Справа № 160/14251/21
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2022-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

16 листопада 2022 року м. Дніпросправа № 160/14251/21

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),

суддів: Суховарова А.В., Головко О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року (суддя Луніна О.С.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому просив:

- визнати протиправними дії Офісу Генерального прокурора щодо невиплати прокурору відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 заробітної плати у вигляді матеріальної допомоги на оздоровлення відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 505 від 31.05.2012 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», яка є складовою заробітної плати прокурора згідно із приписами частини 2 статті 81 Закону України «Про прокуратуру», через безпідставне ненадання щорічної відпустки за 2019 рік, у її середньомісячному розмірі, а саме у сумі 34 778,97 грн.;

- зобов`язати Офіс Генерального прокурора здійснити виплату ОСОБА_1 заробітної плати у її середньомісячному розмірі, а саме у сумі 34 778,97 грн. у вигляді неотриманої матеріальної допомоги на оздоровлення відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 505 від 31.05.2012 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», яка є складовою заробітної плати прокурора згідно із приписами частини 2 статті 81 Закону України «Про прокуратуру», через безпідставного ненадання йому відповідачем щорічної відпустки за 2019 рік.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що працюючи в прокуратурі, у другому півріччі 2019 року позивач неодноразово звертався до Генерального прокурора з відповідними рапортами про надання йому щорічної відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення, однак йому було відмовлено. Внаслідок недотримання відповідачем положень Конституції України, Закону України «Про прокуратуру», Кодексу законів про працю України, Закону України «Про відпустки» і Положення про організацію кадрової роботи в органах прокуратури, затвердженим наказом Генеральної прокуратури № 351 від 18.12.2017 та безпідставного не надання позивачу у 2019 році щорічної відпустки тривалістю 30 календарних днів, позивачу незаконно не була виплачена заробітна плата у вигляді матеріальної допомоги на оздоровлення, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України № 505 від 31.05.2012 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», яка є складовою заробітної плати прокурора згідно із приписами ч.2 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», яка підлягає стягненню з відповідача.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ґрунтуються на тому, що відповідно до чинного законодавства нарахування та виплата матеріальної допомоги на оздоровлення надається лише під час надання щорічної відпустки, яка позивачу у 2019 році надана не була. Водночас доказів оскарження позивачем дій та рішень відповідача щодо відмови у наданні йому щорічної відпустки до суду не надано. Також, як встановлено судом позивачу за грудень 2019 року нараховано компенсацію за невикористану відпустку.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що надання щорічної оплачуваної відпустки з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення, яка є складовою його заробітної плати є обов`язком роботодавця. У 2019 році позивач неодноразово звертався до Генерального прокурора з рапортами про надання йому щорічної відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення, але відпустки надано не було. Зазначені дії відповідача щодо ненадання відпустки, позивачем окремо не оскаржувалися, оскільки позивач вважав, що протиправність дій відповідача полягає саме у невиплаті йому заробітної плати у вигляді матеріальної допомоги на оздоровлення, яка є її складовою, стягнення якої за приписами статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежене будь-яким строком. При цьому, матеріальна допомога на оздоровлення не була включена до основного розрахунку з позивачем під час його звільнення з посади прокурора. Отже, позивач вважає дії відповідача щодо невиплати йому заробітної плати у вигляді матеріальної допомоги на оздоровлення протиправними, а матеріальна допомога на оздоровлення підлягає сплаті. Зазначає, що якщо суд першої інстанції вважав, що для ефективного захисту порушених прав позивача щодо оплати праці та вирішення питання про стягнення заробітної плати необхідно визнати дії відповідача щодо ненадання позивачу відпустки протиправними, то відповідно до приписів статті 9 КАС України суд мав би вийти за межі позовної заяви, визнати їх протиправними та задовольнити позовні вимоги або задовольнити позовні вимоги без прийняття такого рішення.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 1996 року працював в органах прокуратури.

З 15.01.2013 по 24.12.2019 працював на посаді прокурора відділу Генеральної прокуратури України.

16.09.2019 позивачем до Генерального прокурора подано рапорт про надання йому щорічної відпустки з 01.10.2019 тривалістю 30 календарних днів з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення, який погоджено заступником начальника Департаменту начальником управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та виконувачем обв`язки начальника Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності.

13.12.2019 позивач звернувся до Генерального прокурора з рапортом про надання щорічної відпустки з 16.12.2019 тривалістю 30 календарних днів з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення.

