Справа № 500/792/20
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2022-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2022 рокуЛьвівСправа № 500/792/20 пров. № А/857/8194/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Онишкевича Т.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2020 року, прийняте суддею Баб`юком П.М. у місті Тернополі, у справі за позовом Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного до ОСОБА_1 про відшкодування витрат,-

встановив:

Національна академія сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного (надалі - позивач. Академія) звернулася з адміністративним позовом до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних з його утриманням у вказаній Національній академії в розмірі 195441,02 грн.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2020 року позов задоволено.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що наявними в матеріалах справи доказами, зокрема: довідкою-розрахунком від 20.02.2020 року №18, розрахунком на утримання коштів за навчання та довідкою-розрахунком подобово на курсанта ОСОБА_1 підтверджено, що заборгованість відповідача з відшкодування витрат, пов`язаних з його утриманням в університеті складає 199572,92 грн.

21.02.2020 року відповідачем частково відшкодовано заборгованість у сумі 4131,90 грн, таким чином, з урахуванням добровільно сплачених коштів, за відповідачем рахується заборгованість у розмірі 195441,02 грн, що підтверджується довідкою помічника начальника Національної академії з фінансово-економічної роботи - начальника фінансово-економічної служби №562 від 23 березня 2020 року.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд дійшов хибного висновку про те, що відповідача належним чином повідомлено про розгляд даної справи, на що вказують повідомлення про вручення рекомендованих відправлень, повернуті за закінченням терміну зберігання.

Оскільки відповідач не отримав копії позовної заяви, це позбавило його можливості реалізувати інші права учасника справи.

Звертає увагу на те, що підписана ОСОБА_2 позовна заява не може вважатися поданою належним представником, оскільки 05.01.2010 року Міністр оборони України був позбавлений законних підстав для видання наказу №2 «Про призначення ОСОБА_2 начальником академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного».

На думку апелянта, суд мав відмовити у задоволенні позову через відсутність порушеного права / інтересу, адже судом не в порядку ч.1 ст.48 КАС України не замінено первинного позивача належним.

Крім того, зазначає, що до позову додано копії документів, які не засвідчені належним чином, тому суд не може брати такі до уваги. Інших доказів до матеріалів справи не долучено.

Звертає увагу на те, що судом не встановлено, до якої категорій осіб, зазначених у п.5 Порядку №964 відповідач належить. Відповідно не було підстав для підтвердження строку навчання, за яким можна було б встановити розмір витрат, стягнутих з відповідача за рішенням суду.

Просить скасувати рішення суду та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Відповідно по п.3 ч.1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Наказом начальника Національної академії від 08 серпня 2018 року №90-КС (по особовому складу) відповідача було зараховано на перший курс навчання до Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного.

З 22 серпня 2018 року старшого солдата ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу Національної академії та на всі види забезпечення, що підтверджується наказом начальника Національної академії від 22 серпня 2018 року №214 (по стройовій частині).

22 серпня 2018 року між Міністерством оборони України в особі начальника Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного та відповідачем укладено контракт про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України курсантами вищого військового навчального закладу. Згідно з пунктом 1 вказаного контракту відповідач зобов`язувався, зокрема, відшкодовувати Міністерству оборони України витрати, пов`язані із його утриманням у закладі, в якому проходить військову службу (навчання), у разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість чи відмови від подальшого проходження військової служби на посадах офіцерського складу після закінчення цього закладу.

28 січня 2020 року відповідач подав рапорт про відрахування його з числа курсантів Національної академії у зв`язку із достроковим розірванням контракту через відмову від подальшого проходження військової служби на посадах офіцерського складу. Крім того, у даному рапорті відповідач зазначив про свою обізнаність із обов`язком відшкодувати витрати, пов`язані із його утриманням у навчальному закладі, на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 964 від 12 липня 2006 року «Про затвердження порядку відшкодування курсантами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах» та зобов`язався їх відшкодувати.

