Справа № 420/11345/22
Суддя: Бжассо Н.В.
Дата ухвалення: 2022-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого по справі судді Бжассо Н.В., розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одеса за правилами спрощеного позовного провадження в м. Одеса адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України за результатом розгляду якого, позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 11.02.2022 р. № 53-22, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .

В обґрунтування адміністративного позову позивач зазначає, що є громадянином Таджикистану, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Позивач не може повернутися до країни своєї громадянської належності, оскільки через свої релігійні погляди та політичні переконання, - а саме членство в політичному русі «Група 24» та підтримка ідеології Партії ісламського відродження Таджикистану позивач зазнав переслідувань в країні походження. При прийнятті оскаржуваного рішення органом ДМСУ не було враховано факт того, що політичний рух «Група 24» та ПІВТ є офіційно забороненими на території Таджикистану та їх діяльність визнана екстремістською. Інформація по країні походження говорить та підтверджує факти переслідувань політичних опозиціонерів Таджикистану, в тому числі тих, хто підтримує або належить до політичного руху «Група 24» або ПІВТ:

Ухвалою суду від 22.08.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою суду від 14.10.2022 року витребувано у Державної міграційної служби України належним чином засвідчену копію особової справи ОСОБА_1 , громадянина Таджикістану та всі докази на підтвердження вчинення оскаржуваних дій та зупинено провадження по справі № 420/11345/22 до 18.11.2022 року.

Ухвалою суду від 18.11.2022 року провадження у справі поновлено.

31.10.2022 року від представника відповідача надійшов відзив на адміністративний позов, згідно з якими, ДМС України не визнає позов та вважає, що співробітниками міграційної служби проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 ст. 1 ЗУ України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено, що позивачі не мають обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Перевіркою ГУ ДМС України в Одеській області підтверджено відсутність умов, передбачених п. 13 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Суд, розглянув матеріали справи, всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінив надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності та робить наступні висновки.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Республіки Таджикистан (паспортний документ серії НОМЕР_1 ). за віросповіданням мусульманин-суніт. За сімейним станом одружений з гр. Таджикистану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з якою має трьох спільних неповнолітніх дітей: сина, ІНФОРМАЦІЯ_3 , доньку, ІНФОРМАЦІЯ_4 , та доньку 01.11.2016 р.н. Дружина та діти шукача захисту проживають разом із заявником на території України (Одеська область) з 28.01.2018 року, із порушенням правил проживання іноземців та осіб без громадянства на території України у категорії нелегальних мігрантів. 15.11.2022 року дружину заявника затримано при спробі виїзду за межі України через-перебування у міжнародному розшуку каналами Интерполу.

З матеріалів справи судом встановлено, що 01.09.2021 року о 05 годині 05 хвилин співробітниками СБУ у приміщенні відділу поліції №1 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області затриманий громадянин Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на міжнародному рівні розшукується компетентними органами Республіки Таджикистан, для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ст. 401 КК РТ (найманство).

За ініціативою компетентних органів Республіки Таджикистан 17.01.2018 до міжнародної бази Інтерпол внесені відповідні відомості щодо розшуку ОСОБА_6 .

Підставою для затримання ОСОБА_1 та застосування у подальшому відносно нього тимчасового арешту є документи, що містять дані про вчинення особою злочину на території іноземної держави та обрання щодо неї запобіжного заходу компетентним органом іноземної держави у вигляді тримання під вартою.

Постановою начальника єдиного республіканського Штаба від 05.09.2017 відносно ОСОБА_1 порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч.2 п. а ст. 179-2 КК РТ (фінансування злочинів терористичного характеру).

Постановою слідчого СУ ГКНБ Республіки Таджикистан від 07.09.2017 ОСОБА_1 притягнуто в якості обвинуваченого та заочно пред`явлено обвинувачення за ч.2 п. а ст. 179-2 КК РТ.

Постановою слідчого СУ ГКНБ Республіки Таджикистан від 16.09.2017 ОСОБА_1 оголошено у розшук.

Суддею районного суду І. Сомоні м. Душанбе 19.09.2017 видано ордер на арешт ОСОБА_1 .

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 02.09.2021 відносно ОСОБА_1 застосовано тимчасовий арешт.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27.09.2021 відмовлено в задоволенні апеляційної скарги захисника Толпиги Д. в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 02.09.2021; ухвала залишена без змін.

