Справа № 1.380.2019.005781
Суддя: Калашнікова О.В.
Дата ухвалення: 2022-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 1.380.2019.005781

адміністративне провадження № К/9901/3561/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Калашнікової О.В.,

суддів: Білак М.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянувши в письмовому провадженні у касаційній інстанції адміністративну справу №1.380.2019.00578

за позовом ОСОБА_1 до Військової прокуратури Західного регіону України про визнання протиправними рішень, дій бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, скасування наказу та стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2020 року (прийняте у складі головуючого судді - Сидор Н.Т.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 листопада 2020 року (прийняту у складі колегії суддів: головуючого судді - Гуляка В.В., суддів: Гудими Л.Я., Ільчишин Н.В.)

У С Т А Н О В И В :

І. Суть спору

1. У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової прокуратури Західного регіону України, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив:

1.1. визнати протиправною бездіяльність Військової прокуратури Західного регіону України щодо не надання ОСОБА_1 у зв`язку із здаванням крові як донором 5 додаткових днів відпочинку із збереженням заробітної плати, які за його бажанням не приєднані до щорічних основних відпусток;

1.2. визнати протиправною бездіяльність Військової прокуратури Західного регіону України щодо не нарахування і не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації при звільненні з військової служби за 67 календарних днів невикористаних щорічних відпусток за 2017 рік (11 календарних днів) та 2018 рік (51 календарний день) та 5 календарних днів у зв`язку із здаванням крові як донором;

1.3. визнати протиправною бездіяльність Військової прокуратури Західного регіону України щодо не виплати ОСОБА_1 готівкою грошового забезпечення, починаючи з другої половини січня 2019 року;

1.4. визнати протиправною бездіяльність Військової прокуратури Західного регіону України щодо не проведення повного розрахунку 09 серпня 2019 року в день звільнення і виключення зі списків особового складу Військової прокуратури Західного регіону України ОСОБА_1 ;

1.5. визнати протиправними рішення і дії Військової прокуратури Західного регіону України щодо видання наказу Військової прокуратури Західного регіону України від 8 серпня 2019 року №577к про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу Військової прокуратури Західного регіону України;

1.6. скасувати наказ Військової прокуратури Західного регіону України від 08 серпня 2019 року №577к про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України;

1.7. зобов`язати Військову прокуратуру Західного регіону України виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію при звільненні за 67 календарних днів невикористаних щорічних відпусток за 2017 рік (11 календарних днів) та 2018 рік (51 календарних днів) та 5 календарних днів у зв`язку із здаванням крові як донором;

1.8. зобов`язати Військову прокуратуру Західного регіону України виплатити ОСОБА_1 готівкою заборгованість з виплати грошового забезпечення, починаючи з другої половини січня 2019 року;

1.9. стягнути з військової прокуратури Західного регіону України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки повного розрахунку, з 09 серпня 2019 року по день фактичного розрахунку.

ІІ. Встановлені судами фактичні обставини справи

2. Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 24.07.2019 №408, відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військових обов`язок і військову службу" полковника юстиції ОСОБА_1 , який перебуває у розпорядженні військового прокурора Західного регіону України, колишнього першого заступника військового прокурора Західного регіону України, звільнено з військової служби у запас за підпунктом "і" у зв`язку із застосуванням заборони, передбаченої частиною третьою або четвертою статі 1 Закону України "Про очищення влади".

2.1. На підставі вказаного наказу №408, наказом військового прокурора Західного регіону України від 08.08.2019 №577к, полковника юстиції ОСОБА_1 виключено з 09.08.2019 зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України, усіх видів забезпечення, у зв`язку із звільненням з військової служби у запас відповідно до підпункту "і" пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (у зв`язку із застосуванням заборони, передбаченої частинами третьою або четвертою статті 1 Закону України "Про очищення влади") та направлено до Личаківсько-Залізничного ОРВК м. Львова Львівської області для постановки на військовий облік.

2.2. Частиною 2 цього наказу №577к зазначено, відділу фінансування та бухгалтерського обліку військової прокуратури регіону провести з полковником юстиції ОСОБА_1 повний розрахунок відповідно до чинного законодавства.

2.3. Також, 03 жовтня 2018 року наказом військового прокурора Західного регіону України №702к ОСОБА_1 була продовжена щорічна основна відпустка за 2017 рік на 11 календарних днів із збереженням грошового та матеріального забезпечення з 28 вересня по 08 жовтня 2018 року включно.

2.4. 01 листопада 2018 року позивач подав рапорт про продовження щорічної основної відпустки за 2017 рік у зв`язку із перебуванням на стаціонарному лікуванні у Військово-медичному клінічному центрі Західного регіону (далі - ВМКЦ ЗР) з 28.08.2018 по 31.10.2018.

2.5. 05 листопада 2018 року за №11-548 вих-18 відповідач розглянувши рапорт позивача від 01.11.2018 повідомив, що підстав для продовження щорічної основної відпустки за 2017 рік немає, оскільки позивачем не долучено жодного документа на підтвердження факту перебування його на лікуванні у ВМКЦ ЗР.