За результатом вказаного рапорту Генеральна прокуратура України листом № 11/41-3113вих-19 від 23.12.2019 надала позивачу відповідь, в якій зазначено, що відповідно до вимог пункту 3 розділу Х Положення про організацію кадрової роботи в органах прокуратури, затвердженого наказом Генеральної прокуратури України від 18.12.2017 № 351 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.01.2018 за № 113/31565 відпустки працівникам Генеральної прокуратури України надаються на підставі їх заяв, поданих, як правило, не пізніше ніж за два тижні до початку відпустки та узгоджених із безпосереднім керівником, керівником самостійного структурного підрозділу та заступником Генерального прокурора згідно з розподілом обов`язків. У порушення зазначених вимог положення до Департаменту кадрової роботи та державної служби подано рапорт від 13.12.2019 про надання щорічної відпустки з 16.12.2019 не погоджений в установленому порядку керівництвом відповідних структурних підрозділів та заступником Генерального прокурора згідно з розподілом обов`язків. Крім того, вказаний рапорт надійшов до кадрового підрозділу лише 18.12.2019, що об`єктивно унеможливило своєчасну підготовку відповідних матеріалів для підпису керівництва Генеральної прокуратури України. За таких обставин, підстави для задоволення рапорту відсутні.

19.12.2019 позивач подав до Генерального прокурора рапорт про надання щорічної відпустки з 23.12.2019 тривалістю 30 календарних днів та виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення.

За результатом розгляду вказаного рапорту Генеральна прокуратура України листом № 141/1-3216вих19 від 28.12.2019 повідомила позивача, що його заяву про надання відпустки залишено без задоволення з таких підстав. Як зазначено у вказаному листі відповідно до пункту 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформування органів прокуратури» з дня набрання ним чинності усі прокурори Генеральної прокуратури України вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру». Згідно з вимогами абзацу першого пункту 7 розділу ІІ Закону прокурори Генеральної прокуратури України можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора лише у разі успішного проходження ними атестації. У разі неуспішного проходження прокурором атестації (пункт 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону) він звільняється з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру». Перебування прокурора на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для його звільнення відповідно до цього пункту. Зважаючи на те, що відповідно до рішення четвертої кадрової комісії позивач неуспішно пройшов атестацію, наказом Генерального прокурора № 2105ц від 21 грудня 2019 року позивача звільнено з посади прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 24 грудня 2019 року.

Відповідно до матеріалів справи наказом Генерального прокурора №№ 2105ц від 21.12.2019 ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Департаменту нагляду за додержанням законів та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України на підставі п. 9 ч.1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 24.12.2019.

24.12.2019 позивач звернувся до Генерального прокурора з проханням повідомити інформацію чи виплачувалась йому матеріальна допомога на оздоровлення протягом 2019 року, а також чи була вона включена в суму, яка нараховувалась перед звільненням.

Офіс Генерального прокурора листом від 27.01.2020 повідомив позивача, що оскільки у 2019 році у щорічній відпустці необхідної тривалості він не перебував, то відсутні підстави для виплати цієї допомоги.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.09.2020 у справі №640/600/20 визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора від 21.12.2019 № 2105ц про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Департаменту нагляду за додержанням законів та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України з 24.12.2019. Поновлено ОСОБА_1 в Офісі Генерального прокурора на посаді прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Департаменту нагляду за додержанням законів та координації правоохоронної діяльності з 25.12.2019.

Відповідно до наказу Генерального прокурора № 1004ц від 29 червня 2021 року ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Департаменту нагляду за додержанням законів та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України з 01 липня 2021 року у зв`язку з поданням заяви про звільнення з посади за власним бажанням.

Як слідує з розрахункового листа за грудень 2019 року ОСОБА_1 нараховано компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 292657, 32 грн.

Вважаючи не виплату відповідачем матеріальної допомоги на оздоровлення протиправною, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14.10.2014 (далі - Закон №1697-VII), який набрав чинності 15.07.2015.

Відповідно до статті 81 Закону №1697-VII заробітна плата прокурорів регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.

Положеннями статті 82 Закону №1697-VII передбачено, що прокурору надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів з виплатою допомоги для оздоровлення в розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора.

Згідно з п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України №505 від 31.05.2012 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення під час надання щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника.

Закон України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про відпустки» щорічну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь-якої тривалості за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше ніж 14 календарних днів.

