Справа № 520/10210/21
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2022-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Бідонько А.В.

16 листопада 2022 р. Справа № 520/10210/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,

Суддів: Бегунца А.О. , Курило Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В с т а н о в и в:

09.06.2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить:

- визнати протиправними та скасувати рішення відповідача Головного управління пенсійного фонду в Харківській області (далі - ГУ ПФУ в Харківській області, пенсійний орган) № 1610 від 23.03.2021 року про відмову в призначенні їй пенсії по вислузі років.

- зобов`язати відповідача призначити та виплатити їй пенсію за вислугу років як працівнику освіти з моменту звернення із письмовою заявою про нарахування пенсії за вислугу років.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає про протиправність рішення означеного рішення відповідача, оскільки пенсійним органом під час повторного розгляду її заяви від 11.11.2020 року не були враховані висновки суду по справі № 520/17919/2020.

Заперечуючи вимоги адміністративного позову ОСОБА_1 , у відзиві ГУ ПФУ в Харківській області вказує, що у спірних правовідносинах діяв згідно чинного законодавства. Відповідач зазначає, що до вислуги років не зараховано період з 21.08.2014 року по 08.06.2015 року, оскільки відсутні дані індивідуальних відомостей про застраховану особу та не надано довідку чи знаходився заявник за цей період без збереження заробітної плати. На підставі наданих документів та даних індивідуальних відомостей про застраховану особу всього попередньо розрахований загальний стаж позивача складає 28 років 00 місяці 04 дні, у тому числі стаж роботи за вислугу років складає 25 років 00 місяців 12 днів.

Оскільки у ОСОБА_1 відсутній необхідний спеціальний стаж для призначення пенсії за вислугу років ( не менш як 25 років станом на 01.04.2015 року або не менше 26 років 6 місяців станом на 11.10.2017 року), законні підстави для призначення позивачці пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» відсутні.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.07.2021 року року (розгляд справи відбувся за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи) адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення №1610 від 23.03.2021 року ГУ ПФУ в Харківській області, про відмову в призначенні їй пенсії по вислузі років.

Зобов`язано ГУ ПФУ в Харківській області зарахувати ОСОБА_1 до спеціального стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, період роботи на посаді вчитель-логопед у Донецькій спеціальній загальноосвітній школі-інтернаті І-ІІ ступенів № 17 Донецької обласної ради з 21.08.2014 року по 08.06.2015 року.

Зобов`язано ГУ ПФУ в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 11.11.2020 року про призначення пенсії за вислугу років, з урахуванням висновків суду.

Стягнуто з ГУ ПФУ в Харківській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 908 грн.

В обґрунтування прийнятого рішення судом зазначено про те, що відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку даних про сплату страхових внесків не є підставою для позбавлення позивача права на пенсію. Позивач не повинна відповідати за неналежне виконання підприємством страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу періодів роботи позивача.

Не погоджуючись із судовим рішенням, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, в апеляційній скарзі відповідач ГУ ПФУ в Харківській області., просить скасувати судове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.07.2021 року в частині задоволених позовних вимог і ухвалити у відповідній частині нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Доводи, якими позивач обґрунтовує вимоги апеляційної скарги, по суті, аналогічні доводам, викладеним ним у відзиві на адміністративний позов.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи.

Позивач ОСОБА_1 рішення суду в апеляційному порядку не оскаржила. В матеріалах справи відсутні данні про звернення позивача до суду із заявою в порядку с т. 252 КАС України.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

В даному випадку, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не є складними, виходячи з визначення справ незначної складності.

Письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом (п. 10 ч. 1 ст. 4 КАС України).

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

Відповідно до ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а судове рішення в оскаржуваній частині, на підставі ст. 316 КАС України, слід залишити без змін, з наступних підстав.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Положенням статті 1 Закону № 1788-XII встановлено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України від 09.07.2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV), який набрав законної сили з 01.01.2004 року.

Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-XII право на пенсію мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 01.04.2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 01.04.2015 року по 31.03.2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 01.04.2016 року по 31.03.2017 року - не менше 26 років; з 01.04.2017 року по 31.03.2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 01.04.2018 року по 31.03.2019 року - не менше 27 років; з 01.04.2019 року по 31.03.2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 01.04.2020 року по 31.03.2021 року - не менше 28 років; з 01.04.2021 року по 31.03.2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 01.04.2022 року по 31.03.2023 року - не менше 29 років; з 01.04.2023 року по 31.03.2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 01.04.2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом 1 пункту «е» статті 55 Закону № 1788-XII, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 01.01.2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 01.01.1966 року по 30.06.1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 01.07.1966 року по 31.12.1966 року; 51 рік - які народилися з 01.01.1967 року по 30.06.1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 01.07.1967 року по 31.12.1967 року; 52 роки - які народилися з 01.01.1968 року по 30.06.1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 01.07.1968 року по 31.12.1968 року; 53 роки - які народилися з 01.01.1969 року по 30.06.1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 01.07.1969 року по 31.12.1969 року; 54 роки - які народилися з 01.01.1970 року по 30.06.1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 01.07.1969 року по 31.12.1970 року; 55 років - які народилися з 01.01.1971 року.

Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 року № 909.

Пунктом 2 примітки до Переліку № 909 передбачено, що робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.

Підпунктом 27 пункту 19 Закону України від 03.10.2017 року № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», що набрав чинності 11.10.2017 року, розділі XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» доповнений пунктом 2-1 наступного змісту:

«Особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Розмір пенсії за вислугу років визначається відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. Пенсії за вислугу років фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України».

Абзацами 1, 2 п. 16 розділу XV Прикінцеві положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», встановлено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Проте, 04.06.2019 року Рішенням Конституційного Суду України № 2-р/2019 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» ст. 54, ст. 55 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України від 02.03.2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», від 24.12.2015 року № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України».

За змістом рішення Конституційного суду України положення пункту «а» ст. 54, ст. 55 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом № 911 у частині встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у пункті «а» ст. 54 Закону № 1788-XII, та 55 років для осіб, зазначених у пунктах «е, ж» ст. 55 Закону № 1788-XII, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України. Положення пункту «а» ст. 54, ст. 55 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.

На думку Конституційного Суду України, внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» до оспорюваних положень Закону № 1788-XII щодо підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної ст. 51 Закону 1788-XII. А саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія ст. 51 Закону № 1788-XII поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у ст.ст. 54, 55 Закону № 1788-XII.

Вказані норми пункту «а» ст. 54, ст. 55 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законами України від 02.03.2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», від 24.12.2015 року № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення, тобто з 04.06.2019 року.

Отже. з 04.06.2019 року при призначенні пенсії за вислугою років відповідно до пункту «е» ст. 55 Закону № 1788-XII необхідно керуватися вказаною нормою у редакції до внесення змін Законом № 213-VIII та Законом № 911-VIII.

Згідно пункту «е» ст. 55 № 1788-XII у редакції до внесення змін Законом України від 02.03.2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» та від 24.12.2015 року № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Тобто, особа, яка станом на момент звернення до пенсійного органу має від 25 до 30 років спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, така особа має право на призначення пенсії за вислугу років, незалежно від її віку.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , відповідно до записів в її трудовій книжці, 01.09.1989 року була прийнята на роботу до Донецької спеціальної школи-інтернату № 3 (05.07.2012 року перейменована на Донецьку спеціалізовану загальноосвітню школу-інтернат 1-П ступенів № 17) на посаду старшої піонервожатої; 01.12.1993 року переведена на посаду вчителя навчальних класів; 26.05.1995 року переведена на посаду педагога організатора; у серпні 1998 року переведена на посаду вчителя навчальних класів; з 01.09.2001 року переведена на посаду логопеда цього ж навчального закладу; наказом від 01.02.2006 року № 26 01.02.2006 року назва посади «логопед» змінена на посаду «вчитель-логопед»; наказом від 95.06.2015 року № 66-к звільнена з посади вчителя-логопеда з 08.06.2015 року. 03.07.2017 року ОСОБА_1 прийнята на посаду вчителя-логопеда Харківської приватного навчально-виховного комплексу «Авторська школа Бойка», на якій працювала до 01.11.2020 року (переведена на посаду лаборанта).