2.6. 29 грудня 2018 року та 03 січня 2019 року позивач подав рапорти про продовження щорічної основної відпустки за 2017 рік у зв`язку з його перебуванням на лікуванні з 28.08.2018 по 31.10.2018.

2.7. 04 січня 2019 року листом за №11-6 вих-19 відповідач повідомив позивача про розгляд його рапортів від 29.12.2018 та 03.01.2019 щодо продовження щорічної основної відпустки за 2017 рік та відсутність підстав для задоволення таких, оскільки відомостей про проходження позивачем медичного огляду військово-лікарською комісією у військовій прокуратурі регіону відсутні.

2.8. 07 серпня 2019 року позивач подав рапорт про продовження щорічної основної відпустки за 2017 рік у зв`язку з його перебуванням на лікуванні з 28.08.2018 по 31.10.2018, долучив довідку ВМКЦ Західного регіону України про перебування на лікуванні.

2.9. 13 серпня 2019 року листом №11-300 вих-19 відповідач повідомив позивача про розгляд його рапорту від 07.08.2019 та про відсутність підстав для продовження щорічної основної відпустки за 2017 рік, враховуючи те, що з 09.10.2018 по день виключення його із списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України позивач не перебував у щорічній основній відпустці за 2017 рік, а також подання позивачем рапорту від 25.03.2019 про неврахування попередніх рапортів щодо продовження щорічної основної відпустки за 2017 рік. Відповідач посилався на те, що наказом військового прокурора від 08.08.2019 №577к позивача виключено із списків особового складу військової прокуратури у зв`язку із звільненням з військової служби.

2.10. 27 березня 2019 року наказом військового прокурора Західного регіону України №215к ОСОБА_1 надана щорічна основна відпустка за 2018 рік тривалістю 45 днів із збереженням грошового та матеріального забезпечення з 31.03.2019 по 17.05.2019.

2.11. 21 травня 2019 року наказом військового прокурора Західного регіону України №329к ОСОБА_1 у зв`язку з перебуванням на лікуванні щорічну основну відпустку за 2018 рік продовжено на 35 календарних днів - з 18.05.2019 по 22.06.2019.

2.12. 21 травня 2019 року наказом військового прокурора Західного регіону України №330к ОСОБА_1 надано 3 дні відпочинку як донору відповідно до Закону України "Про донорство крові та її компонентів" - з 23 по 25.06.2019. Підстава: рапорт ОСОБА_1 , довідки ЛОЦСК №013048 від 17.07.2018, №000148 від 01.10.2018, №003458 від 18.01.2019.

2.13. 23 травня 2019 року наказом військового прокурора Західного регіону України №341к у зазначений вище наказ №215к внесено зміни, додано пункт 2, яким надано час, необхідний для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад в кількості 4 доби.

2.14. 03 червня 2019 року та 26 червня 2019 року ОСОБА_1 звертався до прокуратури регіону з рапортами про продовження щорічної основної відпустки за 2018 рік, подаючи до рапортів листки непрацездатності, проте у їх задоволенні йому відмовлено, мотивуючи тим, що позивач перебуває на лікуванні і не знаходиться у щорічній основній відпустці за 2018 рік, відтак підстави для продовження такої відпустки відсутні.

2.15. 09 серпня 2019 року до прокуратури регіону надійшов рапорт ОСОБА_1 від 07.08.2019 про продовження щорічної основної відпустки за 2018 рік у зв`язку з перебуванням на лікуванні у ВМКЦ Західного регіону у період з 03.06.2019 по 01.08.2019, проте 08.08.2019 наказом військового прокурора Західного регіону України №577к ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України, у зв`язку з чим підстав для продовження відпустки не було, про що позивача повідомлено листом 13.08.2019.

2.16. 21 січня 2019 року позивач подав рапорт на підставі Закону України "Про донорство крові та її компонентів" просив надати додаткові дні для відпочинку, які приєднати до щорічної основної відпустки. До цього рапорту позивач долучив довідки ЛОЦСК № 070957 від 23.01.2017, № 09288 від 06.02.2017, № 11626 від 11.04.2017, № 001840 від 19.06.2017, № 013048 від 17.07.2018, № 000148 від 01.10.2018, № 003458 від 18.01.2019.

2.17. Наказом військового прокурора Західного регіону України №330 к від 21.05.2019 ОСОБА_1 надано 3 дні відпочинку як донору відповідно до Закону України "Про донорство крові та її компонентів" - з 23 по 25.06.2019. Підстава: рапорт ОСОБА_1 , довідки ЛОЦСК № 013048 від 17.07.2018, № 000148 від 01.10.2018, № 003458 від 18.01.2019.

2.18. 01 липня 2019 року позивач подав рапорт, яким просив продовжити щорічну основну відпустку за 2018 рік у зв`язку із здачею крові як донор. До цього рапорту позивач долучив довідку ЛОЦСК № 007856 від 03.06.2019.