Згідно зі статтею 3 Закону №504/96-ВР за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

За приписами статті 83 Кодексу законів про працю України та частини 1 статті 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що прокурору надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів з виплатою допомоги для оздоровлення в розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора.

При цьому, щорічну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь-якої тривалості, однак лише за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів.

У випадку поділу щорічної відпустки на частини допомога для оздоровлення може виплачуватися працівникові один раз при наданні будь-якої з частин щорічної основної відпустки за заявою працівника.

Отже, допомога для оздоровлення є державною гарантією, яка обов`язково виплачується за умови надання щорічної відпустки.

Верховний Суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для виплати грошової допомоги до щорічної основної відпустки, у постанові від 23 лютого 2021 року у справі №П/811/1858/16 вказав, що згідно з положеннями статті 57 Закону України «Про державну службу» підставою для виплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати під час отримання щорічної відпустки визначено саме факт отримання працівником такої щорічної основної відпустки за відповідний рік.

Вирішуючи спірні правовідносини щодо надання позивачеві грошової допомоги до щорічної основної оплачуваної відпустки, якщо працівник фактично не перебував у відпустці та керівником не приймалось рішення щодо надання йому такої відпустки, Верховний Суд у постанові від 29 вересня 2022 року по справі №420/7083/21 вказав на те, що згідно з положеннями статті 57 Закону України «Про державну службу» підставою для виплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати під час отримання щорічної відпустки визначено саме факт отримання працівником такої щорічної основної відпустки за відповідний період роботи, тому підстави для нарахування та виплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної за заявами позивача без надання відпустки, відсутні.

У вказаній справі, Верховний Суд, скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції вказав на те, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги те, що позивачу не було надано відпустку з об`єктивних причин та звільнено з займаної посади з проведенням повного розрахунку, зокрема, виплатою компенсації за невикористані дні відпустки та вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат. За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку, що підстави для нарахування та виплати позивачу грошової допомоги за спірній періоди у розмірі середньомісячної заробітної за його заявами без надання відпустки, відсутні.

Як встановлено судом та зазначалося вище, у 2019 році позивачем неодноразово подавались рапорти про надання відпустки з виплатою матеріальної допомоги, однак щорічну відпустку у 2019 році йому надано не було.

При цьому з розрахункового листа позивача за грудень 2019 року слідує, що позивачу була нарахована компенсація за невикористану відпустку, про що позивач не заперечує та зазначає про це в апеляційній скарзі.

Дії та рішення відповідача щодо відмови у наданні щорічної відпустки позивачем окремо не оскаржувалися, що не заперечує й сам позивач.

Надаючи оцінку доводам позивача про те, що суд першої інстанції для ефективного захисту порушених прав позивача щодо оплати праці, мав вийти за межі позовної заяви та визнати дії відповідача щодо ненадання позивачу відпустки протиправними та задовольнити позовні вимоги або задовольнити позовні вимоги без прийняття такого рішення, апеляційний суд зазначає наступне.

За змістом принципу диспозитивності адміністративного судочинства, закріпленого у статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, яке складається з двох елементів: предмета і підстави позову.

Так, предметом позову є матеріально-правові вимоги позивача до відповідача, відповідно до яких суд має ухвалити рішення, а підставою позову - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, які складаються із фактів, що тягнуть за собою певні правові наслідки: зміну чи припинення правовідносин.

Розміром позову є кількісна характеристика позовних вимог. Отже, збільшення або зменшення розміру позовних вимог може відбутися шляхом зміни кількісних характеристик позовних вимог, але в межах спірних правовідносин.

Водночас предмет позову кореспондує із способами судового захисту права (змістом позову), які визначені статтею 5 КАС України.

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 29 травня 2018 року у справі № 800/341/17 (9991/944/12) і від 12 листопада 2019 року у справі № 9901/21/19 зазначила, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до КАС України, у межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин, про захист яких вони просять, від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (постанови Верховного Суду від 6 березня 2019 року у справі № 571/1306/16-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 2-3632/11, від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17, від 17 липня 2019 року у справі № 523/3612/16-ц, від 24 липня 2019 року у справі № 760/23795/14-ц, від 25 вересня 2019 року у справі № 642/6518/16-ц, від 30 жовтня 2019 року у справі № 390/131/18, від 6 листопада 2019 року у справах № 464/4574/15-ц, № 756/17180/14-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 697/2368/15-ц, від 4 грудня 2019 року у справі № 635/8395/15-ц, від 1 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18, від 1 липня 2020 року у справі № 287/575/16-ц, від 19 серпня 2020 року у справі № 287/587/16-ц). Таким чином, принцип стабільності є визначальним щодо можливості виходу за межі позовних вимог.

