Справа № 300/2121/22
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2022-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2022 рокуЛьвівСправа № 300/2121/22 пров. № А/857/13302/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14.07.2022р. в адміністративній справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) в особі Відділу державного нагляду (контролю) в Івано-Франківській обл. про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу за порушення законодавства про автомобільний транспорт (суддя суду І інстанції: Кафарський В.В., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 14.07.2022р., м.Івано-Франківськ; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 14.07.2022р.),-

В С Т А Н О В И В:

24.05.2022р. (згідно з відтиском поштового штемпеля на конверті) позивач Фізична особа-підприємець /ФОП/ ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову № 314604 від 01.02.2022р. про застосування адміністративно-господарського штрафу, якою на позивача накладено штраф в розмірі 17000 грн. на підставі абз.3 ч.1 ст.60 Закону України № 2344-III від 05.04.2001р. «Про автомобільний транспорт»; судові витрати покласти на відповідача (а.с.2-5).

Згідно ухвали суду від 30.05.2022р. розгляд справи здійснений за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.25-26).

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14.07.2022р. у задоволенні заявленого позову відмовлено (а.с.61-70).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив позивач ФОП ОСОБА_1 , який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою заявлений позов задовольнити (а.с.86-92).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що спірний транспортний засіб автомобіль марки «Mercedes-Benz», фургон ізотермічний, реєстраційний номер НОМЕР_1 , належить позивачу, однак переданий в оренду ФОП ОСОБА_2 на підставі договору оренди від 01.01.2021р.

23.12.2021р. вказаний автомобіль здійснював перевезення вантажу, використовувався в господарській діяльності ФОП ОСОБА_2 , при цьому ним керував найманий працівник водій ОСОБА_3 , який перебуває у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 .

За таких умов правові підстави вважати ФОП ОСОБА_1 автомобільним перевізником в розумінні ст.1 Закону України «Про автомобільний транспорт» є відсутніми.

Підтвердженням наведеного слід вважати відомості товарно-транспортної накладної /ТТН/ № Р26326 від 23.12.2021р., згідно якої перевізником товару визначено ФОП ОСОБА_2 .

Під час розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт посадові особи Укртрансбезпеки здійснювали одночасний розгляд стосовно двох перевізників ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 ; також дійсного перевізника не було встановлено.

Відповідачем Державною службою України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) скеровано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її безпідставною, необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального законодавства, ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.116-128).

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подана скарга не підлягає до задоволення, з наступних мотивів.

Як слідує із змісту заявленого позову, ФОП ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги помилковістю віднесення його в розглядуваному випадку до автомобільних перевізників.

Вирішуючи наведений спір та відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що спеціальним суб`єктом відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт, у тому числі за порушення вимог ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт» та п.3.3. Інструкції з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затв. наказом Міністерства транспорту та зв`язку України № 385 від 24.06.2010р., (що полягало у відсутності щоденних реєстраційних листків реєстрації режиму праці та відпочинку водія (тахокарти)), є автомобільний перевізник, який надає послуги чи здійснює за власний кошт перевезення вантажів.

Позивач ФОП ОСОБА_1 у розглядуваних відносинах виступав транспортним перевізником, а тому відноситься до суб`єктів відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт.

Наведені висновки суду першої інстанції ґрунтуються на фактичних обставинах справи і відповідають вимогам чинного законодавства, з огляду на таке.

Як встановлено під час судового розгляду, відповідно до щотижневого графіка проведення рейдових перевірок Західного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки № 61327/4.3/18-21 від 21.12.2021р., у період з 21.12.2021р. по 26.12.2021р. проводились перевірки на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах руху, автовокзалах, автостанціях, автобусних зупинках, місцях посадки та висадки пасажирів, стоянках таксі і транспортних засобів, місцях навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, місцях здійснення габаритно-вагового контролю, під час виїзду з підприємств та місць стоянки, які знаходяться на території Івано-Франківської обл. (а.с.41).

Згідно із направленнями на рейдову перевірку № 013780 від 21.12.2021р. проводилась рейдова перевірка транспортних засобів в м.Івано-Франківськ і на території Івано-Франківської обл.: пл. ГВК, а/д-Н-09; а/д-Н-10; а/д-Н-18; а/д-Т-06-06; а/д-Т-1417; а-д Р-18, а/д Р-20, а/д Р-24 (а.с.42).

Під час рейдової перевірки був зупинений транспортний засіб автомобіль марки «Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 . Відповідно до наданих документів встановлено, що автомобіль належить ОСОБА_1 , перевезення вантажу здійснюється на підставі ТТН № Р26326 від 23.12.2021р.