05.10.2021 року ОСОБА_1 звернувся з письмовою заявою до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із завою про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

У заяві про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту щодо причин звернення зі міжнародним захистом, заявник повідомив про такі обставини. Так, відповідно до його слів, з 2010 року по теперішній час на території Таджикистану урядом здійснюються утиски віруючих мусульман, а також членів політичної організації «ПІВТ», діяльність якої заборонено та визнано таджицьким урядом терористичною наприкінці 2015 року. Заявник зазначив, що не був офіційним членом «ПІВТ», водночас підтримував ідеологію вказаної організації, організовував розповсюдження друкованих матеріалів на волонтерській основі, а також здійснював щомісячне фінансування діяльності організації в незначному грошовому еквіваленті. Зазначена діяльність, зі слів особи, привернула увагу до нього з боку таджицьких спецслужб, зазначене і змусило заявника виїхати до Саудівської Аравії на початку 2012 року, з метою подальшого здобуття вищої релігійної освіти. За словами шукача захисту, після потрапляння до Саудівської Аравії інформація про подальші наміри навчання в релігійному закладі стала відома таджицьким спецслужбам, зазначена обставина слугувала подальшому переслідуванню найближчих родичів заявника на території Таджикистану та змусила його виїхати на проживання до Туреччини. Зі слів особи, на території Туреччини він надавав підтримку політичному руху «Група 24», шляхом розповсюдження відповідних матеріалів з мережі Інгернет. Виїзд з Туреччини до України здійснено через побоювання зазнати переслідування з боку таджицьких спецслужб на території вказаної країни, після потрапляння в Україну політичною діяльністю не займався. Про кримінальне переслідування на території Таджикистану дізнався після затримання на території України співробітниками СБУ через перебування у міждержавному розшуку, кримінальні переслідування та обвинувачення в фінансуванні тероризму вважає цілком сфабрикованим через колишню підтримку «ПІВТ», «Групи 24» і а власні релігійні переконання, у випадку повернення до Таджикистану не виключає застосування покарання у вигляді смертної кари за інкриміновані злочини.

Судом згідно анкетних даних встановлено, що в 2012 році позивач вибув з Таджикистану до Саудівської Аравії, потім до Туреччини, а тоді і до України. Вибував легально, на підставі паспорту, літаком через Саудівську Аравію (приблизно 2013-2017 роки) - Туреччина (м.Стамбул).

Позивач також зазначив, що в Туреччині (м. Стамбул) отримав посвідку на проживання через правозахисну організацію «Туркістан Дернек», потім прийняв особисте рішення переїхати в Україну, після чого посвідку було анульовано.

22.09.2017 року позивач літаком, рейсом Стамбул-Одеса легально, на підставі паспортного документу в`їхав до України. наразі в Україні перебуває на підставі Екстрадиційна перевірка за запитом Таджикистану, запобіжний захід цілодобовий арешт.

На питання щодо зазначення інформації про політичні, релігійні, військові або громадські організації, в яких перебував позивач або члени його сім`ї у країні постійного проживання позивач зазначив, що 2011-2012 рр., підтримував та був учасником політичної організації «партія ісламського відродження Таджикистану», 2014 рік, на території Туреччини підтримував організацію «Політична Група 24» (підтримував діяльність вищевказаних організацій, брав участь у відповідних заходах, надавав фінансову підтримку).

На питання чи був позивач коли-небудь причетні до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з його расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами тощо позивач лише зазначив про усні погрози спецслужб Таджикистану через його участь в «ПІВТ».

22.10.2021 року заступником начальника управління - начальником відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області Віталієм ГОЛОТЕНКОМ проведено співбесіду з ОСОБА_1 .

Під час даної співбесіди позивач, відносно своєї участі в Партії ісламського відродження Таджикистану» («ПІВТ») зазначив, що протягом 2010-2011 років був членом «ПІВТ». В основному члени «ПІВТ» розповсюджували друковані матеріали (листівки, газети). Також, позивач був присутній на зборах партії, які проводилися щомісячно в м.Істаргвшан та одного разу був на зборах партії в м.Худжран, там був брат лідера партії Оккома Кабірі. Позивач особисто знайомий із лідером партії в м.Істаравшан Камалхоном. Повідомив, що щомісяця позивач та інші члени партії робили невеликі внески до партії (на таджицькі гроші це 4 сомоні - приблизно 50 центів), внески були не обов`язковими.

