Справа № 240/20124/21
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2022-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

16 листопада 2022 року

м. Київ

справа №240/20124/21

адміністративне провадження № К/990/12232/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мартинюк Н.М.,

суддів - Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №240/20124/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Житомирській області

про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року (головуючий суддя: Капинос О.В.)

і постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2022 року (головуючий суддя: Шидловський В.Б., судді: Боровицький О.А., Курко О.П.).

ВСТАНОВИВ:

1. У серпні 2021 року ОСОБА_1 пред`явив позов до Головного управління Національної поліції в Житомирській області, у якому просив суд:

1.1. визнати протиправним і скасувати наказ відповідача від 10 червня 2021 року №819 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності»;

1.2. визнати протиправним і скасувати наказ відповідача від 11 червня 2021 року №189 о/с «По особовому складу»;

1.3. поновити його, капітана поліції, на посаді старшого слідчого відділення Новоград-Волинського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області, з 15 червня 2021 року;

1.4. стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 15 червня 2021 року до дня винесення судом рішення про поновлення.

2. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що відповідач протиправно звільнив його зі служби в поліції за порушення службової дисципліни, оскільки висновок службового розслідування ґрунтується фактично на інформації, здобутій під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні.

3. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2022 року, у задоволенні позову відмовлено.

4. Суди встановили, що ОСОБА_1 з 2015 року проходив службу в Національній поліції України, а 3 січня 2021 року призначений на посаду слідчого Слідчого відділення Новоград-Волинського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області.

4.1. Наказом Головного управління Національної поліції у Житомирській області від 10 червня 2021 року №819 «Про застосування дисциплінарних стягнень» наказано за порушення службової дисципліни, невиконання вимог пунктів 1, 2 частини першої статті 18, частини першої статті 61 Закону України «Про Національну поліцію», пункту 1 частини першої статті 23, пунктів 1-2 частини першої статті 28 Закону України «Про запобігання корупції», пункту 6 частини третьої статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, застосувати до старшого слідчого Слідчого відділення Новоград-Волинського районного відділу поліції ГУНП в Житомирській області капітана поліції ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби в поліції.

4.2. Надалі наказом Головного управління Національної поліції в Житомирській області від 11 червня 2021року №189 о/с звільнено зі служби в поліції капітана поліції ОСОБА_1 ,, старшого слідчого відділення Новоград-Волинського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області з 14 червня 2021 року на підставі пункту 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби). Підстава: наказ Головного управління Національної поліції в Житомирській області від 10 червня 2021 року №819.

5. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що матеріалами службового розслідування підтверджено факт порушення позивачем службової дисципліни. Враховуючи тяжкість проступку, наслідки проступку, які фактично підривають довіру й авторитет до органів Національної поліції, суд констатував правомірність притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у виді звільнення зі служби в поліції.

6. 17 травня 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокатка Тимошенко О.В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нову постанову про задоволення позову.

7. Скаржниця стверджує, що суди першої й апеляційної інстанції застосували статтю 14 Дисциплінарного статуту Національної поліції України без урахування висновків, які містяться:

7.1. у постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі №820/5543/17, що <… при застосуванні дисциплінарного стягнення відповідач в дотримання статті 14 Дисциплінарного статуту та пункту 6 Інструкції №230 повинен встановити наявності вини позивача у скоєнні порушення, мети та мотивів порушення, обставин, які впливають на ступінь і характер його відповідальності як ті, що її пом`якшують чи обтяжують, причин та умов, що сприяли скоєнню порушення, характер і розміри нанесених збитків …>;

7.2. у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2020 року у справі №818/1274/17, що <… при звільненні у разі реалізації дисциплінарного стягнення, відповідач зобов`язаний довести наявність у діях позивача складу дисциплінарного проступку, визначення якого наведено у Дисциплінарному статуті …>.

7.3. У цьому контексті скаржниця зазначає, що суди не дослідили наявність вини позивача у скоєному правопорушенні, форму вини, мету й мотиви, не вказали, які дії є порушенням закону, тому висновки судів є помилковими і суперечать висновкам Верховного Суду.

