Справа № 640/2615/22
Суддя: Шевченко Н.М.
Дата ухвалення: 2022-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2022 року м. Київ № 640/2615/22

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Шевченко Н.М.,

розглянувши у письмовому порядку за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду із позовною заявою до Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України (відповідач, Адміністрація судноплавства), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби морського та річкового транспорту України (Морської адміністрації) від 20.12.2021 № 676-к «Про звільнення ОСОБА_1 », яким ОСОБА_1 звільнено з посади директора Департаменту державного нагляду (контролю) та безпеки судноплавства Державної служби морського та річкового транспорту України;

- ОСОБА_1 поновити на державній службі на посаді директора Департаменту державного нагляду (контролю) та безпеки судноплавства Державної служби морського та річкового транспорту України з 21.12.2021 з відповідним записом про поновлення у трудовій книжці;

- стягнути з Державної служби морського та річкового транспорту України (Морської адміністрації) (ідентифікаційний код НОМЕР_2, місцезнаходження: АДРЕСА_2) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 грудня 2021 року до дня ухвалення судом рішення про поновлення його на роботі;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць;

- стягнути з Державної служби морського та річкового транспорту України (Морської адміністрації) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані відсутністю підстав для зміни штатного розпису. Крім того, звільнення позивача відбулось не у спосіб, передбачений законом, оскільки останньому не запропоновано рівнозначну посаду за місцем попередньої роботи, а посадова особа, яка підписувала наказ, не дотрималась процедури.

У відзиві відповідач наголошує на правомірному звільненні ОСОБА_1 , мотивуючи наявністю у голови Морської адміністрації відповідних повноважень. Зважаючи на те, що позивачу була запропонована посада при попередженні про звільнення, відсутні підстави для поновлення його на роботі.

Відповідно до ч. 3 ст. 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів. Представники сторін заявили клопотання про продовження розгляду справи у порядку письмового провадження.

За приписами ч. 1 ст. 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (п. 1 ч. 3 ст. 205 КАС України).

Якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта (ч. 9 ст. 205 КАС України).

Оскільки представником позивача виявлено бажання здійснювати подальший розгляд справи в порядку письмового провадження, а неявка Відповідача без повідомлення причин не перешкоджає подальшому розгляду справи, дана адміністративна справа розглядається у письмовому порядку.

Вивчивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд зазначає наступне.

ОСОБА_1 перебував на посаді директора Департаменту державного нагляду (контролю) та безпеки судноплавства Державної служби морського та річкового транспорту України.

Наказом відповідача № 462 від 21.09.2021 зі змінами відповідно до наказу № 467 від 27.09.2021, з 01.10.2021 введено в дію структуру апарату Державної служби морського та річкового транспорту України на 2021 рік.

У зв`язку із введенням згаданого документа та відповідно до ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу», 23.10.2021 ОСОБА_1 попереджено про наступне звільнення, одночасно запропоновано переведення на посаду начальника відділу (служби) капітана Усть-Дунайського морського порту - капітана порту Департаменту з питань роботи служб капітанів морських портів.

У відповідь на згадане попередження позивач направив скаргу від 23.10.2021, за змістом якої наголосив на обов`язку запропонувати рівнозначну посаду, а не нижчу, звернув увагу на те, що посади директора Департаменту державного нагляду (контролю) та надання адміністративних послуг, а також директора Департаменту з питань роботи служб капітанів морських портів є рівнозначними та вакантними.

Наказом Державної служби морського та річкового транспорту України від 20.12.2021 № 676-к Позивача звільнено з 21.12.2021 із посиланням на п. 4 ч. 1 ст. 83 та п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Між тим найменування відповідача змінилось на Державну службу морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України без проведення реорганізації.

Не погоджуючись із таким звільненням, позивач звернувся із позовною заявою до суду. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

За змістом частин першої, другої, шостої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частинами 1- 2 ст. 7 КАС України встановлено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Законом України «Про державну службу» № 889-VIII (в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) визначено принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Згідно з частинами першою - третьою статті 5 Закону № 889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Із матеріалів справи убачається, що передумовою для застосування до позивача згаданої норми, стало введення в дію 01.10.2021 структуру апарату Державної служби морського та річкового транспорту України на 2021 рік.