2.19. 05 липня 2019 року листом №11-248 вих-19 відповідач повідомив позивача про розгляд його рапорту та про відсутність підстав для продовження щорічної основної відпустки за 2018 рік, мотивуючи це тим, що позивач перебуває на лікуванні, тобто не одужав, а також позивач не перебуває у щорічній основній відпустці.

ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

3. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2020 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 листопада 2020 року, позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової прокуратури Західного регіону України щодо не надання ОСОБА_1 у зв`язку із здаванням крові як донором 1 (одного) додаткового дня відпочинку із збереженням середнього заробітку, який за його бажанням не приєднаний до щорічної основної відпустки за 2018 рік. Визнано протиправною бездіяльність Військової прокуратури Західного регіону України щодо не проведення з ОСОБА_1 повного розрахунку 09.08.2019 року на день виключення зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України. Визнано протиправною бездіяльність Військової прокуратури Західного регіону України щодо не нарахування і не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації при звільненні з військової служби за 50 календарних днів невикористаних щорічних відпусток за 2017 рік (11 календарних днів) та за 2018 рік (38 календарних днів) та 1 календарний день у зв`язку із здаванням крові як донором. Зобов`язано Військову прокуратуру Західного регіону України виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію при звільненні за 50 календарних днів невикористаних щорічних відпусток за 2017 рік (11 календарних днів) та за 2018 рік (38 календарних днів) та 1 календарний день у зв`язку із здаванням крові як донором. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

IV. Касаційне оскарження

4. Не погодившись з рішенням суду першої та постановою суду апеляційної інстанцій, позивач подав до Верховного Суду касаційну скаргу.

5. Посилаючись на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, позивач зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо:

- питання застосування норми права у подібних правовідносинах щодо порядку застосування статті 9 Закону України "Про донорство крові та її компонентів" у поєднанні зі статтею 10-1 п.14 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

- правової регламентації повсякденної діяльності військових прокуратур і поширення Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України на військовослужбовців військових прокуратур.

- питання застосування норми права у подібних правовідносинах щодо порядку застосування пунктів 1 і 5 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (щодо тривалості щорічної основної відпустки і надання її без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, а також продовження такої відпустки на кількість невикористаних днів цієї відпустки у зв`язку з лікуванням.)

- питання застосування норми права у подібних правовідносинах щодо застосування статті 43 Конституції України (щодо гарантій своєчасного винагороди за працю) у поєднанні з положенням статті 23 Закону України "Про оплату праці" (щодо виплати заробітної плати працівниками у грошових знаках) при відмові працівника від отримання заробітної плати через банківську установу.

- питання застосування норми права у подібних правовідносинах щодо порядку застосування статті 117 Кодексу законів про працю України механізму компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні при наявності іншого судового рішення про невиплату при звільненні інших складових заробітної плати.

5.1. Посилаючись на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норму права (частина 2 статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у поєднанні з положеннями пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008) без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10 травня 2019 року у справі №814/1113/16, від 28 липня 2020 року у справі №495/707/14-а, від 04 листопада 2020 року у справі №808/1854/16.

5.2. У зв`язку із наведеним позивач просить скасувати частково оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині визнання протиправної бездіяльності щодо ненадання у зв`язку із здаванням крові як донором днів відпочинку, які за бажанням не приєднані до щорічних основних відпусток (пункт 1 позовних вимог), визнання бездіяльності і зобов`язання виплатити грошову компенсацію за невикористані додаткові дні відпочинку із збереженням заробітної плати у зв`язку із здаванням крові як донором, які за бажанням не приєднані до щорічних основних відпусток (пункти 2 і 7 позовних вимог), визнання протиправної бездіяльності і зобов`язання виплатити готівкою грошове забезпечення з другої половини січня 2019 року (пункти 3 і 8 позовних вимог), визнання протиправними рішень і дій щодо видання наказу про виключення зі списків особового складу і скасування цього наказу (пункти 5 і 6 позовних вимог), стягнення середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку при звільненні з військової служби (пункт 9 позовних вимог) та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги у вказаній частині.

6. У відзиві на касаційну скаргу, відповідач, посилаючись на те, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними та обґрунтованими, прийнятими з дотриманням норм процесуального права, а тому не підлягають скасуванню.

V. Релевантні джерела права й акти їх застосування

7. Відповідно до статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

8. За приписами частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

9. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

10. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (стаття 43 Конституції України).

11. Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV затверджено Статут внутрішньої служби Збройних Сил України (далі - Статут), який визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.

12. Статутом керуються всі військові частини, кораблі, управління, штаби, організації, установи і військові навчальні заклади Збройних Сил України (далі - військові частини).

13. Обов`язки посадових осіб, не зазначені в цьому Статуті, визначаються відповідними порадниками та положеннями.

14. Дія Статуту поширюється на військовослужбовців Служби зовнішньої розвідки України, Служби безпеки України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Управління державної охорони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів спеціального призначення з правоохоронними функціями.

15. Порядок направлення військовослужбовців на стаціонарне лікування передбачено статтею 254 Статуту, відповідно до якої військовослужбовці зобов`язані негайно повідомити про захворювання безпосередньому начальнику, який зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини.