8. Також скаржниця посилається на те, що суди попередніх інстанцій застосували статтю 64 Закону України «Про Національну поліцію» без урахування висновків, які містяться у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі №815/6549/16 і постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року у справі №21-403а12, стосовно передумов звільнення за вчинення дисциплінарного правопорушення, пов`язаного зі здійсненням службової діяльності, з підстав порушення Присяги; необхідності проведення ретельного службового розслідування, яке регулюється Інструкцією; неможливості звільнення державного службовця, який вчинив дисциплінарний проступок, за порушення Присяги, якщо цей проступок не можливо кваліфікувати як порушення Присяги.

8.1. На переконання скаржниці, суди не вказали, які дії позивача є порушенням присяги і не розмежували поняття звільнення за порушення присяги від дисциплінарного правопорушення та, як наслідок, безпідставно відмовили у задоволенні позову.

9. Ухвалою Верховного Суду від 6 червня 2022 року відкрито касаційне провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

10. 30 червня 2022 року відповідач подав відзив на касаційну скаргу, у якому переконує, що суди першої й апеляційної інстанцій правильно встановили обставини справи і їхні судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального й процесуального права.

10.1 Відповідач стверджує, що постанови Верховного Суду, на які послався скаржник, ухвалені у справах з неподібними правовідносинами.

10.2. У цьому контексті відповідач зауважує, що у перелічених справах проведення службового розслідування і застосування дисциплінарного стягнення здійснювалося на основі Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ, затвердженого Законом України від 22 лютого 2006 року №3460-IV, та Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затвердженої наказом МВС України від 12 березня 2013 року №230, оскільки на той час не було нормативно-правових актів, які б врегульовували діяльність поліції в означеній частині.

10.3. Натомість ОСОБА_1 , як зазначає відповідач, був притягнутий до дисциплінарної відповідальності і звільнений зі служби у 2021 році у порядку й на підставі, визначених Дисциплінарним статутом Національної поліції України, затвердженим Законом України від 15 березня 2018 року №2337-VIII, та відповідно до Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції України, затвердженого наказом МВС України 7 листопада 2018 року №893.

10.4. На цій основі відповідач просить відмовити у задоволенні касаційної скарги.

11. В аспекті надання оцінки доводам касаційної скарги щодо неоднакового правозастосування, Верховний Суд дійшов таких висновків.

12. Касаційне провадження у справі відкрите на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

13. Умовою для перегляду судом касаційної інстанції судових рішень в адміністративних справах з указаної підстави є їхня невідповідність викладеному у постанові Верховного Суду висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

14. Невідповідність правозастосовному висновку Верховного Суду (висловленому за наслідками розгляду (іншої) справи у касаційному порядку) матиме місце тоді, коли суд (суди) попередніх інстанцій, розглядаючи справу за схожих предмета спору, підстав позову, обставин справи та правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо суті заявлених вимог, застосувавши норму права по-іншому, аніж це роз`яснив суд касаційної інстанції (в іншій подібній справі).

15. Водночас для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі №233/2021/19 конкретизувала:

15.1. висновок про те, що така подібність означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу правовідносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин) (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі №910/17999/16 (пункт 32), від 25 квітня 2018 року у справі №925/3/17 (пункт 38), від 11 квітня 2018 року у справі №910/12294/16 (пункт 16), від 16 травня 2018 року у справі №910/24257/16 (пункт 40), у постановах Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі №910/8956/15, від 6 вересня 2017 року у справі №910/3040/16, від 13 вересня 2017 року у справі №923/682/16 тощо);

15.2. висновок про те, що під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, за змістом яких тотожними, аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі №373/1281/16-ц, від 16 травня 2018 року у справі №760/21151/15-ц, від 29 травня 2018 року у справах №305/1180/15-ц і №369/238/15-ц (реєстровий номер 74842779), від 6 червня 2018 року у справах №308/6914/16-ц, №569/1651/16-ц та № 372/1387/13-ц, від 20 червня 2018 року у справі №697/2751/14-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі №648/2419/13-ц, від 12 грудня 2018 року у справі №2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі №757/31606/15-ц тощо).

15.3. Конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункти 38-39 постанови від 12 жовтня 2021 року).