До згаданої події в Адміністрації судноплавства діяла структура , затверджена 07.09.2020, зі змісту якої убачається наявність окремо Департаменту державного нагляду (контролю) та безпеки судноплавства (чисельність штату - 21 особа) та Департаменту надання адміністративних послуг (чисельність штату - 18 осіб).

Введена в дію 01.10.2021 структура на 2021 рік містить відомості про об`єднання вищезгаданих департаментів у Департамент державного нагляду (контролю) та надання адміністративних послуг, чисельністю в 36 осіб.

При цьому, загальна кількість структурних підрозділів зменшилась з 36 до 22-х, а загальний штат не змінився та становив 651 особу.

Наведене свідчить про те, що в структурі Адміністрації судноплавства дійсно відбулись зміни, за наслідком яких скорочено та створено деякі посади, внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.

Зокрема, посада директора Департаменту державного нагляду (контролю) та безпеки судноплавства Державної служби морського та річкового транспорту України виключена (скорочена) зі структури, натомість, створено посаду керівника Департаменту державного нагляду (контролю) та надання адміністративних послуг.

Дану посаду можливо вважати аналогічною за рівнем (прирівняною), проте, за функціональними обов`язками вона є об`єднанням функцій керівників двох департаментів, які діяли окремо до 01.10.2021, з огляду на що, тотожною її назвати не можна.

Відповідно до ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Наведені норми містять пряму відсилку до законодавства про працю, в частині переважного права на залишення на роботі, а також дублюються положення ст. 40 КЗпП України, за змістом якої, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Виходячи з нормативного тлумачення п. 1 ч. 1 ст. 40, ч. ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто вживає заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудовий спір, пов`язаний зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суд має з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема: ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника; які є докази щодо змін в організації виробництва і праці; про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації; чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник є таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Аналогічна правова позиція неодноразово була висловлена в постановах Верховного Суду, зокрема, у постановах від 20.02.2019 у справі № 819/691/17, від 08.05.2019 у справі № 06/1175/17, від 11.03.2020 у справі № 813/1220/16, а також у постанові від 18.03.2021 у справі № 300/770/19 у подібних правовідносинах.

Таким чином, Закон № 889-VIII та КЗпП України вимагає від роботодавця дотримання передбаченої Конституцією України гарантії захисту від незаконного звільнення, шляхом надання працівнику пропозиції заняття рівнозначної посади, або, як виняток - нижчої посади державної служби.

Лише за неможливості переведення працівника на іншу посаду, звільнення працівника може визнаватись правомірним.

Як вже зазначалось, разом із попередженням про звільнення, позивачу запропоновано переведення на посаду начальника відділу (служби) капітана Усть-Дунайського морського порту - капітана порту Департаменту з питань роботи служб капітанів морських портів.

Того ж дня (23.10.2021) позивачем направлено скаргу, зміст якої неможливо інтерпретувати інакше, як відмову від згаданої пропозиції.

При цьому, за наявності вакантних посад, жодної рівнозначної позивачеві не запропоновано, що жодним чином не пояснюється відповідачем.

З урахуванням викладеного, зважаючи на порушення переважного права на залишення на роботі, без належного виконання вимог ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII, звільнення ОСОБА_1 відбулось не у спосіб, передбачений законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

За даних обставин, порушення установленого законом порядку звільнення позивача свідчить про незаконність такого звільнення, що в силу частин першої і другої статті 235 КЗпП України є підставою для поновлення на попередній роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У той же час, з урахуванням змін до структури Адміністрації судноплавства, посади директора Департаменту державного нагляду (контролю) та безпеки судноплавства Державної служби морського та річкового транспорту України не існує, натомість, поновлення позивача на дослівній посаді призведе до неоднозначного тлумачення резолютивної частини рішення та, імовірно, унеможливить ефективний захист та поновлення порушеного права.