16. Згідно зі статтею 260 Статуту, на стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини військовослужбовці направляються за висновком лікаря військової частини, а для подання невідкладної допомоги за відсутності лікаря - черговим фельдшером (санітарним інструктором) медичного пункту з одночасним доповіданням про це начальникові медичної служби і черговому військової частини. До лікувальних закладів хворі доставляються у супроводі фельдшера (санітарного інструктора).

17. Статтею 261 Статуту передбачено, що про всіх військовослужбовців, яких направлено на стаціонарне лікування поза частиною, начальник (командир) лікувального закладу (частини) зобов`язаний у той же день повідомити командирові частини, з якої ці військовослужбовці прибули. Про хворих з отруєнням чи травмами начальник (командир) лікувального закладу (частини) зобов`язаний негайно доповісти командирові військової частини, з якої прибув хворий (хворі), а з інфекційними захворюваннями, крім того, - у найближчий санітарно-епідеміологічний заклад. Військовослужбовці, які захворіли в період відпустки або у відрядженні, на стаціонарне лікування направляються військовими комендантами або військовими комісарами.

18. Згідно з статтею 262 Статуту начальник (командир) лікувального закладу (частини) зобов`язаний за 5 днів до виписки військовослужбовців повідомити про це командирові військової частини, з якої вони прибули. У день виписки військовослужбовцеві лікувальним закладом (частиною) видаються відповідні документи, і він самостійно (якщо не прибув супровідник з частини) направляється у військову частину, з якої прибув; після повернення до військової частини і доповіді безпосередньому командирові (начальникові) військовослужбовці направляються до медичного пункту частини, де здають медичні документи; інші документи здаються старшині роти.

19. Відповідно до статті 6 Закону України «Про донорство крові та її компонентів» від 23.06.1995 №239/95-ВР (далі - Закон №239/95-ВР), керівники підприємств, установ, організацій, командири (начальники) військових частин зобов`язані: сприяти установам та закладам охорони здоров`я в роботі по залученню громадян до лав донорів; безперешкодно відпускати з місця роботи, служби або навчання за їх заявами осіб, які є або виявили бажання стати донорами, у дні відповідного медичного обстеження і здавання крові та (або) її компонентів, за винятком випадків, коли відсутність донора на його робочому місці або місці служби у ці дні може призвести до загрози життю чи здоров`ю людей, до невиконання завдань, пов`язаних із забезпеченням оборони, безпеки держави та громадського порядку, до суттєвої матеріальної шкоди або інших тяжких наслідків; надавати безоплатно необхідні приміщення для взяття крові та (або) її компонентів; вирішувати віднесені цим Законом до їх компетенції питання про надання донорам відповідних пільг та компенсацій.

20. Статтею 14 Закону №239/95-ВР визначено, що особа, яка виявила бажання здати кров та (або) її компоненти, зобов`язана не пізніше ніж за три дні до дня медичного обстеження, що проводиться перед даванням крові та (або) її компонентів, повідомити письмовою заявою адміністрацію за місцем роботи чи навчання або командування військової частини, де вона проходить службу, про свій намір пройти таке обстеження і здати кров та (або) її компоненти. У такій заяві зазначена особа має визначити додатковий день відпочинку, передбачений частинами другою та третьою статті 9 або частинами третьою та четвертою статті 11 цього Закону. Зазначена заява не подається у випадках, коли особа, яка виявила бажання здати кров або її компоненти, перебуває у відпустці, відрядженні, або у разі, коли її кров терміново необхідна для надання невідкладної медичної допомоги хворому, та у випадках, передбачених частиною першою статті 19 цього Закону.

21. Згідно з частинами 1 та 2 статті 9 Закону №239/95-ВР в день давання крові та (або) її компонентів, а також в день медичного обстеження працівник, який є або виявив бажання стати донором, звільняється від роботи на підприємстві, в установі, організації незалежно від форм власності із збереженням за ним середнього заробітку. Після кожного дня давання крові та (або) її компонентів, в тому числі у разі давання їх у вихідні, святкові та неробочі дні, донору надається додатковий день відпочинку із збереженням за ним середнього заробітку. За бажанням працівника цей день може бути приєднано до щорічної відпустки або використано в інший час протягом року після дня давання крові чи її компонентів.

22. За приписами частини 4 статті 9 Закону №239/95-ВР у разі давання крові та (або) її компонентів у період щорічної відпустки ця відпустка продовжується на відповідну кількість днів з урахуванням надання працівнику додаткового дня відпочинку за кожний день давання крові.

23. Частиною 6 статті 9 Закону №239/95-ВР передбачено, що підставою для надання зазначених пільг є відповідні довідки, видані донору за місцем медичного обстеження чи давання крові та (або) її компонентів. Форми цих довідок та порядок їх видачі затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

24. Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

25. Згідно з статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

26. Відповідно до частини 1 статті 19 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII), загальні умови укладення контракту на проходження військової служби встановлено, що військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.