11.11.2020 року позивач звернулася до ГУ ПФУ в Харківській1 області із заявою про призначення пенсії за вислугу років, яка передбачена п. «е» ст. 55 Закону України від 05.11.1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон № 1788-XII).

Рішенням відповідача від 11.11.2020 року за № 6037 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону № 1788-XII та розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в зв`язку з відсутністю пільгового стажу який дає право на вислугу років. Також, в рішенні вказано, що відповідно ст. 55 п. «е» Закону № 1788-XII та розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на призначення пенсії за вислугу років мають працівники охорони здоров`я незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України від 04.11.1993 року № 909, станом на 10 жовтня 2017 року - не менше 26 років та 6 місяців. Крім того, зазначено, що на підставі наданих документів та даних індивідуальних відомостей про застраховану особу загальний страховий стаж ОСОБА_1 складає 28 років 0 місяців 04 дні, в тому числі стаж роботи за вислугу років складає 25 років 0 місяців 12 днів. Вказано, що до вислуги років не зараховано період з 21.08.2014 року по 08.06.2015 року оскільки відсутні дані індивідуальних відомостей про застраховану особу, та не надано довідку чи знаходився заявник за цей період без збереження заробітної плати.

Вважаючи зазначене рішення пенсійного органу протиправним, позивач звернулась до суду і рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15.01.2021 року по справі № 520/17919/20, що набрало законної сили 10.03.2021 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Так, судовим рішенням визнано протиправним та скасовано рішення № 6037 від 11.11.2020 року Головного управління пенсійного фонду в Харківській області, про відмову в призначенні пенсії по вислузі років ОСОБА_1 .

Зобов`язано ГУ ПФУ в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 11.11.2020 року про призначення пенсії за вислугу років, з урахуванням висновків суду.

В задоволені вимог адміністративного позову ОСОБА_1 в іншій частині відмовлено.

Виконуючи судове рішення, ГУ ПФУ в Харківській області повторно розглянуло заяву позивача та відмовило в призначенні пенсії за вислугою років, що підтверджується рішенням № 1610 від 23.03.2021 року (а.с. 7-9).

Оскаржуване позивачем рішення посвідчує, що відповідач визнає факт наявності у позивача ОСОБА_1 , народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на час звернення за призначенням пенсії спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років у розмірі 25 років 0 місяців 12 днів, на посадах, що займала позивач у Донецькій спеціалізованій загальноосвітній школі-інтернаті 1-П ступенів № 17.

Відмова в призначені позивачу пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону № 1788-XII відповідачем вмотивована відсутністю даних індивідуальних відомосте про застраховану особу за період з 21.08.2014 року по 08.06.2015 року; відсутністю інформації про те, чи знаходилась у вказаний період ОСОБА_1 без збереження заробітної плати; фактично відсутністю у позивача станом на 11.10.2017 року, тобто на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», спеціального стажу не менше 26 років 6 місяців.

Оскаржуване позивачем рішення посвідчує, що відповідач визнає факт наявності у позивача ОСОБА_1 , народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на час звернення за призначенням пенсії спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років у розмірі 25 років 0 місяців 12 днів, на посадах, що займала позивач у Донецькій спеціалізованій загальноосвітній школі-інтернаті 1-П ступенів № 17.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Оскільки Рішенням Конституційного Суду України № 2-р/2019 від 04.06.2019 року визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» ст. 54, ст. 55 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України від 02.03.2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», від 24.12.2015 року № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» то, особа, яка станом на момент звернення до пенсійного органу має від 25 до 30 років спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, має право на призначення пенсії за вислугу років, незалежно від її віку.