Наказом начальника Національної академії від 20 лютого 2020 року №14-КС (по особовому складу) із старшим солдатом ОСОБА_3 відповідно до частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», пунктів 36, 227 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, достроково розірвано контракт про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України курсантами вищого військового навчального закладу, відраховано його з числа курсантів у зв`язку із розірванням контракту через відмову від подальшого проходження військової служби на посадах офіцерського складу після закінчення військового навчального закладу, звільнено з військової служби у запас за підпунктом «ж» (у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем).

Також наказом начальника Національної академії від 20 лютого 2020 року №46 (по стройовій частині) відповідача виключено зі списків особового складу Національної академії та всіх видів забезпечення, зобов`язано відшкодувати витрати, пов`язані з його утриманням в Національній академії за період з 22 серпня 2018 року по 20 лютого 2020 року в сумі 199572,92 грн. Того ж дня відповідача було ознайомлено із довідкою-розрахунком №18 про відшкодування витрат, пов`язаних з його утриманням в Національній академії, у сумі 199572,92 грн, згідно з якою він зобов`язується оплатити суму в касу або на рахунок Національної академії до 20 березня 2020 року.

Згідно із довідкою-розрахунком Національної академії від 20 лютого 2020 року №18 витрати на утримання відповідача становлять 199572,92 грн, в тому числі: грошове забезпечення - 143295,46 грн, продовольче забезпечення - 40588,68 грн, речове забезпечення - 0,00 грн, медичне забезпечення - 225,00 грн, спожиті комунальні послуги та енергоносії - 15463,78 грн.

21 лютого 2020 року відповідачем частково відшкодовано заборгованість у сумі 4131,90 грн, таким чином, з урахуванням добровільно сплачених коштів, за відповідачем рахується заборгованість у розмірі 195441,02 грн, що підтверджується довідкою помічника начальника Національної академії з фінансово-економічної роботи - начальника фінансово-економічної служби №562 від 23 березня 2020 року.

У зв`язку з тим, що в добровільному порядку відповідач витрати, пов`язані з його утриманням у вищому військовому навчальному закладі не відшкодував, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Статтею 3 Закону України від 6 грудня 1991 року №1934-XII «Про Збройні Сили України» (далі - Закон №1934-XII; в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій.

Згідно з частиною першою статті 15 Закону №1934-XII фінансування Збройних Сил України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII; в редакції на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини першої статті 25 Закону № 2232-XII підготовка громадян України для проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу проводиться у вищих військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів. У них здійснюється навчання курсантів, слухачів, студентів, ад`юнктів і докторантів.

Частиною десятою статті 25 Закону № 2232-XII передбачено, що курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу, а також особи офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу вищого навчального закладу відповідно до підпунктів «д», «е», «є», «з», «и» пункту 1 частини п`ятої статті 26 цього Закону, відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці навчальні заклади, витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку.

Механізм відшкодування курсантами в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу, а також особами офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу вищого навчального закладу (далі - вищі навчальні заклади) відповідно до пунктів «е», «є», «ж», «и», «і» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищому навчальному закладі визначає «Порядок відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2006 року № 964 (далі - Постанова №964).

Пунктом 3 Порядку №964 передбачено, що відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов`язаних з:

грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням;

перевезенням до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та у зворотному напрямку;

оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв.

Порядок розрахунку витрат установлюється Міноборони разом з Мінфіном, МВС, Адміністрацією Держприкордонслужби, Управлінням державної охорони, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Держспецтрансслужбою.

Відповідно до пункту 4 Порядку №964 розрахунок фактичних витрат здійснюється вищим навчальним закладом згідно з нормами утримання курсантів.

Згідно з пунктом 8 Порядку №964 сума відшкодованих витрат зараховується до спеціального фонду державного бюджету і використовується відповідно до кошторису Міноборони, МВС, Адміністрації Держприкордонслужби, Управління державної охорони, СБУ, Служби зовнішньої розвідки та Держспецтрансслужби.