При цьому, позивач зазначив, що він не був офіційним членом вказаної партії, лише підтримував її діяльність, партійного посвідчення або документу в нього не було.

Щодо особистих переслідувань позивач зазначив, що декілька разів у період 2010 - 2011 років його викликали на допити (по 2-3 години) до місцевого відділку КДБ, де розпитували, чому він відвідує збори ПІВТ, про що він спілкувався з певними особами і таке інше, отримував погрози, основною метою яких було зробити так, щоб він перестав підтримувати ПІВТ. В результаті, позивач вирішив виїхати на навчання до Саудівської Аравії для вивчення Ісламу, виїзд на навчання був узгоджений з МЗС Таджикистану. Позивач зазначив, що після того, як він приступив до навчання, співробітники спецслужб почали погрожувати його родині, зокрема батькові, змушували його, щоб він вплинув на позивача і щоб той припинив навчання. Також позивач отримав декілька телефонних дзвінків з боку осіб, які представлялися спецслужбами Таджикистану, деякі дзвінки були з погрозами щодо подальшого заведення кримінальної справи. В результаті, позивач покинув навчання та виїхав в Туреччину. Політичною діяльністю щодо підтримки ПІВТ позивач не займався, проте наприкінці серпня 2015 року в Стамбулі позивач зустрічався з лідером ПІВТ Мухіддін Кабірі. В Туреччині розпочав підтримку організації «Групи 24». Зі слів позивача влада дізналась про те, що він перебуває в Туреччині, після того, як він розпочав підтримувати «Групу 24» і його знову розпочали переслідувати. Переслідування розпочалося з телефонних дзвінків з погрозами. Також, лідера групи 24 вбили представники таджицької влади, в районі Фатех м.Стамбул, де він проживав. В 2017 році в позивача виникли побоювання, що спецслужби Таджикистану можуть знайти його в Стамбулі та неофіційним шляхом вивезти в Таджикистан, адже був подібний випадок з одним громадянином Таджикистану, тому він прийняв рішення виїхати з території Туреччини.

Також, позивач повідомив, що приїхав в Україну 22.09.2017 року, до березня 2018 року перебував в м.Києві, з березня 2018 року працював на промисловому ринку « 7 кілометр». Дружина та діти прибули з Туреччини до України 10.11.2018 року, проживають разом в Україні.

Під час даної співбесіди позивач повідомив, що після в`їзду на територію України ні він, ні дружина та діти не зазнавали жодних переслідувань з боку таджицького уряду. Новий паспортний документ позивач отримав в Посольстві Таджикистану в м.Києві без жодних проблем. В Україні політичною або релігійною діяльністю позивач не займається, проживає як звичайна людина. Дотримується основних принципів віри, відвідує мечеть. Станом на сьогодні не є членом жодних організацій.

Під час опитування позивач зазначив, що про порушення проти нього кримінальної справи в Таджикистані дізнався 01.09.2021 року, коли його затримали співробітники Служби безпеки України.

На запитання за яких обставин позивач міг би повернутись на територію Таджикистану останній повідомив, що не розглядає такий варіант, адже були ситуації, коли представники спецслужб телефонували особам, щоб ті повертались до Таджикистану і їм «нічого не буде», а фактично обманювали. По факту ці особи зараз в місцях позбавлення волі.

Заступником начальника управління - начальником відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області Віталієм ГОЛОТЕНКОМ розглянувши особову справу № 2021OD0225 гр. Таджикистану на установчі дані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , за зверненням про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймаючи до уваги необхідність додаткового вивчення та аналізу інформації за країною громадянської належності заявника, наданих заявником документів, всебічного вивчення матеріалів особової справи заявника задля прийняття обґрунтованої позиції за заявою особи, аналізу проведених стосовно шукача захисту перевірок після їх отримання 22.10.2021 року зроблено висновок про доцільність прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За наказом ГУДМС в Одеській області №201 від 22.10.2021 року зобов`язано:

Здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Таджикистану на установчі дані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З прийнятим рішенням ознайомити заявника, продовжити строк дії довідки про звернення за захистом в Україні строком на шість місяців.

Підготувати відповідні запити до правоохоронних та держструктур, подальший розгляд заяви проводити у відповідності до ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та розділу V наказу МВС від 07.09.2011 № 649.