За висновком суду, у даному випадку Адміністрацію судноплавства слід зобов`язати поновити ОСОБА_1 на посаді, рівнозначній посаді директора Департаменту державного нагляду (контролю) та безпеки судноплавства Державної служби морського та річкового транспорту України з дати, наступною за звільненням - 22.12.2021.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

За даних обставин, суд погоджується із доводами позивача про те, що порушення установленого законом порядку звільнення позивача свідчить про незаконність такого звільнення, що в силу частин першої і другої статті 235 КЗпП України є підставою для поновлення його на попередній роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

За змістом пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна зарплата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, із якою пов`язана виплата.

Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вже зазначалось, датою звільнення позивача є 21.12.2021, а поновленню він підлягає з 22.12.2021.

Згідно з довідкою про доходи № 289 від 08.06.2022, за жовтень-листопад 2021 року позивачем отримано 22 042,01 грн заробітної плати. Середньоденна заробітна плата становить 787,21 грн (22 042,01 грн / 28 днів). А середньомісячна - 16 531,51 грн (787,21 грн * (42 робочих дні / 2)).

Згідно з нормами тривалості робочого часу за 2021 рік, у період з 22.12.2021 по 31.12.2021 було 7 робочих днів.

Пунктом 6 ст. 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначено, що у період дії воєнного стану не застосовуються норми статті 53, частини першої статті 65, частин третьої - п`ятої статті 67, статей 71, 73, 78-1 Кодексу законів про працю України та частини другої статті 5 Закону України "Про відпустки".

Зокрема, статтею 73 КЗпП України визначені святкові дні.

З урахуванням згаданої норми, позивач має 226 робочих днів вимушеного прогулу за період з 01.01.2022 по 17.11.2022.

Загальна тривалість вимушеного прогулу - 233 дні, натомість, належна до стягнення сума середнього заробітку становить 183 419,93 грн (233 дні * 787,21 грн).

Окремо суд зазначає, що позовна заява містить інші доводи на користь заявлених вимог, які взяті до уваги однак, не зазначені в даному рішенні, оскільки мають опосередковане відношення у питанні встановлення протиправності або правомірності звільнення з посади. Додаткові підстави позову, наведені позивачем, які стосуються повноважень голови Морської адміністрації, порядку погодження з Міністром інфраструктури, не впливають на висновок суду щодо протиправності такого звільнення та не змінюють обраного судом ефективного способу поновлення порушених прав.

Судом також враховується п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, згідно якого обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зважаючи на доведення позивачем обставин, за яких його звільнення неможливо кваліфікувати інакше, як протиправне, зважаючи на відсутність зі сторони відповідача спростування таких відомостей, позовні вимоги підлягають задоволенню частково із застереженням щодо формулювання та дати поновлення на посаді.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду, зокрема, про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби;

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (ч. 3 ст. 139 КАС України).

Керуючись статтями 9, 77, 90, 139, 241- 247, 250, 255, 293, 295- 297, 371 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В :

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби морського та річкового транспорту України (Морської адміністрації) від 20.12.2021 № 676-к «Про звільнення ОСОБА_1 », яким ОСОБА_1 звільнено з посади директора Департаменту державного нагляду (контролю) та безпеки судноплавства Державної служби морського та річкового транспорту України.

3. Поновити ОСОБА_1 на державній службі на посаді, рівнозначній посаді директора Департаменту державного нагляду (контролю) та безпеки судноплавства Державної служби морського та річкового транспорту України з 22.12.2021.

4. Стягнути з Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 183 419,93 (сто вісімдесят три тисячі чотириста дев`ятнадцять) гривень 93 копійки.

5. У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовити.

6. Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді.

7. Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення на користь ОСОБА_1 з Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць у розмірі 16 531,51 (шістнадцять тисяч п`ятсот тридцять одна) гривня 51 копійка.

8. Стягнути витрати зі сплати судового збору на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України у розмірі 992,40 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Відповідач: Державна служба морського та річкового транспорту України (АДРЕСА_2, код ЄДРПОУ: НОМЕР_2).

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України та може бути оскаржене за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295- 297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно.

Суддя Н.М. Шевченко