Наведене означає, що принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до адміністративного суду. Суд вирішує лише ті вимоги по суті спору, про вирішення яких клопочуть сторони, і за загальним правилом, не повинен виходити за межі цих вимог. Тобто суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених вимог (постанова Верховного Суду від 19 лютого 2019 року у справі № 824/399/17-а).

Відповідно, право особи звернутися до суду з самостійно визначеними позовними вимогами узгоджується з обов`язком суду здійснити розгляд справи в межах таких вимог. Вихід за межі позову можливий у виняткових випадках, зокрема, коли повний та ефективний захист прав, свобод та інтересів неможливий у заявлений позивачем спосіб. Такий вихід за межі позовних вимог має бути пов`язаний із захистом саме тих прав, свобод та інтересів, щодо яких подана позовна заява (постанова Верховного Суду від 24 вересня 2019 року у справі № 819/1420/15).

Установлюючи правило, що суд розглядає адміністративну справу в межах позовних вимог, ця норма встановлює виняток у вигляді можливості у суду вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного та повного захисту прав, свобод, інтересів людини, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин (сторін чи третіх осіб), про захист яких вони просять, від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (постанови Верховного Суду від 18 травня 2018 року у справі № 826/6965/14, від 27 листопада 2018 року у справі № 807/997/16, від 15 липня 2019 року у справі № 804/14556/15, від 20 листопада 2019 року у справі № 826/9457/18, від 22 листопада 2019 року у справі № 815/4392/15, від 23 грудня 2019 року у справі № 815/3145/15, від 7 лютого 2020 року у справі № 826/11086/18, від 5 травня 2020 року у справі № 1340/4044/18, від 23 червня 2020 року у справі № 820/1545/16, від 6 серпня 2020 року у справі № 805/3147/16-а).

Такі повноваження суду щодо визначення меж розгляду адміністративної справи є субсидіарними, не можуть змінювати предмет спору, а лише стосуються обсягу захисту порушеного права (постанова Верховного Суду від 7 лютого 2020 року у справі № 826/11086/18).

У постанові Верховного Суду 25 березня 2020 року у справі № 752/18396/16-а сформульована правова позиція, що принцип диспозитивності в адміністративному процесі має своє специфічне змістове наповнення, пов`язане з публічно-правовим характером адміністративного позову та активною участю суду в процесі розгляду адміністративних справ, тому адміністративний суд може та зобов`язаний в окремих випадках вийти за межі позовних вимог, якщо спосіб захисту, який обрав позивач, є недостатнім для захисту його прав, свобод і законних інтересів.

Отже, принцип стабільності є визначальним щодо можливості виходу за межі позовних вимог. Суд вирішує лише ті вимоги по суті спору, про вирішення яких клопочуть сторони, і за загальним правилом не може виходити за межі цих вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Тобто суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених вимог. Принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до адміністративного суду.

Як слідує з адміністративного позову, предметом позову позивачем визначено протиправність дій відповідача щодо невиплати позивачу заробітної плати у вигляді матеріальної допомоги на оздоровлення через безпідставне ненадання щорічної відпустки та зобов`язати відповідача здійснити таку виплату.

Суд зазначає, що правовідносини щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень з приводу ненадання щорічної відпустки є окремим предметом позову, що стосується правовідносин пов`язаних з проходженням публічної служби.

З такими позовними вимогами позивач до суду не звертався.

Водночас, як зазначалося, одним із принципів адміністративного судочинства є диспозитивність, який надає особам, які беруть участь у справі, можливість вільно розпоряджатися своїми матеріальними та процесуальними правами на власний розсуд. Реалізацією цього принципу є самостійне вирішення позивачем питання, чи звертатися до суду з позовом взагалі, з наступним визначенням підстав, змісту і обсягу позовних вимог. Суд як незалежний орган не може ініціювати провадження чи захищати права особи без відповідного звернення такої особи.

Враховуючи наведене, посилання позивача на те, що суд першої інстанції міг застосувати повноваження щодо виходу за межі позовних вимог апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки повноваження суду щодо визначення меж розгляду справи є субсидіарними, вони не можуть змінювати предмет спору, а стосуються лише обсягу захисту порушеного права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 241-245, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова

суддя А.В. Суховаров

суддя О.В. Головко