27. До правовідносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Збройних Силах України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби також застосовується Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України, затверджене Указом Президента України 10.12.2008 року №1153/2008 (надалі - Положення №1153/2008).

28. На виконання вимог Положення №1153/2008, наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170 затверджено Інструкцію про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 за №438/16454 (далі - Інструкція), яка визначає механізм реалізації та порядок організації Положення №1153/2008.

29. Відповідно до пункту 12.1 розділу ХІІ Інструкції, звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється наказами посадових осіб, визначених пунктом 225 Положення №1153/2008.

VI. Позиція Верховного Суду

30. Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перевірка законності судових рішень судів першої та апеляційної інстанції, згідно зі статтею 341 КАС України, здійснюється виключно у частині застосування норм матеріального та процесуального права.

31. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).

32. Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства, уважає за необхідне зазначити таке.

33. Надаючи оцінку доводам скаржника щодо неправильного вирішення судами попередніх інстанцій спору в частині грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2017 рік, застосовуючи для регулювання спору у цій частині норми Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, Верховний Суд зазначає наступне.

34. За приписами абзацу 4 частини 4 статті 27 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції від 01.01.2019) військовослужбовці військової прокуратури у своїй діяльності керуються Законом України "Про прокуратуру" і проходять військову службу відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та інших законодавчих актів України, якими встановлено правові та соціальні гарантії, пенсійне, медичне та інші види забезпечення, передбачені законодавством для осіб офіцерського складу Збройних Сил України.

35. Таким чином, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24 березня 1999 року №548-XIV (далі - Статут), оскільки порядок направлення військовослужбовців на стаціонарне лікування передбачено статтею 254 Статуту, відповідно до якої військовослужбовці зобов`язані негайно повідомити про захворювання безпосередньому начальникові, який зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини.

36. Як встановлено судами попередніх інстанцій, що 03 жовтня 2018 року наказом військового прокурора Західного регіону України №702к позивачу ОСОБА_1 продовжена щорічна основна відпустка за 2017 рік на 11 календарних днів із збереженням грошового та матеріального забезпечення з 28 вересня 2018 року по 08 жовтня 2018 року.

37. В свою чергу, позивач з 28 вересня 2018 року по 31 жовтня 2018 року перебував на стаціонарному лікуванні у Військово-медичному клінічному центрі Західного регіону, а тому загальна кількість невикористаних днів щорічної основної відпустки за 2017 рік складає 11 днів.

38. Як встановлено судами, відповідач не довів правомірність своїх дій, допускаючи протиправну бездіяльність щодо не проведення позивачу нарахування та виплати грошової компенсації при виключенні позивача з особового складу військової прокуратури за 11 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за 2017 рік, а тому суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині не нарахування і не виплати позивачу грошової компенсації при звільненні з військової служби за 11 календарних днів невикористаних щорічної відпустки за 2017 рік та зобов`язання щодо її виплати.

39. Наведене дає підстави для висновку про безпідставність доводів скаржника про неправильне вирішення спору в частині грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2017 рік із застосуванням норм Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України.

40. В частині доводів скаржника щодо неправильного вирішення судами попередніх інстанцій спору в частині грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2018 рік, які, на думку скаржника, замість задоволених в частині не нарахування і не виплати позивачу грошової компенсації при звільненні з військової служби 38 невикористаних календарних днів щорічної відпустки за 2018 рік, необхідно було задовольнити 51 календарний день, Верховний Суд зазначає наступне.

41. Як встановлено судами, 27 березня 2019 року наказом військового прокурора Західного регіону України №215к ОСОБА_1 надана щорічна основна відпустка за 2018 рік тривалістю 45 днів із збереженням грошового та матеріального забезпечення з 31.03.2019 по 17.05.2019.

42. 21 травня 2019 року наказом військового прокурора Західного регіону України №329к ОСОБА_1 у зв`язку з перебуванням на лікуванні щорічну основну відпустку за 2018 рік продовжено на 35 календарних днів - з 18.05.2019 по 22.06.2019.

43. Також, 21 травня 2019 року наказом військового прокурора Західного регіону України №330к ОСОБА_1 надано 3 дні відпочинку як донору відповідно до Закону України "Про донорство крові та її компонентів" - з 23 по 25.06.2019. Підстава: рапорт ОСОБА_1 , довідки ЛОЦСК №013048 від 17.07.2018, №000148 від 01.10.2018, №003458 від 18.01.2019.

44. 23 травня 2019 року наказом військового прокурора Західного регіону України №341к у зазначений наказ №215к внесено зміни, додано пункт 2, яким надано час, необхідний для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад в кількості 4 доби.

45. 03 червня 2019 року та 26 червня 2019 року ОСОБА_1 звертався до прокуратури регіону з рапортами про продовження щорічної основної відпустки за 2018 рік та подаючи до рапортів листки непрацездатності. Проте у їх задоволенні позивачу відмовлено, мотивуючи тим, що позивач перебуває на лікуванні і не знаходиться у щорічній основній відпустці за 2018 рік, відтак підстави для продовження такої відпустки відсутні.

