Справа № 826/23910/15
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2022-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

18 листопада 2022 року

Київ

справа №826/23910/15

адміністративне провадження № К/990/25304/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Гімона М.М.,

суддів: Усенко Є.А., Яковенка М.М.,

під час розгляду в порядку письмового провадження як судом касаційної інстанції справи № 826/23910/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЧИСТІ МАТЕРІАЛИ» до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, провадження у якій відкрито за касаційною скаргою Головного управління ДПС у м. Києві, утвореного як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України, на ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 серпня 2022 року (суддя-доповідач - Вівдиченко Т. Р., судді: Аліменко В. О., Епель О. В.),

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ЧИСТІ МАТЕРІАЛИ» (далі - позивач, ТОВ «ЧИСТІ МАТЕРІАЛИ») звернулося до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі - ДПІ), в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення.

Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 14 грудня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2017 року, позов задовольнив, визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення ДПІ.

Верховний Суд постановою від 11 червня 2019 року касаційну скаргу ДПІ задовольнив частково. Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2017 року у справі № 826/23910/15 скасував, а справу направив на новий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Окружний адміністративний суд міста Києва ухвалою від 03 жовтня 2019 року позов залишив без розгляду на підставі пункту 4 частини першої статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у зв`язку з повторною неявкою позивача (його представника) у судове засідання.

Ухвалою від 21 травня 2020 року Шостий апеляційний адміністративний суд відмовив у відкритті апеляційного провадження за скаргою ТОВ «ЧИСТІ МАТЕРІАЛИ» на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 жовтня 2019 року на підставі пункту 4 частини першої статті 299 КАС України (апелянт у десятиденний строк з моменту отримання копії ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду про залишення апеляційної скарги без руху не подав заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження із зазначенням поважних підстав для такого поновлення).

Постановою від 03 грудня 2020 року Верховний Суд касаційну скаргу ТОВ «ЧИСТІ МАТЕРІАЛИ» задовольнив, ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2020 року скасував, а справу передав для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

При цьому, ухвалою від 02 грудня 2020 року Верховний Суд допустив заміну сторони у справі в порядку правонаступництва на підставі статті 52 КАС України: з Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві на її правонаступника - Головне управління ДПС у м.Києві відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 28 березня 2018 року № 296 «Про реформування територіальних органів Державної фіскальної служби», №537 від 19 червня 2019 року «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби».

Постановою від 14 січня 2021 року Шостий апеляційний адміністративний суд апеляційну скаргу ТОВ «ЧИСТІ МАТЕРІАЛИ» задовольнив, ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 жовтня 2019 року скасував, а справу направив до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою від 13 квітня 2021 року, з урахуванням ухвали від 25 травня 2021 року, Окружний адміністративний суд міста Києва допустив заміну сторони у справі в порядку правонаступництва на підставі статті 52 КАС України: з Головного управління ДФС у м. Києві на його правонаступника - Головне управління ДПС у м. Києві.

У судовому засіданні 08 вересня 2021 року брали участь представники сторін (від позивача - Бондарчук О. А., від відповідача - Подвич Ж. М.). Слід зауважити, що на підтвердження повноважень представника відповідача в матеріалах справи міститься витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі - державний реєстр) щодо юридичної особи - Державної податкової служби України () (далі - ДПС) та наявності серед переліку осіб Подвич Ж. М., яка має повноваження вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори тощо (діє виключно в судах України без окремого доручення керівника (самопредставництво ДПС, Головного управління ДПС у м. Києві, як відокремленого підрозділу ДПС) з правом посвідчення копій документів щодо повноважень, без права відмови, відкликання, визнання позову, відмови, відкликання апеляційних, касаційних скарг.

Рішенням від 08 вересня 2021 року Окружний адміністративний суд міста Києва позов задовольнив.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС у м. Києві, утворене як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України (далі - ГУ ДПС) 28 жовтня 2021 року подало апеляційну скаргу. Апеляційна скарга була підписана Віталієм Гайдаєм із зазначенням, що він діє в порядку самопредставництва. На підтвердження повноважень особи, яка підписала апеляційну скаргу, було додано копію Витягу з державного реєстру щодо ДПС, у якому серед переліку осіб зазначено Гайдая Віталія Миколайовича, який має повноваження вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори тощо (діє виключно в судах України без окремого доручення керівника (самопредставництво ДПС, Головного управління ДПС у м. Києві, як відокремленого підрозділу ДПС) з правом посвідчення копій документів щодо повноважень, без права відмови, відкликання, визнання позову, відмови, відкликання апеляційних, касаційних скарг.