За результатами перевірки встановлено факт незабезпечення перевізником водія тахокартами обліку режиму праці і відпочинку, чим порушено вимоги ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт» (а.с.43), що зафіксовано в складеному Акті № 324283 від 23.12.2021р. проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом (а.с.9).

Із складеним Актом водій автомобіля ознайомився під особистий підпис (а.с.43).

Повідомлення № 3368/825.4/24-22 про виклик позивача для розгляду справи було направлено відповідачем поштою 18.01.2022р. із викликом на 01.02.2022р. з 10.00 до 12.00 (а.с.45).

Наведене повідомлення вручено ОСОБА_1 24.01.2022р., через що позивач був належним чином та своєчасно проінформований про час та місце розгляду справи (а.с.45).

ОСОБА_1 прибув до Західного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки, однак будь-яких пояснень чи документів під час розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт не надав (а.с.48).

При цьому, відеоматеріалами стверджується про розгляд двох порушень законодавства про автомобільний транспорт від 17.12.2021р. стосовно ФОП ОСОБА_2 та від 23.12.2021р. щодо ФОП ОСОБА_1 .

За результатами розгляду справи відносно ФОП ОСОБА_1 винесено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № 314604 від 01.02.2022р. за порушення вимог ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт», та застосовано на підставі ст.60 вказаного Закону адміністративно-господарський штраф в розмірі 17000 грн. (а.с.46).

Копію постанови № 314604 від 01.02.2022р. направлено позивачу разом із супровідним листом № 6719/825.4/24-22 від 02.02.2022р. та вручено адресату 04.02.2022р. особисто (а.с.47).

Відповідно до абз.4 п.1 постанови КМ України № 442 від 10.09.2014р. «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» утворено Державну службу України з безпеки на транспорті, реорганізувавши шляхом злиття Державну інспекцію з безпеки на морському та річковому транспорті, Державну інспекцію з безпеки на наземному транспорті.

Постановою КМ України № 103 від 11.02.2015р. затверджено Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті.

Згідно з п.1 цього Положення Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується КМ України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.

Пунктом 4 вказаного Положення передбачено, що основними завданнями Укртрансбезпеки, зокрема, є реалізація державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування (далі - автомобільний транспорт), міському електричному та залізничному транспорті.

Процедура здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту (далі - суб`єкти господарювання), вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, норм міжнародних договорів про міжнародне автомобільне сполучення, виконанням умов перевезень, визначених дозволом на перевезення на міжобласних автобусних маршрутах, вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення, дотриманням габаритно-вагових параметрів, наявністю дозвільних документів на виконання перевезень та відповідністю виду перевезень, відповідних ліцензій, внесенням перевізниками-нерезидентами платежів за проїзд автомобільними дорогами, визначено Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затв. постановою КМ України № 1567 від 08.11.2006р.

Згідно п.3 зазначеного Порядку органами державного контролю на автомобільному транспорті є Укртрансбезпека, її територіальні органи.

В частині доводів позивача про помилкове віднесення судом його до кола перевізників та допущеного порушення вимог Закону України «Про автомобільний транспорт» колегія суддів враховує наступне.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначені приписами Закону України № 2344-III від 05.04.2001р. «Про автомобільний транспорт».

Відповідно до ст.1 цього Закону автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Згідно із Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затв. наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.1997р., під терміном «перевізник» слід розуміти фізичну або юридичну особу - суб`єкта господарювання, що надає послуги з перевезень вантажів чи здійснює за власний кошт перевезення вантажів автомобільними транспортними засобами.

Відповідно до п.11.1 цих Правил основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.

Товарно-транспортну накладну суб`єкт господарювання може оформлювати без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які дають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.

Як слідує з фактичних обставин справи, під час проведення рейдової перевірки водій автомобіля марки «Mercedes-Benz», фургон ізотермічний, реєстраційний номер НОМЕР_1 , пред`явив свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , посвідчення водія, НОМЕР_3 від 23.12.2021р.

Згідно ТТН № Р26326 від 23.12.2021р. автомобільним перевізником вказано ФОП ОСОБА_2 ; вона також є вантажоодержувачем товарів (а.с.22).

Відповідно до представлено відеозапису розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт ФОП ОСОБА_1 будь-яких інших документів не представлено.

