Справа № 640/21584/20
Суддя: Білоус О.В.
Дата ухвалення: 2022-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 640/21584/20

адміністративне провадження № К/9901/13947/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Білоуса О.В.,

суддів - Желтобрюх І.Л., Шишова О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року (головуючий суддя Кармазін О.А.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 березня 2021 року (головуючий суддя Грибан І.О., судді - Ключкович І.О., Парінов А.Б.) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна компанія «Укрбуд Інвест» до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення,

У С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна компанія «Укрбуд Інвест» (далі - ТОВ «ІК «Укрбуд Інвест») звернулося до суду з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві (далі - ГУ ДПС у м. Києві), в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 30 квітня 2020 року №0105, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств на 15907716 грн (у тому числі за податковими зобов`язаннями - 10 598 477 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 5299239 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 березня 2021 року, адміністративний позов задоволено у повному обсязі. Визнано протиправним та скасовано оскаржуване податкове повідомлення-рішення. За рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у м. Києві стягнуто на користь ТОВ "ІК "Укрбуд Інвест" 21020 грн на відшкодування судового збору.

Не погодившись з ухваленими у справі судовими рішеннями першої та апеляційної інстанцій, ГУ ДПС у м. Києві звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просило рішення судів попередніх інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою Верховного Суду від 13 липня 2021 року відкрито касаційне провадження за скаргою ГУ ДПС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 березня 2021 року.

Підставою для відкриття касаційного провадження у справі є оскарження судового рішення, зазначеного у частині першій статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України КАС України, з посиланням у касаційній скарзі на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права та на те, що у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права (пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України). Зокрема, у скарзі податковий орган зазначає, що суди попередніх інстанцій ухвалюючи оскаржувані рішення виходили з того, що відповідач неправомірно посилався на міжнародні стандарти за умови, коли підприємство здійснює облік за національними стандартами, що не відповідає положенням Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а тому висновки ГУ ДПС у м. Києві щодо порушення ТОВ «ІК «Укрбуд Інвест» пункту 44.2 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України (далі - ПК України) в частині заниження доходу від дисконтування кредиторської заборгованості в момент виникнення заборгованості (на дату балансу) є хибними та не підтвердженими нормами чинного законодавства. На думку відповідача, такі висновки судами зроблені у наслідок неправильного тлумачення закону, оскільки вимоги щодо визначення теперішньої вартості, як дисконтованої суми майбутніх платежів, а також вимоги щодо оцінки фінансових активів за справедливою вартістю на кожну дату балансу, наступну після визнання таких активів, містяться у Національних стандартах бухгалтерського обліку П(с)БО 13 та П(с)БО 11. Таким чином, відповідач вказує, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, що проявляється у неправильному тлумаченні судами положень П(с)БО 11, 12, 13, 15 (та як наслідок неправильному тлумаченні пункту 44.2 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України) та зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування вказаних норм у подібних правовідносинах. В іншій частині рішення судів попередніх інстанцій не оскаржуються.

ТОВ «ІК «Укрбуд Інвест», скориставшись своїм правом надало до суду відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на встановлені обставини та висновки оскаржуваних судових рішень зазначило, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийняті з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просило відмовити у задоволенні касаційної скарги, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

Справу було призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні, однак, належні представники сторін до суду не прибули.

Від представника ТОВ «ІК «Укрбуд Інвест» до Верховного Суду надійшла заява про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Враховуючи, що належні учасники справи у судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, колегія суддів вирішила продовжити розгляд справи у порядку письмового провадження (частина дев`ята статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ТОВ «ІК «Укрбуд Інвест» взято на податковий облік в ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві 25 січня 2014 року за №15.

ГУ ДПС у м. Києві на підставі направлень від 28 січня 2020 року №116/26-15-05-01-05, №163/26-15-05-03, №123/26-15-42-07, №534/26-15-14-09-01 у період з 28 січня 2020 року по 10 березня 2020 року проводилась планова виїзна документальна перевірка ТОВ «ІК «Укрбуд Інвест» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року, валютного та іншого законодавства за період з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року, за результатами якої 17 березня 2020 року складено Акт №203/26-15-05-01-05/39066158 (далі - Акт перевірки).

Перевіркою встановлено порушення позивачем підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України у результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 10598477 грн, у тому числі за три квартали 2019 року на суму 10598477 грн.

На підставі Акта перевірки ГУ ДПС у м. Києві 30 квітня 2020 року прийнято податкове повідомлення-рішення №0105, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств на 15907716 грн (у тому числі за податковими зобов`язаннями - 10 598 477 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 5299239 грн.

