Справа № 480/6464/22
Суддя: Н.В. Савицька
Дата ухвалення: 2022-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 листопада 2022 року Справа № 480/6464/22
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Савицької Н.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в м.Суми адміністративну справу №480/6464/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
- визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області щодо відмови зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) період роботи на Тернівському виробничо-комерційному підприємстві побутового обслуговування населення роботи з 31 серпня 1992 року по 04 серпня 2005 року протиправними;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) період роботи на Тернівському виробничо-комерційному підприємстві побутового обслуговування населення роботи з 31 серпня 1992 року по 04 серпня 2005 року та призначити пенсію за віком з 21 квітня 2022 року, згідно 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», тобто з дати виникнення права.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області за консультаціями з приводу подачі документів на оформлення пенсії за віком, на що відповідачем було наплавлено лист з роз`ясненнями про неможливість підтвердити свідками період роботи з 31.08.1992 по 31.12.1998.
Ухвалою суду від 05.10.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Дослідивши документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
У вересні місяці 2022 року позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області за консультаціями з приводу подачі документів на оформлення пенсії за віком, на що 15 вересня 2022 року отримала письмове роз`яснення від Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, в якому зазначено про неможливість підтвердити свідками період роботи позивача з 31.08.1992 по 31.12.1998 на Тернівському виробничому-комерційного підприємства побутового обслуговування населення, так як відповідно до п.18 Порядку підтвердження наявного трудового стажу, за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства або відсутності архівних даних з інших причин, трудовий стаж підтверджується на підставі показань не менше 2 свідків, які б знали заявника по спільній роботі і мали документи про свою роботу за час кого вони підтверджують роботу.
У ході аналізу документів свідків виявилося, що у свідка ОСОБА_2 трудова книжка завірена не роботодавцем Тернівським виробничо-комерційним підприємством побутового обслуговування населення, а Тернівською селищною радою, а інший свідок ОСОБА_3 працювала лише період з 02.08.1992 по 10.12.1992, а на даний час інших свідків вже немає.
Вважаючи дії Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області протиправними, позивач звернулась до суду із даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно із частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» ).
У постанові Верховного Суду України від 23 травня 2017 року у справі № 800/541/16 підкреслено, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
З огляду на вимоги статей 2, 5 КАС України об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень.
Для визначення інтересу як об`єкта судового захисту в порядку адміністративного судочинства, окрім загальних ознак інтересу, він повинен містити спеціальні, визначені КАС України. Якщо перша група ознак необхідна для віднесення тієї чи іншої категорії до інтересу, то друга - дозволяє кваліфікувати такий інтерес як об`єкт судового захисту в адміністративному судочинстві.
Аналогічний висновок містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.03.2020 у справі № 9901/216/19.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово застосовував критерії, які дозволяють виявити наявність або відсутність охоронюваного законом інтересу в особи, яка звертається за судовим захистом. Судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який:
- має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання, але виходить за межі суб`єктивного права;
- пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом;
- є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві або скарзі особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає;
- є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі - позивачу або скаржнику.
- порушений суб`єктом владних повноважень.
Отже, згідно наведеного, право позивача на звернення до адміністративного суду з позовом виникає лише у разі, якщо він вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено його права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.
Водночас, аналіз матеріалів справи свідчить про те, що позивач не надав суду доказів того, що оскаржуваними діями відповідача було порушені його права, свободи та інтереси в сфері публічно-правових відносин.
Позивач, обгунтовуючи позовні вимоги, зазначає, що звернулася до відповідача для надання консультацій з приводу підготовки та подачі документів для призначення пенсії, на що 15 вересня 2022 року отримала письмове роз`яснення від Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області.
Письмовими роз`язсненнями Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області повідомило відповідача про неможливість підтвердити свідками період роботи позивача з 31.08.1992 по 31.12.1998 на Тернівському виробничому-комерційного підприємства побутового обслуговування населення, так як відповідно до п.18 Порядку підтвердження наявного трудового стажу, за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства або відсутності архівних даних з інших причин, трудовий стаж підтверджується на підставі показань не менше 2 свідків, які б знали заявника по спільній роботі і мали документи про свою роботу за час кого вони підтверджують роботу. В ході аналізу документів свідків виявилося, що у свідка ОСОБА_2 трудова книжка завірена не роботодавцем Тернівським виробничо-комерційним підприємством побутового обслуговування населення, а Тернівською селищною радою, а інший свідок ОСОБА_3 працювала лише період з 02.08.1992 по 10.12.1992, а на даний час інших свідків вже немає.
Враховуючи зазначене, та керуючись положеннями статті 9 КАС України, суд приходить до висновку, що Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області діяло відповідно до закону, надавши роз`яснення на запит позивача про надання консультацій щодо підготовки та направлення документів для призначення пенсії, а тому не вбачає в діях відповідача протиправності.
А відтак, враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині визнання дій Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області щодо відмови зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи на Тернівському виробничо-комерційному підприємстві побутового обслуговування населення роботи з 31 серпня 1992 року по 04 серпня 2005 року протиправними, задоволенню не підлягають.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи на Тернівському виробничо-комерційному підприємстві побутового обслуговування населення роботи з 31 серпня 1992 року по 04 серпня 2005 року та призначити пенсію за віком з 21 квітня 2022 року, згідно 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», то б то з дати виникнення права, суд зазначає, що дана вимога є похідною від вимоги про визнання дій Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області протиправними, а тому задоволенню не підлягає.
Крім того, суд зауважує, що питання зарахування стажу чи відмови у зарахуванні стажу роботи до страхового стажу вирішується пенсійним органом при прийнятті рішення про призначення чи відмову у призначенні пенсії.
З матеріалів справи судом встановлено, що органами Пенсійного фонду 06.06.2022 та 22.07.2022 прийняті рішення про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 , які не оскаржувалися нею у судовому порядку.
Відповідно до норм Закону України "Про судовий збір" позивач звільнений від сплати судового збору, тому питання щодо розподілу судових витрат у даній справі щодо судового збору не вирішується.
Керуючись ст.ст. 2, 77, 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.В. Савицька