Під час судового розгляду позивачем надано договір оренди вантажного автомобіля, укладений 01.01.2021р. між ФОП ОСОБА_1 (орендодавець) та ФОП ОСОБА_2 (орендар); акт приймання-передачі вантажного автомобіля (а.с.11, 17).

За умовами цього договору орендований автомобіль буде використовуватися орендарем для господарських потреб (п.2.1); орендна плата за автомобіль становить 1 грн., з врахуванням ПДВ.

Також згідно витягу з наказу № 25-к від 21.05.2021р. ОСОБА_3 прийнятий ФОП ОСОБА_2 на роботу на посаду водія-експедитора (а.с.12).

Відповідно до ст.799 Цивільного кодексу України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.

Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Аналізуючи зміст представлено позивачем договору оренди колегія суддів приходить до переконання про фіктивний характер вказаного договору, оскільки такий укладений сторонами (які є подружжям) без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Зокрема, під час укладення цього договору сторони не посвідчили його нотаріально і не визначили реквізитів сторін (їх адреси, банківські рахунки тощо). Також встановлений розмір орендної плати (01 грн.) носить символічний характер.

Сукупність вказаних обставин унеможливлює врахування представленого договору оренди для з`ясування питання щодо автомобільного перевізника в розглядуваному випадку.

Окрім цього, відповідно до абз.5 п.16 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затв. постановою КМ України № 1388 від 07.09.1998р., тимчасовий реєстраційний талон видається сервісним центром МВС за бажанням користувача чи розпорядника транспортним засобом та за зверненням власника, що передав транспортний засіб у користування і/або розпорядження фізичній або юридичній особі на строк, зазначений у його заяві або документах, які підтверджують право користування і/або розпорядження транспортним засобом.

Згідно з п.6.3 Інструкції про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них, затв. наказом МВС України № 379 від 11.08.2010р., якщо власник ТЗ передав у встановленому порядку право користування і (або) розпорядження ТЗ іншій фізичній або юридичній особі (особам), то їм за письмовою заявою, поданою ними особисто або уповноваженим представником (за винятком випадків, коли в Центрі наявна інформація про анулювання таких повноважень), працівниками Центру оформляється і видається тимчасовий реєстраційний талон на період дії документа, який підтверджує право користування і (або) розпорядження ТЗ.

Статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством. У разі перевезення небезпечних вантажів крім документів, передбачених частиною другою цієї статті, обов`язковими документами також є: для автомобільного перевізника ліцензія на надання відповідних послуг; для водія свідоцтво про допущення транспортного засобу до перевезення певних небезпечних вантажів, свідоцтво про підготовку водіїв транспортних засобів, що перевозять небезпечні вантажі, письмові інструкції на випадок аварії або надзвичайної ситуації. У разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше семи відсотків.

Таким чином, для транспортних засобів, що перебувають, зокрема у користуванні у фізичних чи юридичних осіб, реєстраційним документом, наявність яких є обов`язковою згідно з вимогами ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт», є тимчасовий реєстраційний талон на транспортний засіб.

Виходячи з фактичних обставин справи суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у спірних правовідносинах ФОП ОСОБА_1 , який є власником автомобіля марки «Mercedes-Benz», фургон ізотермічний, реєстраційний номер НОМЕР_1 , слід вважати автомобільним перевізником та суб`єктом відповідальності, передбаченої ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Отже, за встановлених фактичних обставин справи позивач здійснював із використанням залученого вантажного транспорту перевезення вантажів, через що підпадає під визначення автомобільного перевізника в розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт».

Факт перебування водія у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 не спростовує вказаних висновків суду.

Стосовно виявленого порушення колегія суддів зазначає наступне.

Підставою для висновків відповідача про порушення позивачем вимог ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт» та п.3.3. Інструкції з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затв. наказом Міністерства транспорту та зв`язку України № 385 від 24.06.2010р., є зафіксований факт надання водієм ОСОБА_3 послуг при перевезенні вантажу за відсутності щоденних реєстраційних листків реєстрації режиму праці та відпочинку водія (тахокарти).

Аналіз положень Закону України «Про автомобільний транспорт» дає підстави для висновку, що законодавцем при визначенні документів для здійснення внутрішніх перевезень вантажів не встановлено їх вичерпний перелік, проте зазначено про необхідність наявності інших документів, передбачених законодавством, які водій повинен мати при собі та передавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам.

Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України № 340 від 07.06.2010р. затверджено Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, яке встановлює особливості регулювання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів та порядок його обліку.

Вимоги цього Положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами.