Не погоджуючись із прийнятим відповідачем податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом про визнання його протиправним та про його скасування.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем неправомірно віднесено до довгострокових Договір поворотної фінансової допомоги №33-ф від 18 листопада 2014 року, укладений між ТОВ «Укрбуд Девелопмент» та ТОВ «Інвестиційна Компанія «Укрбуд Інвест», виходячи лише із строку позовної давності, зазначеної у договорі. Також суд визнали безпідставними твердження відповідача про заниження позивачем доходу внаслідок нездійснення дисконтування заборгованості, оскільки визнали, що підприємство не зобов`язане визначати методологію оцінки фінансових зобов`язань самостійно, а податковий орган не має права визначати цю методику та давати вказівки платнику податків щодо методики.

Зазначена позиція підтримана Шостим апеляційним адміністративним судом, який за результатом апеляційного перегляду залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду переглядаючи рішення судів попередніх інстанцій, враховує наступне.

Підпунктом 14.1.267 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що позика - грошові кошти, що надаються резидентами, які є фінансовими установами, або нерезидентами, крім нерезидентів, які мають офшорний статус, позичальнику на визначений строк із зобов`язанням їх повернення та сплатою процентів за користування сумою позики.

Відповідно до підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України, об`єктом оподаткування для цілей податку на прибуток підприємств є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

При складені фінансової звітності платникам податків доцільно приділяти особливу увагу питанню правильності бухгалтерського обліку дебіторської та кредиторської заборгованості, адже помилки при відображенні фінансового доходу або витрат від дисконтування довгострокової кредиторської/дебіторської заборгованості в момент її виникнення та здійснення амортизації дисконту протягом строку користування на кожну наступну дату балансу можуть призвести до неправильного відображення об`єкта оподаткування, тому як базис до визначення правильності висновків судів попередніх інстанцій слід уважно проаналізувати, як саме врегульоване це питання на рівні національних стандартів бухгалтерського обліку.

За загальним правилом, для цілей бухгалтерського обліку отримана поворотна фінансова допомога є зобов`язанням (пункт 5 П(С)БО 11 «Зобов`язання») та враховуючи те, що вона підлягає погашенню грошовими коштами, таке зобов`язання є фінансовим інструментом (фінансовим зобов`язанням) (пункт 4 П(С)БО 13 «Фінансові інструменти»).

У взаємозв`язку з викладеним, доходи, це збільшення економічних вигод у вигляді збільшення активів або зменшення зобов`язань, яке призводить до зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків власників).

Дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов`язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства), за умови, що оцінка доходу може бути достовірно визначена.

П(С)БО 13 визначає методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про фінансові інструменти та її розкриття у фінансовій звітності.

Згідно визначених понять у пункті 4 вказаного Положення, фінансовий актив - це: а) грошові кошти та їх еквіваленти; б) контракт, що надає право отримати грошові кошти або інший фінансовий актив від іншого підприємства; в) контракт, що надає право обмінятися фінансовими інструментами з іншим підприємством на потенційно вигідних умовах; г) інструмент власного капіталу іншого підприємства.

Фінансове зобов`язання - контрактне зобов`язання: а) передати грошові кошти або інший фінансовий актив іншому підприємству; б) обмінятися фінансовими інструментами з іншим підприємством на потенційно невигідних умовах.

Приписами пункту 6 П(С)БО 13 визначено, що фінансові активи включають: грошові кошти, не обмежені для використання, та їх еквіваленти; дебіторську заборгованість, не призначену для перепродажу; фінансові інвестиції, що утримуються до погашення; фінансові активи, призначені для перепродажу; інші фінансові активи.

Пунктом 10 П(С)БО 13 передбачено, що фінансовий актив або фінансове зобов`язання відображається у балансі, якщо підприємство є стороною-укладачем угоди щодо фінансового інструмента.

Згідно із пунктом 29 П(С)БО 13, фінансові інструменти первісно оцінюють та відображають за їх фактичною собівартістю, яка складається із справедливої вартості активів, зобов`язань або інструментів власного капіталу, наданих або отриманих в обмін на відповідний фінансовий інструмент, і витрат, які безпосередньо пов`язані з придбанням або вибуттям фінансового інструмента (комісійні, обов`язкові збори та платежі при передачі цінних паперів тощо).

Пункт 30 цього Положення передбачає, що на кожну наступну після визнання дату балансу фінансові активи оцінюються за їх справедливою вартістю, крім: дебіторської заборгованості, що не призначена для перепродажу; фінансових інвестицій, що утримуються підприємством до їх погашення; фінансових активів, справедливу вартість яких неможливо достовірно визначити; фінансових інвестицій та інших фінансових активів, щодо яких не застосовується оцінка за справедливою вартістю.

Пунктом 31 П(С)БО 13 передбачено, що на кожну наступну після визнання дату балансу фінансові зобов`язання оцінюються за амортизованою собівартістю, крім фінансових зобов`язань, призначених для перепродажу, і зобов`язань за похідними фінансовими інструментами.

Методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про доходи підприємства та її розкриття у фінансовій звітності визначає П(С)БО 15.

Відповідно до пункту 5 П(С)БО 15, дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов`язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства), за умови, що оцінка доходу може бути достовірно визначена.

Згідно із пунктом 7 П(С)БО 15, визнані доходи класифікуються в бухгалтерському обліку за такими групами: дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг); чистий дохід від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг); інші операційні доходи; фінансові доходи; інші доходи.

Відповідно до пункту 11 П(С)БО 28, теперішня вартість майбутніх чистих грошових надходжень від активу визначається застосуванням відповідної ставки дисконту до майбутніх грошових потоків від безперервного використання активу та його продажу (списання) наприкінці строку корисного використання (експлуатації). Майбутні грошові потоки від активу визначаються виходячи з фінансових планів підприємства на період не більше п`яти років. Якщо в підприємства є досвід визначення суми очікуваного відшкодування активу і наявні розрахунки, що свідчать про достовірність оцінки майбутніх грошових потоків, то така оцінка може визначатися на підставі фінансових планів підприємства, які охоплюють період більше п`яти років.

За приписами пункту 14 П(С)БО 28, ставка дисконту базується на ринковій ставці відсотка (до вирахування податку), що використовується в операціях з аналогічними активами. За відсутності ринкової ставки відсотка ставка дисконту базується на ставці відсотка на можливі позики підприємства або розраховується за методом середньозваженої вартості капіталу підприємства.

При визначенні ставки дисконту враховуються ризики, крім ризиків, що були враховані при визначенні майбутніх грошових потоків.

Як вже зазначено вище, згідно з П(С)БО 11, зобов`язання поділяються на довгострокові та поточні. Пунктом 4 П(С)БО 11 визначено, що поточні зобов`язання - це зобов`язання, які будуть погашені протягом операційного циклу підприємства або повинні бути погашені протягом дванадцяти місяців починаючи з дати балансу.

В свою чергу, дисконтуванню на дату балансу підлягають лише довгострокові грошові зобов`язання, за якими передбачаються майбутні платежі і тільки на той строк, що залишився до погашення (за умовами договору).

Відповідно до пункту 4 П(С)БО 11, довгострокові зобов`язання - це всі зобов`язання, які не є поточними.

Пунктом 8 П(С)БО 11 передбачено, що зобов`язання, на яке нараховуються відсотки та яке підлягає погашенню протягом дванадцяти місяців з дати балансу, слід розглядати як довгострокове зобов`язання, якщо первісний термін погашення був більше ніж дванадцять місяців та до затвердження фінансової звітності існує угода про переоформлення цього зобов`язання на довгострокове.

Аналізуючи зазначені норми чинного законодавства, суди попередніх інстанцій обґрунтовано зазначили, що правила дисконтування із включенням суми дисконту до інших доходів поширюються на довгострокові зобов`язання.

Водночас, суди попередніх інстанцій задовольняючи позовні вимоги також зазначили, що ГУ ДПС у м. Києві при розрахунку дисконту застосовує формулу, яка застосовується за правилами Міжнародних стандартів фінансової звітності, однак остання нормативно не встановлена жодним національним стандартом бухгалтерського обліку, які застосовуються позивачем. Чинним законодавством України не визначено та не затверджено методологію розрахунку (визначення) справедливої та амортизованої вартості фінансових зобов`язань. За таких обставин, ТОВ «ІК «Укрбуд Інвест» не зобов`язано визначати методологію оцінки фінансових зобов`язань самостійно, а податковий орган не має права визначати цю методику та давати вказівки платнику податків щодо методики.

Колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду при розгляді цієї справи звертає увагу на наявність конкретної і послідовної практики застосування вищенаведених норм Верховним Судом, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі № 640/19241/18, від 22 квітня 2021 року у справі №160/11301/19, від 28 квітня 2021 року у справі №640/13685/19, від 21 липня 2021 року №160/5358/19, від 10 вересня 2021 року у справі № 160/6203/20, від 5 листопада 2021 року у справі № 640/2937/20 та від 30 листопада 2021 року №160/13265/19.

Таким чином, доводи й аргументи заявника касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України, не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду справи.

Відповідно до частини першої статті 341 КАС України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, суд касаційної інстанції дійшов висновку про необґрунтованість заявленої у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 328 КАС України. Інших порушень судами норм процесуального права, про які йдеться у касаційній скарзі, колегією суддів касаційної інстанції за наслідками касаційного перегляду справи не встановлено.

Згідно із частиною першою статті 350 КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, касаційна скарга ГУ ДПС у м. Києві підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 березня 2021 року - без змін.

Суддя-доповідач О.В. Білоус

Судді І.Л. Желтобрюх

О.О. Шишов