Судом встановлено що 29.10.2021 року з позивачем проведено співбесіду за присутності його адвоката, під час якої адвокат повідомив, що обставини кримінальної справи відносно ОСОБА_1 їм не відомі. Адвокат наполягає на фабрикації кримінальної справи проти Шаріфчон Темурі.

19.11.2021 року проведено чергову співбесіду з ОСОБА_1 , під час якої останній повідомив, що підтримує зв`язок з лідером «Групи 24» Сухроб Зафар, але не часто, з лідером зв`язується в екстреному випадку. В основному, виходжу на зв`язок з організацією через мережу Інтернет. Вважає себе прихильником вказаної організації, однак якусь спеціальну роботу як член вказаної партії не виконує. Також, не допомагає з території України вказаній партії фінансово.

Наказом ГУ ДМС в Одеській області №245 від 22.12.2021 року продовжено строк розгляду заяви для вирішення питання про про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Таджикистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до отримання відповідей з органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти всебічному розгляду заяви та встановленню справжніх фактів стосовно особи.

08.12.2022 року Департамент захисту національної державності листом №5/2/1-14168 повідомив ГУ ДМС в Одеській області, що за наявною інформацією, 16.06.2018 ШАРІФЧОН Темурі, використовуючи паспорт громадянина Республіки Таджикистан НОМЕР_2 в`їхав в Україну з території Російської Федерації пасажирським потягом «Москва-Кишинів» та перебував на території України до моменту затримання. При цьому, у період часу з 16.08.2018 до 01.09.2021 не зафіксовано жодних спроб з боку ШАРІФЧОНА Темурі отримати статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Крім того, згідно інформації наданої Департаментом міжнародного поліцейського співробітництва НП України ШАРІФЧОН Темурі розшукується компетентними органами Республік за вчинення злочину, передбаченого п.п. а, б, ч. 2 ст. 179-2 КК Таджикистану (фінансування злочинів терористичного характеру). Санкцією ч. 2 ст. 258-5 КК України «Фінансування тероризму» передбачається позбавлення волі на строк від восьми до десяти років. Враховуючи викладене, Департамент захисту національної державності СБ України заперечує проти визнання громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

14.01.2022 року проведено чергову співбесіду з ОСОБА_1 , під час якої останній повідомив, що його дружина з дітьми тривалий час не звертається за міжнародним захистом в Україні тому що вони планують повертатись на проживання до Туреччини, будуть виїжджати 15.01.2022 року.

На питання чи переслідуються родичі позивача таджицьким урядом станом на теперішній час останній зазначив, що вони особисто не переслідуються, єдине що розпитують про позивача в основному з батька через телефонні дзвінки.

Позивач повідомив, що вважаю, що йому може загрожувати смертна кара у разі екстрадиції до Таджикистану

Проте, на питання чи виконується станом на сьогодні в Таджикистані смертна кара, позивач не міг сказати. Позивач повторив інформацію під час попередньої співбесіди на якій розповідав про особу, яка була членом ПІВТ, його засудили на 5 років, а потім вбили.

На питання чи може позивачеві загрожувати переслідування за ознаками раси, громадянства, національності, етнічної належності або віросповідання у разі повернення до Таджикистану позивач зазначив, що за ознаками раси, громадянства, національності ні. За ознакою віросповідання так. По-перше, через його належність до ПІВТ, а по-друге, під підозри потрапляють усі особи, які навчалися в арабських країнах. Все це не офіційно, офіційні заборони відсутні, але в реальності подібні особи зазнають переслідування.

20.01.2022 року за результатами розгляду заяви та особової справи № 2021OD0225 громадянина Таджикистану на установчі дані Шаріфчон (прізвище) ОСОБА_4 (ім`я), ІНФОРМАЦІЯ_1 , клопотання якого про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту надійшло до територіального органу ДМС 05.10.2021 року з ДУ «Одеській слідчий ізолятор», на підставі всебічного вивчення наявних матеріалів (заяви, анкети, протоколів співбесід, наявних документів та матеріалів щодо видачі особи), а також за умовами внутрішньополітичної ситуації в країні громадянської належності шукача захисту заступником начальника управління - начальником відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області Віталієм ГОЛОТЕНКОМ зроблено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Таджикистану на установчі дані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

11.02.2022 року за результатами розгляду особової справи № 2021OD0225 громадянина Республіки Таджикистан Держаною міграційною службою України прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

04.08.2022 року позивачем отримано повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту №1003 від 06.07.2022 року.