16. Також Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що з метою оцінювання правовідносин на предмет подібності суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії.

16.1. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт.

16.2. Самі по собі предмет позову та сторони справи можуть не допомогти встановити подібність правовідносин за жодним із критеріїв. Не завжди обраний позивачем спосіб захисту є належним й ефективним. Тому формулювання предмета позову може не вказати на зміст і об`єкт спірних правовідносин. Крім того, сторонами справи не завжди є сторони спору (наприклад, коли позивач або відповідач неналежний). Тому порівняння сторін справи не обов`язково дозволить оцінити подібність правовідносин за суб`єктами спірних правовідносин (пункти 96-98 постанови від 12 жовтня 2021 року).

17. Разом з цим, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.

18. Проаналізувавши висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у контексті характеру та юридичної природи правовідносин, з яких виникли спори у наведених скаржником справах, у зіставленні з предметом спору, підставами і змістом позовних вимог та регулюванням правовідносин у цій справі, на предмет їхньої подібності, а відтак застосовності як підстави для касаційного перегляду оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій по суті, колегія суддів зазначає таке.

19. Обґрунтовуючи посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, відповідач зазначає, що при винесенні оскаржуваних судових рішень судами не були враховані висновки Верховного Суду стосовно застосування статті 14 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, які містяться у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі №820/5543/17, від 28 лютого 2020 року у справі №818/1274/17.

20. У цьому контексті колегія суддів зауважує, що у справі №820/5543/17 позивач оскаржував накази Головного управління Національної поліції в Харківській області:

20.1. від 25 жовтня 2017 року №1122 «Про накладення дисциплінарних стягнень на працівників Куп`янського ВП ГУНП в Харківській області» в частині притягнення його до дисциплінарної відповідальності;

20.2. від 31 жовтня 2017 року №670 о/с «По особовому складу» в частині звільнення (за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію»).

21. У вказаній справі службове розслідування було призначене 19 серпня 2017 року.

22. Підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та подальшого звільнення слугували порушення установлені службовим розслідуванням та викладені у Висновку службового розслідування відносно окремих працівників Куп`янського ВП ГУНП в Харківській області від 18 жовтня 2017 року.

23. Отже, у справі №820/5543/17 спірні правовідносини мали місце у серпні-жовтні 2017 року.

24. Указані правовідносини були врегульовані Законом України «Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 року №580-VIII, Законом України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» від 22 лютого 2006 року №3460-IV, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 12 березня 2013 року №230 «Про затвердження Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України».

25. Переглядаючи справу №820/5543/17 у касаційному порядку, Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року не робив висновку щодо застосування статті 14 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Закон України від 15 березня 2018 року №2337-VIII.

26. Своєю чергою, у справі №818/1274/17 позивач оскаржував накази Головного управління Національної поліції в Сумській області:

26.1. від 8 серпня 2017 року №1547 «Про порушення службової дисципліни окремими поліцейськими Глухівського відділі поліції ГУ НП в Сумській області» в частині звільнення його зі служби в поліції у дисциплінарному порядку;

26.2. від 29 серпня 2017 року №323/о про звільнення зі служби в поліції відповідно до пункту 6 частини 1 статті 77 закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби).

27. Службове розслідування було призначене 24 липня 2017 року, а висновок цього розслідування затверджено 8 серпня 2017 року.

28. Отже, у справі №818/1274/17 спірні правовідносини мали місце у липні-серпні 2017 року.

29. Ці правовідносини були врегульовані Законом України «Про Національну поліцію», Законом України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України», Інструкцією про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України.

30. Переглядаючи справу №818/1274/17 у касаційному порядку, Верховний Суд у постанові від 28 лютого 2020 року не робив висновку щодо застосування статті 14 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Закон України від 15 березня 2018 року №2337-VIII.

31. На цьому тлі колегія суддів зазначає, що пунктом 9 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Національну поліцію» від 23 грудня 2015 року №901-VIII, до набрання чинності Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції» поширено на поліцейських дію Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22 лютого 2006 року №3460-ІV «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України».

32. 7 жовтня 2018 року набрав чинності Закон України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» від 15 березня 2018 року №2337-VIII.