Відповідно до п.1.5 вказаного Положення автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній чи за власний кошт перевезення пасажирів чи/та вантажів транспортними засобами (далі - перевізник); тахограф - контролюючий пристрій, який встановлюється на ТЗ для показу та реєстрації інформації про рух ТЗ.

Згідно із п.6.1 зазначеного Положення вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тон повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.

Відповідно до п.6.3 цього Положення водій який керує транспортним засобом, який не обладнаний тахографом, веде індивідуальну контрольну книжку водія.

Порядок установлення, технічного обслуговування та використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільних транспортних засобах (крім таксі), які використовуються для надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів визначає Інструкція з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затв. наказом Міністерства транспорту та зв`язку України № 385 від 24.06.2010р.

Вказана Інструкції поширюється на суб`єктів господарювання, які провадять діяльність у сфері надання послуг з перевезення пасажирів та/або вантажів автомобільними транспортними засобами (крім таксі).

Виробники транспортних засобів, перевізники, водії та ПСТ використовують тахографи, тахокарти, картки до цифрових тахографів, тип яких затверджено відповідно до вимог ЄУТР.

Відповідно до п.1.4 цієї Інструкції контрольний пристрій (тахограф) - обладнання, яке є засобом вимірювальної техніки, призначене для встановлення на транспортних засобах для показу та реєстрації в автоматичному чи напівавтоматичному режимі інформації про рух таких транспортних засобів та про певні періоди роботи їхніх водіїв; тахокарта бланк, призначений для внесення й зберігання зареєстрованих даних, який вводять в аналоговий контрольний пристрій (тахограф) та на якому маркувальні пристрої останнього здійснюють безперервну реєстрацію інформації, що підлягає фіксуванню відповідно до положень ЄУТР (994 016).

Пунктом 2.7 зазначеної Інструкції передбачено, що за результатами перевірки та адаптування тахографа до транспортного засобу ПСТ (пункт сервісу тахографів) оформлює у двох примірниках протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу за формою, наведеною в додатку 1.

ПСТ надає один примірник зазначеного протоколу перевізнику, а другий залишає собі і зберігає разом з тахокартою або у разі цифрового тахографа з роздруківкою та електронними файлами, що підтверджують достовірність наведених у протоколі даних.

Протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу зберігають протягом трьох років з дати проведення робіт.

В силу п.3.3 цієї Інструкції водій транспортного засобу, обладнаного тахографом: забезпечує правильну експлуатацію тахографа та управління режимами його роботи відповідно до інструкції виробника тахографа; своєчасно встановлює, змінює і заповнює тахокарти та забезпечує їх належне зберігання; використовує тахокарти (у разі використання аналогового тахографа) або у разі використання цифрового тахографа - особисту картку водія кожного дня, протягом якого керував транспортним засобом; має при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом; у разі несправності або пошкодження аналогового тахографа своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці тахокарти, де нанесена сітка з відповідними графічними позначками, інформує про це відповідну посадову особу перевізника, з яким водій перебуває у трудових відносинах (для найманих водіїв); у разі несправності або пошкодження цифрового тахографа або картки до нього своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці аркуша, призначеного для роздруківки даних, що використовують у даному тахографі, та забезпечує належне зберігання таких записів.

Відповідно до п.3.5 наведеної Інструкції перевізники: забезпечують водіїв, які відправляються в рейс, необхідною кількістю тахокарт або паперу для роздруківки даних, що відповідають типу тахографа (аналоговий, цифровий); зберігають інформацію, отриману за допомогою тахографа, кожного водія протягом 12 місяців з дати останнього запис, а протоколи перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, свідоцтва про повірку протягом одного року з дати закінчення терміну їх дії.

Пунктом 3.6 вказаної Інструкції встановлено, що перевізники забезпечують належну експлуатацію тахографів та транспортних засобів з установленими тахографами та згідно з вимогами ЄУТР (994 016) здійснюють періодичні інспекції, які включають перевірку:

- правильності роботи тахографа та відповідності його типу згідно із законодавством (обов`язковість установлення тахографа певного типу аналоговий або цифровий, позначка затвердження типу згідно з ЄУТР (994,016);

- наявності та цілісності таблички та пломб тахографа знаком ПСТ, внесеним до Переліку;

- дотримання вимог щодо періодичності проведення перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, а також перевірки тахографа;

- дотримання вимог щодо періодів роботи та відпочинку водіїв та їх відповідність параметрам руху, зареєстрованим тахографом;

- наявності у водіїв транспортних засобів тахокарт у кількості, визначеній пунктом 3.3 цього розділу, або наявності та чинності картки для цифрового тахографа;

- строків зберігання відповідної інформації, отриманої за допомогою тахографа, протоколів перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу та повірки тахографа.