Позивач вважає вказане рішення протиправним.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Так, з огляду на зміст п.13 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, «особа, яка потребує додаткового захисту» - це особа, яка не є біженцем відповідно до «Конвенції про статус біженців» 1951 року і «Протоколу щодо статусу біженців» 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно п. 3.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649, у разі відсутності підстав для відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: а) забезпечує можливість для заявника особисто або за допомогою законного представника скласти заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають міститися такі відомості: прізвище, ім`я (імена), по батькові заявника, дані паспорта або іншого документа, що посвідчує особу (у разі його відсутності - зазначені причини, через які він був утрачений), громадянство/підданство, країна постійного проживання, місце та підстави (за наявності) проживання в Україні, місце, час та спосіб перетинання державного кордону України, відомості про членів сім`ї заявника, підписи заявника або законного представника, перекладача (у разі необхідності), дата складання заяви. Заявник зобов`язаний також надати всі наявні у нього документи та інформацію, що необхідні для обґрунтування заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або зазначити причини, через які ці документи та інформація не можуть бути надані, та повідомити, де такі документи знаходяться чи можуть знаходитися або хто може надати чи підтвердити відповідну інформацію. б) реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи у журналі реєстрації заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) ознайомлює заявника або його законного представника під їхній власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами і обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. г) у разі потреби направляє заявника на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України. ґ) заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім`єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник. д) приймає від заявника на зберігання документи: національний паспорт або інший документ, який посвідчує особу заявника, а також документи, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що оформлюється розпискою; е) оформлює особову справу згідно з описом документів, що знаходяться в особовій справі заявника; є) долучає до справи по чотири фотокартки заявника та членів його сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, відомості про яких внесено до заяви, а також інші, передбачені Законом та цими Правилами, документи; ж) призначає дату та час співбесіди та повідомляє цю інформацію заявникові та його законному представникові (за наявності) під підпис в особовій справі; з) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Відповідно до п. п.4, 6 ст. 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заслуговує довіри. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. У цілому, «обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування» є лише припущенням, яке має об`єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому на підставі принципу гуманізму, який закладено в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, вказаний вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (пункти 45, 66).

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року), факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти , які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Разом з тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Як встановлено судом, позивач просить надати йому статус біженця з підстав того, що побоюється стати жертвою переслідування за ознаками релігійної належності, зокрема через підтримання ідеології організації «ПІВТ».

Так, при зверненні із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач основною причиною необхідності надання йому захисту в Україні вказав, що проживаючи в Таджикистані позивач підтримував ідеологію організації «ПІВТ», організовував розповсюдження друкованих матеріалів на волонтерській основі, а також здійснював щомісячне фінансування діяльності організації в незначному грошовому еквіваленті. При цьому позивач зазначив, що не був офіційним членом «ПІВТ».

Виїхавши у 2012 році до Туреччини і отримавши там посвідку на проживання через правозахисну організацію «Туркістан Дернек» позивач надавав підтримку політичному руху «Група 24». Офіційного членства в «Група 24». Наданий позивачем лист керівника «Група 24» не є доказом на підтвердження офіційного членства позивача в «Група 24».

Аналізуючи питання щодо наявності реальної загрози для позивача у Таджикистані, слід враховувати наявні дані в ІКП, які дійсно свідчать про факти репресій проти діячів ПІВТ. За результатами дослідження ПІВТ встановлено таке: по-перше, повідомляється про ув`язнення за політичними звинуваченнями активних членів ПІВТ та діячів партії на провідних посадах, однак, у проведеному аналізі не було доведено приналежність до цієї категорії заявниці та її чоловіка. Щодо широкого загалу колишніх рядових членів ПІВТ, яких було декілька тисяч і які припинили свою діяльність у партії про масові репресії не повідомляється, хоча припускається, що вони зазнають посиленого контролю з боку державних органів; по-друге, крім усних тверджень та загальновідомої інформації позивача та її чоловіка практично не надано документальних доказів того, що загроза особисто їх свободі та життю у разі повернення до Таджикистану є реальною - при цьому, що на протилежне вказують декілька фактів та ознак: заявниця та її чоловік не перебувають у розшуку за обліками Інтерполу, немає відомостей про їх включення до бази даних про фізичних осіб, щодо яких Міністерство фінансів Республіки Таджикистан вживає фінансові санкції у зв`язку з діяльність за звинуваченням у тероризмі чи його підтримці, а також компетентні органи Таджикистану не перешкоджали виїзду родині заявниці за кордон.