Колегія суддів зазначає, що на момент звернення позивача ОСОБА_1 із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до положень п. «е» ст. 55 № 1788-XII (тобто на 11.11.2020 року) остання мала стаж не менше 25 років 0 місяців 12 днів (і даний факт не спростовується відповідачем), який надавав їй право на даний вид пенсії.

Колегія суддів зазначає, що положення п.п. 2-1 та 16 розділу XV Прикінцеві положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», та положення п. «е» ст. 55 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України від 02.03.2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», від 24.12.2015 року № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», не спростовують право позивача ОСОБА_1 на пенсію відповідно до п. «е» ст. 55 Закону № 1788-XII, в редакції, що відновлена з 04.06.2019 року, оскільки станом на 11.10.2017 року згідно з діючими нормами позивач не мала права на означену пенсію. Таке право у позивача ОСОБА_1 виникло з 04.06.2019 року.

Колегія суддів також зазначає про не можливість прив`язки однієї події дати набрання чинності п. 2-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», до іншої, а саме, - дати виникнення права на призначення пенсії за вислугу років позивача ОСОБА_1 .

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про освіту» заклад освіти, це юридична особа публічного чи приватного права, основним видом діяльності якої є освітня діяльність.

Колегія суддів зауважує, що в оскаржуваному позивачем рішенні пенсійним органом не надано судження стосовно причин неврахування до спеціального стажу позивача у період її трудової діяльності (з 03.07.2017 року до 01.11.2020 року) на посаді вчителя-логопеда Харківської приватного навчально-виховного комплексу «Авторська школа Бойка».

Форма ОК-5 «Індивідуальні відомості про застраховану особу», це сформовані індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб (автоматизованого банку відомостей, створеного для ведення обліку фізичних осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, ведення якого забезпечує Пенсійний фонд України), яка формується починаючи з 2000 року. Ця форма містить данні щодо суми заробітку для призначення (перерахунку) пенсій, а також при нарахуванні лікарняних, нарахування соціальних виплат (у тому числі доплата до мінімальної заробітної плати) і страхового стажу.

Форма ОК-7 «Індивідуальні відомості про застраховану особу», це сформовані індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб (автоматизованого банку відомостей, створеного для ведення обліку фізичних осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, ведення якого забезпечує Пенсійний фонд України), яка формується за період з 2011 року і містить такі дані: - перелік страхувальників, які подавали відомості про застраховану особу до системи персоніфікованого обліку; по кожному зі страхувальників за кожен місяць (починаючи з 2004 року): - розмір заробітку, з якого сплачені страхові внески; - кількість днів стажу; - відмітку про сплату страхових внесків. Відомості про спеціальний стаж (за наявності даних).

Колегія суддів зазначає, що у наслідок відсутності у відповідача інформації з автоматизованого банку відомостей, створеного для ведення обліку фізичних осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, ведення якого забезпечує Пенсійний фонд України, позивач не повинна зазнавати негативні наслідки такі як позбавлення її права на отримання державної пенсії.

Також. колегія суддів зазначає, що обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.

Фактично, внаслідок невиконання роботодавцями обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

Отже, відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку даних про сплату страхових внесків не є підставою для позбавлення позивача права на пенсію.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не повинна відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу періодів роботи позивача.

Аналогічні висновки містять постанови Верховного Суду від 27.03.2018 року у справі №208/6680/16-а, від 24.05.2018 року у справі №490/12392/16-а, від 20.03.2019 року у справі №688/947/17, від 30.09.2019 року у справі №414/736/17 та від 30.07.2019 року у справі №373/2265/16-а.

Інші доводи апеляційної скарги на висновки колегії суддів не впливають.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ч. 1 ст. 316 КАС України).

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 292, 293, 308, 310, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 року в оскаржуваній частині - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л.В. Мельнікова
Судді А.О. Бегунц Л.В. Курило