33. Також 21 грудня 2018 року набрав чинності наказ Міністерства внутрішніх справ України від 7 листопада 2018 року №893 «Про реалізацію окремих положень Дисциплінарного статуту Національної поліції України», яким затверджено Порядок проведення службових розслідувань у Національній поліції України.

34. Водночас пунктом 3 указаного наказу визнано таким, що втратив чинність, наказ Міністерства внутрішніх справ України від 12 березня 2013 року №230 «Про затвердження Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України».

35. У справі ОСОБА_1 службове розслідування призначене і оскаржувані накази прийняті у червні 2021 року.

36. До спірних правовідносин суди застосували Закон України «Про Національну поліцію України», Закон України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України», наказ Міністерства внутрішніх справ України від 7 листопада 2018 року №893 «Про реалізацію окремих положень Дисциплінарного статуту Національної поліції України».

37. З огляду на викладене, колегія суддів констатує, що у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі №820/5543/17, від 28 лютого 2020 року у справі №818/1274/17, на які покликається скаржник, відсутній висновок щодо застосування статті 14 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Закон України від 15 березня 2018 року №2337-VIII.

38. Крім цього, спірні правовідносини у справах №820/5543/17, №818/1274/17 та справі, яка розглядається, врегульовані різними нормативно-правовими актами.

39. Наведене свідчить про те, що спірні правовідносини у вказаних справах не є подібними.

40. Інша група доводів касаційної скарги стосується тези, що суди попередніх інстанцій застосували статтю 64 Закону України «Про Національну поліцію» без урахування висновків, які містяться у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі №815/6549/16 і постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року у справі №21-403а12.

41. У цьому контексті колегія суддів зауважує, що справа №815/6549/16 стосувалася правомірності наказу Одеської митниці ДФС від 1 листопада 2016 року №1114-о стосовно звільнення позивача з посади державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Білгород-Дністровській» Одеської митниці ДФС з 1 листопада 2016 року за порушення Присяги державного службовця у відповідності до вимог пункту 1 частини 2 статті 65 Закону України «Про державну службу» №889-VІІІ від 10 грудня 2015 року.

42. Переглядаючи справу №815/6549/16 у касаційному порядку, Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2020 року не робив висновку щодо застосування статті 64 Закону України «Про Національну поліцію». Спірні правовідносини були предметом регулювання законодавства про державну службу.

43. Натомість у справі №21-403а12 позивач просив визнати протиправним і скасувати наказ Львівської митниці Державної митної служби України від 29 серпня 2011 року №1821-к у частині припинення перебування його на державній службі в митних органах України з підстави порушення ним Присяги державного службовця.

44. Спірні правовідносини були предметом регулювання Митного кодексу України від 11 липня 2002 №92-IV, Дисциплінарного статуту митної служби України, затвердженого Законом України від 6 вересня 2005 року №2805-IV, Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-XII, наказу Державної митної служби України від 13 серпня 2010 року №918 «Про затвердження Інструкції про порядок організації та проведення службового розслідування і службової перевірки в митній службі України».

45. У справі №21-403а12 постанова Верховного Суду України від 21 травня 2013 року не містить висновків щодо застосування статті 64 Закону України «Про Національну поліцію».

45. З огляду на вказане колегія суддів дійшла висновку, що правовідносини у цій справі та у справах №815/6549/16, №21-403а12 мають різне правове регулювання і не є подібними.

46. Отже, висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду у справах, на які покликається скаржник, стосуються правовідносин, що не є подібними до тих, з яких виник спір у цій справі, та не можуть слугувати прикладом неправильного застосування судами норм права при ухваленні судових рішень щодо яких подано касаційну скаргу у цій справі, у значенні пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

47. З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

48. За правилами пункту 5 частини першої статті 339 КАС України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

49. Зважаючи на викладене та з огляду на приписи пункту 5 частини першої статті 339 КАС України, касаційне провадження у цій справі належить закрити.

Керуючись статтями 339, 345, 355, 359 КАС України,

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження №К/990/12232/22 у справі №240/20124/21 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року і постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2022 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

……………………………

……………………………

…………………………….

Н.М. Мартинюк

А.В. Жук

Ж.М. Мельник-Томенко,

Судді Верховного Суду