Таким чином, заявник не надав переконливої інформації, яка б підтверджувала існування у Таджикистані реальної загрози його життю та свободі через підтримку ідеології організації «ПІВТ».

Наведені позивачем обґрунтування щодо підтримки «Група 24» не доводять факт здійснення заявником дій, спрямованих проти діючого таджикського уряду або таких, що могли б привернути увагу уряду.

До того ж, як встановлено судом і зазначено самим позивачем, члени його родити, зокрема батько, повністю дотримуються заповідей ісламу. На сьогодні вони не зазнають переслідування за власні релігійні переконання.

В свою чергу, згідно інформації по країні походження населення Республіки Таджикистан в переважній відсотковій кількості сповідує іслам. Позивач є мусульманином ханафітської течії ісламу, яка є найбільш поширеною та офіційно визнаною в Таджикистані.

Судом не встановлено підтверджених доказами обставин переслідування заявника, психологічного або фізичного насильства з боку уряду за власні релігійні переконання.

Повідомлена позивачем під час опитування інформація про нібито свавільний арешт більше 50 послідовників ісламу в рідному м. Істаравшан перевірено інформацією по країні походження і встановлено, що вказані особі мали належність до забороненої в Таджикистані та більшості арабських країн організації під назвою «Брати-мусльммани».

Також, висновок про відмову позивачу у визнанні його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту містить інформацію з відкритих інтернет-джерел щодо відсутності загрози при поверненні позивача до країни громадянської належності.

З аналізу матеріалів особової справи вбачається, що позивач не довів ризику загрози своєму життю та свободі, не навів достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що ці побоювання є аргументованими.

Також судом зазначає, що наявність в заявника певних переконань, в тому числі і політичних, які не розділяються діючим урядом Таджикистану, самі по собі не є підставою для переслідування заявника за політичними мотивами в тлумаченні Конвенції про статус біженців та Протоколу до неї 1951 року.

Щодо можливості застосування до заявника серйозної шкоди, пов`язаної з ймовірним позбавленням волі у разі екстрадиції до Таджикистану, суд зазначає, що відповідно до актуальної інформації по країні походження, на виконання вироку про смертну кару на території Таджикистану в 2004 році накладено мораторій.

Враховуючи проведений аналіз щодо обставин заявника, викладених в заяві, та інформації по країні його походження, слід дійти висновку, що для нього не може існувати реального ризику порушення статті 3 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 3 Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року.

Таким чином, позивач не може розглядатись як особа, якій у разі повернення до країни походження, може загрожувати катування або нелюдське чи таке, що принижує гідність, поводження чи покарання, тобто такою, що потребує додаткового захисту.

Отже, позивачем не було надано суду аргументованих доводів чи важливих фактів, які б підтверджували його побоювання у переслідуваннях і наявності загрози його життю чи здоров`ю.

Позивачем не надано відомостей про його утиски у країні походження й документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» і доказів, що підтверджують переслідування саме позивача.

Аналізуючи надану позивачем інформацію разом з інформацією по країні походження, не підтверджено наявність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної та невибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення до Федеративної Республіки Нігерії, оскільки в регіоні проживання позивача наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти.

Таким чином, суд робить висновок, про відсутність конкретних підстав, через які позивач не може повернутися до країни громадянської належності, оскільки докази переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань відсутні як у матеріалах справи, так і не були надані до ГУ ДМС України в Одеській області при розгляді заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Тобто, позивач не наводить дійсних фактів, які б давали підстави вважати, що відносно нього є реальні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідачем при прийнятті рішення було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними, а тому обґрунтовано прийнято рішення від 11.02.2022 р. № 53-22, яким Шаріфчон Темурі було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням вищевикладеного, суд робить висновок, що адміністративний позов не належить до задоволення.

Керуючись ст.ст.2, 3, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 205, 243, 245, 246, 255, 257- 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову громадянина Шаріфчон Темурі до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до ст.255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч.1 ст.295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).

Відповідач Державна міграційна служба України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001, ).

Повний текст рішення складений та підписаний судом 18.11.2022 року.

Суддя Н.В. Бжассо

.