46. 09 серпня 2019 року до прокуратури регіону надійшов рапорт ОСОБА_1 від 07.08.2019 року про продовження щорічної основної відпустки за 2018 рік у зв`язку з перебуванням на лікуванні у ВМКЦ Західного регіону у період з 03.06.2019 року по 01.08.2019 року, проте 08.08.2019 року наказом військового прокурора Західного регіону України №577к ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України, у зв`язку з чим підстав для продовження відпустки не було, про що позивача повідомлено листом 13.08.2019 року.

47. Оцінюючи доводи відповідача, з посиланням на лист Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 12.04.2019 №839-02-1, щодо неправомірності отримання ОСОБА_1 листків непрацездатності, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли вірного висновку про їх безпідставність з урахуванням того, що порушення порядку та умов видачі листків непрацездатності не є свідченням не перебування позивача на лікуванні.

48. За приписами частини 5 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, які захворіли під час щорічної основної або щорічної додаткової відпустки, зазначена відпустка продовжується після одужання на кількість невикористаних днів цієї відпустки.

49. Таким чином, відмова відповідача у продовженні щорічної основної відпустки за 2018 рік з мотивів перебування позивача на лікуванні і не знаходження його у щорічній основній відпустці суперечить вказаній вище нормі.

50. Також встановлено, що позивачу до відпустки надано 4 дні для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, які не були ним використані, а тому, як вірно зазначили суди попередніх інстанцій, ці дні не є днями для відпочинку та не можуть бути приєднаними до щорічних основних відпусток, і їх не використання не є підставою для здійснення грошової компенсації при звільненні.

51. За наведених вище обставин, суди дійшли вірного висновку щодо порушення відповідачем прав позивача щодо не продовження йому щорічної основної відпустки за 2018 рік в кількості саме 38 календарних днів, з яких 35 календарних днів згідно наказу відповідача від 21.05.2019 №329к та 3 календарних днів згідно наказу відповідача від 21.05.2019 №330к.

52. Надаючи оцінку доводам скаржника щодо неправильного вирішення судами попередніх інстанцій спору в частині грошової компенсації за невикористані додаткові дні відпочинку із збереженням заробітної плати (грошового забезпечення) у зв`язку із здаванням крові як донором, вважаючи, що суди не вірно визначили дні відпочинку, Верховний Суд зазначає наступне.

53. З системного аналізу правових норм Закону №239/95-ВР вбачається, що керівники підприємств, установ, організацій, командири (начальники) військових частин зобов`язані вирішувати віднесені цим Законом до їх компетенції питання про надання донорам відповідних пільг, а саме: зобов`язані особу, яка виявила бажання здати кров та (або) її компоненти (військовослужбовця) звільнити від роботи (служби) із збереженням за нею середнього заробітку (грошового забезпечення), а також надати їй додатковий день відпочинку із збереженням за ним середнього заробітку (грошового забезпечення). Отже, військовослужбовцю, який давав кров та (або) її компоненти у період щорічної відпустки, продовжується ця відпустка на 2 вихідних дні (1 день відпочинку в день здавання крові та 1 додатковий день відпочинку за здану кров). При цьому, підставою для надання військовослужбовцю вихідних днів за давання крові є відповідна довідка, видана донору за місцем медичного обстеження чи давання крові та (або) її компонентів.

54. Судами встановлено, що 21 січня 2019 року позивач подав рапорт на підставі Закону №239/95-ВР, згідно якого просив надати додаткові дні для відпочинку, які приєднати до щорічної основної відпустки. До цього рапорту позивач долучив довідки ЛОЦСК № 070957 від 23.01.2017 року, №09288 від 06.02.2017 року, №11626 від 11.04.2017 року, №001840 від 19.06.2017 року, №013048 від 17.07.2018 року, №000148 від 01.10.2018 року, №003458 від 18.01.2019 року.

55. Того ж дня наказом військового прокурора Західного регіону України №330к ОСОБА_1 надано 3 дні відпочинку як донору відповідно до Закону України "Про донорство крові та її компонентів" - з 23 по 25.06.2019 року. Підстава: рапорт ОСОБА_1 , довідки ЛОЦСК № 013048 від 17.07.2018 року, №000148 від 01.10.2018 року, №003458 від 18.01.2019 року.

56. З наведеного встановлено, що позивачу не надано 4 днів для відпочинку на підставі його рапорту від 21.01.2019 року та довідок ЛОЦСК № 070957 від 23.01.2017 року, №09288 від 06.02.2017 року, №11626 від 11.04.2017 року, №001840 від 19.06.2017 року.

57. Таким чином, беручи до уваги положення статті 9 Закону №239/95-ВР, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку, що відповідач не допустив протиправної бездіяльності, не надавши позивачу 4 днів для відпочинку у зв`язку із даванням кров, адже на час звернення позивача із вказаним рапортом, після днів давання позивачем крові минуло більше року.