Із наведених приписів слідує, що водії транспортних засобів, які обладнані цифровими тахографами, повинні надавати інспектору для контролю картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа, а автоперевізники зобов`язані здійснювати періодичний контроль за належним використанням водіями карток водія до цифрового тахографу шляхом зберігання впродовж 12 місяців роздруківок даних роботи цифрового тахографу.

Таким чином, саме автомобільний перевізник несе відповідальність за належне використання водіями індивідуальної контрольної книжки водія.

Як з`ясовано під час розгляду справи, 23.12.2021р. на автодорозі Н-10 в с.Голинь під час рейдової перевірки працівниками Укртрансбезпеки було виявлено відсутність у водія автомобіля марки «Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під час перевезення вантажу тахокарти обліку режиму праці і відпочинку до аналогового тахографа за 23.12.2021р.

Водночас, водії транспортних засобів зобов`язанні зберігати та пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, окрім документів, передбачених ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт», реєстраційні листки режиму праці та відпочинку водіїв, тахокарти або особисту картку водія у разі використання цифрового тахографа, що передбачено Положенням про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затв. наказом Міністерства транспорту та зв`язку України № 340 від 07.06.2010р., та Інструкцією з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затв. наказом Міністерства транспорту та зв`язку України № 385 від 24.06.2010р.

За таких обставин непред`явлення водієм ОСОБА_3 тахокарт інспекторам Західного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки під час проведення рейдової перевірки є підставою для застосування до автомобільного перевізника відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт.

Відповідно до абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

01.02.2022р. за результатами розгляду Акту № 324283 щодо ФОП ОСОБА_1 відповідач застосував адміністративного-господарський штраф, передбачений абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт», в сумі 17000 грн. за перевезення вантажу за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст.48 цього Закону, а саме: тахокарти.

Отже, позивачем подано до суду документи, які не було пред`явлено під час перевірки, внаслідок чого прийнято оскаржувану постанову № 314604 від 01.02.2022р. про застосування адміністративно-господарського штрафу.

Проте наведені документи не спростовують факт відсутності встановленого порушення, оскільки обов`язок пред`являти такі документи чітко встановлений ст.49 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Разом з цим слід зазначити, що позивач не був позбавлений права під час розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт надати пояснення та/або додаткові докази Західному міжрегіональному управлінню Укртрансбезпеки щодо складення документів відносно неналежної особи.

Таким чином, в розглядуваному випадку саме позивача, який є власником спірного транспортного засобу, слід вважати автомобільним перевізником і, відповідно, він несе відповідальність за порушення вимог законодавства у сфері автомобільного транспорту під час перевезення вантажів, оскільки факт відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт» (а саме: тахокарт), не спростовується матеріалами справи, що, насамперед, зумовлює накладення штрафу за таке порушення.

При вирішенні наведеного спору колегія суддів враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом по аналогічній категорії справ, зокрема, в постановах Касаційного адміністративного суду від 11.02.2020р. у справі № 820/4624/17, від 22.12.2021р. у справі № 420/3371/21, від 29.01.2020р. у справі № 814/1460/16, від 18.03.2020р. у справі № 826/2239/16, яка в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов`язковою для суду апеляційної інстанції.

Із урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції узгоджуються з вимогами законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини, відповідають нормам процесуального права

Водночас, доводи апелянта побудовані на переоцінці наявних доказів і усуненні помилок застосування норм матеріального права судом першої інстанції; будь-яких нових доказів до матеріалів справи останнім не представлено.

Оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи позивача, наведені в позовній заяві, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача залишені без задоволення.

Оцінюючи в сукупності вищевикладене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про безпідставність та необґрунтованість заявленого позову (в межах його доводів), а тому заявлений позов не підлягає до задоволення, з вищевикладених мотивів.

За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ФОП ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Окрім цього, ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.10.2022р. в частині зупинення дії рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14.07.2022р. в адміністративній справі № 300/2121/22 належить визнати такою, що втратила чинність (а.с.107-108).

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14.07.2022р. в адміністративній справі № 300/2121/22 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 .

Визнати ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.10.2022р. в частині зупинення дії рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14.07.2022р. в адміністративній справі № 300/2121/22 такою, що втратила чинність.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор
Дата складання повного тексту судового рішення: 18.11.2022р.