Пунктом 2.1 Порядку розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах, затверджений наказом Міністерства оборони України, Міністерства фінансів України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони України, Служби безпеки України від 16 липня 2007 року №419/831/240/605/537/219/534 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 30 липня 2007 року за № 863/14130; далі - Порядок № 863/14130) передбачено, що відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у ВНЗ, а саме витрат на:

грошове забезпечення;

продовольче забезпечення;

речове забезпечення;

медичне забезпечення;

перевезення до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та назад;

оплату комунальних послуг та спожитих енергоносіїв.

Предметом спору у справі, що розглядається є відшкодування Академії витрат, пов`язаних з утриманням особи у вищому військовому закладі.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 відраховано з числа курсантів Академії у зв`язку із розірванням контракту через небажання продовжувати навчання та звільнено з військової служби у запас за підпунктом «ж» (систематичне невиконання умов контракту) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону №1934-XII.

На момент виникнення спірних правовідносин частина десята статті 25 Закону №1934-XII діяла у наступній редакції: курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу, а також особи офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу вищого навчального закладу відповідно до підпунктів «д», «е», «є», «з», «и» пункту 1 частини п`ятої статті 26 цього Закону, відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці навчальні заклади, витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України.

У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку.

З вищенаведеного вбачається, що дана правова норма розповсюджується на дві категорії осіб - на курсантів, які достроково розривають контракт, та на осіб офіцерського складу, які звільняються протягом п`яти років після закінчення вищого навчального закладу. Обов`язок щодо відшкодування витрат за навчання саме у курсантів в разі дострокового розірвання контракту не залежить від пункту за яким особу було звільнено з військової служби.

Враховуючи, що ОСОБА_1 не закінчив навчання у Академії та подав рапорт про виключення у зв`язку із небажання продовжувати навчання, згідно з вимогами частини десятої статті 25 Закону №1934-XII, він зобов`язаний відшкодувати витрати, пов`язані з його утриманням в Національній академії сухопутних військ імені гетьмана П. Сагайдачного.

Зазначений висновок апеляційного суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 18.10.2020 року у справі № 1.380.2019.002683.

Щодо покликання апелянта на те, що він не отримував копії позовної заяви та не знав про розгляд справи, як на підставу скасування судового рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції скеровано запит Начальнику відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Тернопільській області Юзві І.А. про надання інформації щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_1

06.04.2020 року на адресу суду надійшла довідка (а.с.31) про те, що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відтак, всі документи скеровувались відповідачу саме за цією адресою.

Із матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції тричі із повідомленням про вручення поштового відправлення було надіслано копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви, які поверталися до суду із зазначенням причини повернення: за закінченням терміну зберігання (а.с.34, 41) та з причини відсутності адресата за вказаною адресою.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що 02.06.2022 року секретарем судового засідання Косюк О.П. зроблено телефонограму, відповідно до якої ОСОБА_1 за номером тел.: було повідомлено про існування у провадженні Тернопільського окружного адміністративного суду справи №500/792/20 (а.с.45).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції зробив все можливе для повідомлення відповідача про існування даної справи, зокрема, декілька разів скеровував копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви за місцем реєстрації відповідача, повідомляв телефонограмою, однак, відповідач проявив байдужість та знехтував своїми процесуальними правами та обов`язками.

Щодо покликання апелянта на те, що ОСОБА_4 не мав права подавати позовну заяву від імені Академії, колегія суддів зазначає, що відповідно до відомостей аналітичної системи YouControl керівником організації та уповноваженою особою Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного є ОСОБА_2 , відтак в силу вимог ст.55 КАС України саме він є особою, яка має право представляти інтереси Академії.

Апеляційний суд при прийнятті даного рішення також застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №303-A, п. 29).

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2020 року у справі №500/792/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Т. В. Онишкевич