58. Разом з цим, 01 липня 2019 року позивач подав рапорт, яким просив продовжити щорічну основну відпустку за 2018 рік у зв`язку із здачею крові як донор, до якого долучив довідку ЛОЦСК № 007856 від 03.06.2019 року.

59. 05 липня 2019 року листом №11-248 вих-19 відповідач повідомив позивача про розгляд його рапорту від 01.07.2019 року та про відсутність підстав для продовження позивачу щорічної основної відпустки за 2018 рік, мотивуючи тим, що день здавання крові не продовжує щорічну основну відпустку.

60. Проте, така позиція відповідача суперечить вимогам частини 2 статті 9 Закону №239/95-ВР.

61. Отже, станом на день виключення позивача із списків особового складу військової прокуратури відповідач мав належний доказ на підтвердження факту здавання позивачем крові 03.06.2019, що є обов`язковою підставою для надання позивачу додаткового дня відпочинку із збереженням середнього заробітку та за його бажанням приєднання цього дня відпочинку до щорічної основної відпустки за 2018 рік.

62. Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано визнали вчинення відповідачем протиправної бездіяльності, а в подальшому протиправної не виплати позивачу при його виключенні із списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України грошової компенсацію за цей день відпочинку.

63. Надаючи оцінку доводам скаржника щодо безпідставної відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з військової прокуратури Західного регіону України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку, з 09.08.2019 року по день фактичного розрахунку, Верховний Суд виходить з наступного.

64. За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

65. Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

66. Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України.

67. З урахуванням того, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли вірного висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

68. ОСОБА_1 мотивуючи свої позовні вимоги про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку, посилається на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27.03.2019 у справі №1340/3644/18, що набрало законної сили, яким, зокрема, зобов`язано військову прокуратуру Західного регіону України здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 з 01.01.2016 по 28.02.2018, виходячи з надбавки за вислугу років у років у розмірі 40 відсотків від посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання відповідно до постанови КМУ від 07.11.2007 №1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу", із врахуванням раніше виплачених сум. Зобов`язано військову прокуратуру Західного регіону України здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 з 01.03.2018, виходячи з надбавки за вислугу років у розмірі 50 відсотків від посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання відповідно до постанови КМУ від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", із врахуванням раніше виплачених сум. Однак, відповідачем такий перерахунок та виплату позивачу грошового забезпечення не проведено. Позивач вважає, що такі виплати є підставою для стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку.

69. В свою чергу, судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05.12.2019 у справі №1.380.2019.005651 позов ОСОБА_1 до військової прокуратури Західного регіону України, задоволено повністю. Зокрема, зобов`язано військову прокуратуру Західного регіону України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки з 09 серпня 2019 року по день фактичного розрахунку виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2016 рік, 2017 рік, 2018 рік та 2019 рік з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44. Вказане рішення суду набрало законної сили.

70. За наведених вище обставин, відсутні підстави для повторного стягнення із військової прокуратури Західного регіону України на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку, з 09.08.2019 року по день фактичного розрахунку.

71. Також необхідно зазначити, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

72. В даних спірних правовідносинах обов`язковим є встановлення усього періоду затримки розрахунку, тобто із дня звільнення з військової служби (виключення зі списків особового складу) по день фактичного розрахунку, та визначення конкретного грошового розміру середнього грошового забезпечення, який належить стягнути із відповідача за цей період затримки розрахунку при звільненні.

73. Як встановлено судами, на час звернення позивача до суду із даним позовом та станом на час винесення рішення суду першої інстанції від 11 серпня 2020 року із позивачем ще не було проведено кінцевого розрахунку, тобто не було виплачено грошової компенсації за невикористані дні відпусток.

74. Таким чином, неможливим є визначення періоду затримки розрахунку при звільненні та грошового розміру середнього грошового забезпечення за період затримки розрахунку при звільненні починаючи із 09 серпня 2019 року, а тому вказана позовна вимога є передчасною та безпідставною.

75. В частині доводів скаржника про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не виплати позивачу готівкою грошового забезпечення, починаючи з другої половини січня 2019 року та зобов`язання виплатити ОСОБА_1 готівкою грошове забезпечення, починаючи з другої половини січня 2019 року, Верховний Суд зазначає наступне.

76. Як встановлено судами попередніх інстанцій, що 23 січня 2019 року позивач подав відповідачу рапорт про видачу готівкою всіх виплат, що йому призначаються. Подібні рапорти щодо виплати позивачу готівкою його грошового забезпечення ним подавались 28 січня 2019 року, 01 лютого 2019 року, 22 лютого 2019 року та 07 серпня 2019 року.

77. Згідно з відповіддю АТ КБ "ПриватБанк" від 13.12.2019 №20.1.0.0.0/7-191206/7777 на звернення військової прокуратури Західного регіону України №18-247 вих-19 від 21.11.2019, банком підтверджено зарахування на картковий рахунок ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 10324,59 грн (за другу половину лютого 2019 року), у сумі 7760,00 грн (за першу половину березня 2019 року), у сумі 7800,81 грн (за другу половину березня 2019).

78. Зазначені відомості підтверджують перерахування відповідачем на картковий рахунок ОСОБА_1 грошового забезпечення за другу половину лютого 2019 та березня 2019 року.

79. Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 22.04.2005 №318 "Про удосконалення механізму виплати заробітної плати працівникам бюджетних установ та державної соціальної допомоги" (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) установлено, що виплата заробітної плати працівникам бюджетних установ здійснюється за їх письмовою згодою через уповноважені банки, які визначаються за результатами конкурсного відбору у Порядку проведення конкурсного відбору банків, через які здійснюється виплата пенсій, грошової допомоги та заробітної плати працівникам бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 №1231.

80. В свою чергу, як встановлено судами, відповідач надав пояснення, що усі виплати цивільним працівникам та військовослужбовцям військової прокуратури регіону (у т.ч. і ОСОБА_1 ) проводилися шляхом безготівкового перерахування належних коштів на карткові рахунки для отримання через банкомати, відповідно до договору від 05.09.2012 року про розрахунково-касове обслуговування з видачі заробітної плати з використанням платіжних карток, укладеного між прокуратурою регіону та АТ КБ "ПриватБанк". Відповідач звернув увагу, що прокуратура не проводить операцій з готівкою у зв`язку з відсутністю технічної можливості, у тому числі належним чином обладнаного приміщення каси, укладених договорів щодо забезпечення охорони, посади касира тощо), про що неодноразово було повідомлено ОСОБА_1 на його рапорти.

81. З урахуванням обставин неможливості реалізації виплати грошового забезпечення позивачу готівкою, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині.

82. Щодо оскаржуваного наказу військової прокуратури Західного регіону України від 08.08.2019 року №577к про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України, колегія суддів зазначає про таке.

83. За приписами підпункту "і" пункту 2 частини 5 статті 26 Закону №2232-XII контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставі, зокрема, під час дії особливого періоду у зв`язку із застосуванням заборони, передбаченої частинами третьою або четвертою статті 1 Закону України "Про очищення влади".

84. Згідно з пунктом 2 статті 24 Закону №2232-XII, закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

85. Як правильно зазначили суди попередніх інстанцій, що Положення №1153/2008 застосовується також до правовідносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Збройних Силах України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби.

86. Пунктом 225 розділу XII Положення №1153/2008 визначено права посадових осіб щодо звільнення з військової служби.

87. Згідно абзаців 1 та 3 пункту 242 Положення №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.

87.1. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

88. Особливістю правового становища позивача є те, що у військовій прокуратурі позивач проходив саме військову службу (за контрактом) і це було визначальною (необхідною) умовою для його призначення на цю посаду. Якщо відносини щодо проходження військової служби припинилися, підстав для перебування/залишення на посаді прокурора військової прокуратури уже немає і така особа підлягає звільненню (з посади військового прокурора).

89. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 грудня 2021 року у справі №640/304/20, від 06 жовтня 2021 року у справі № 420/5104/20, від 25 жовтня 2022 року у справі № 520/1087/2020, від 27 жовтня 2022 року у справі № 640/26378/19.

90. Саме тому оскаржуваний наказ №577к від 08.08.2019 року відповідає вимогам законодавства та є таким, що прийнятий Військовим прокурором регіону в межах своїх повноважень та на виконання наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 24.07.2019 року №408.

91. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02 листопада 2022 року у справі № 640/386/20

92. Отже, відсутні підстави для скасування оскаржуваного наказу від 08.08.2019 року №577к про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України.

93. В свою чергу, у даному випадку недотримання відповідачем прав позивача на повний розрахунок по грошовому забезпеченню на час виключення його зі списків особового складу є підставою для визнання його дій протиправними та стягнення недоотриманих коштів, проте такі дії відповідача чи допущена бездіяльність не можуть бути підставою для скасування наказу про виключення зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України.

94. Оцінюючи доводи касаційної скарги, колегія суддів зазначає, що ці доводи були ретельно перевірені та проаналізовані судами першої та апеляційної інстанції під час розгляду та ухвалення судового рішення, та їм була надана відповідна правова оцінка, жодних нових аргументів, які б доводили порушення судами норм матеріального або процесуального права, у касаційній скарзі не наведено.

95. Суд касаційної інстанції наголошує, що до повноважень Верховного Суду не входить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.

96. В частині доводів касаційної скарги стосовно посилання на правову позицію викладену у постановах Верховного Суду від 10 травня 2019 року у справі №814/1113/16, від 28 липня 2020 року у справі №495/707/14-а, від 04 листопада 2020 року у справі №808/1854/16, Верховний Суд зазначає, що обставини викладені у вказаних постановах та у цій справі не є аналогічними.

97. Таким чином, доводи, викладені у касаційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час касаційного розгляду справи, висновків суду першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

98. Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29)

99. Отже, Верховний Суд констатує, що оскаржувані судові рішення ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

100. Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

101. Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

VIІ. Судові витрати

102. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду,-

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

2. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

СуддіО.В. Калашнікова М.В. Білак Ж.М. Мельник-Томенко