Ухвалою від 06 грудня 2021 року Шостий апеляційний адміністративний суд зазначену апеляційну скаргу залишив без руху через невідповідність її вимогам пункту 1 частини п`ятої статті 296 КАС України (до апеляційної скарги не долучено документ про сплату судового збору), а ухвалою від 22 грудня 2021 року - повернув у зв`язку із невиконанням вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху та відсутністю підстав для продовження строку для усунення недоліків апеляційної скарги.

04 січня 2022 року ГУ ДПС подало апеляційну скаргу повторно. Апеляційна скарга була підписана Віталієм Гайдаєм, із зазначенням, що він діє в порядку самопредставництва. На підтвердження повноважень особи, яка підписала апеляційну скаргу, було додано копію Витягу з державного реєстру щодо ДПС, у якому серед переліку осіб зазначено Гайдая Віталія Миколайовича, який має повноваження вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори тощо (діє виключно в судах України без окремого доручення керівника (самопредставництво ДПС, Головного управління ДПС у м. Києві, як відокремленого підрозділу ДПС) з правом посвідчення копій документів щодо повноважень, без права відмови, відкликання, визнання позову, відмови, відкликання апеляційних, касаційних скарг.

Ухвалою від 21 лютого 2022 року Шостий апеляційний адміністративний суд відкрив апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою.

У судовому засіданні, яке відбулося 06 липня 2022, були присутні представники сторін (від позивача - Бондарчук О. А., від відповідача - Ступак О.І.). Слід зауважити, що на підтвердження повноважень представника відповідача в матеріалах справи міститься витяг з державного реєстру щодо ДПС, у якому серед переліку осіб зазначено Ступака О. І., який має повноваження вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори тощо (діє виключно в судах України без окремого доручення керівника (самопредставництво ДПС, Головного управління ДПС у м. Києві, як відокремленого підрозділу ДПС) з правом посвідчення копій документів щодо повноважень, без права відмови, відкликання, визнання позову, відмови, відкликання апеляційних, касаційних скарг.

У зазначеному судовому засіданні суд ухвалив оголосити перерву до 15:10 год. 16 серпня 2022 року та зобов`язав відповідача надати аркуш 27 Акта перевірки.

02 серпня 2022 року від позивача надійшло клопотання, у якому ставилося питання про повернення апеляційної скарги, зокрема з підстав відсутності доказів наявності у представника відповідача Віталія Гайдая повноважень на подання апеляційної скарги.

Ухвалою від 16 серпня 2022 року, постановленою в порядку письмового провадження, Шостий апеляційний адміністративний суд закрив апеляційне провадження за скаргою ГУ ДПС на підставі пункту 2 частини першої статті 305 КАС України, оскільки до апеляційної скарги не додано документів, які б засвідчували право Гайдая В. на здійснення представництва юридичної особи у порядку самопредставництва.

Ухвала суду вмотивована тим, що для визнання особи такою, що діє в порядку самопредставництва, необхідно, щоб у відповідному законі, статуті, положенні чи трудовому договорі (контракті) було чітко визначено її право діяти від імені такої юридичної особи (суб`єкта владних повноважень без права юридичної особи) без додаткового уповноваження (довіреності). У цій справі, апеляційна скарга від імені ГУ ДПС підписана Віталієм Гайдаєм. На підтвердження своїх повноважень представником відповідача надано Витяг з державного реєстру щодо ДПС. Разом з тим, до апеляційної скарги не додано документів, підтверджуючих, що Віталій Гайдай є особою, яка уповноважена діяти від імені ГУ ДПС на підставі закону, статуту, положення або трудового договору (контракту). Не додано і наказу про призначення підписанта апеляційної скарги на посаду відповідного відділу та/або управління, працівники яких мають право діяти в порядку самопредставництва. Крім того, В. Гайдай не зазначив своє посадове становище як посадової особи ГУ ДПС.

На обґрунтування своїх висновків апеляційний суд послався на правову позицію Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладену в ухвалах від 18 серпня 2020 року у справі №826/8871/17, від 21 вересня 2020 року у справі №120/1640/19-а, від 10 квітня 2020 року у справі №520/7892/19, від 20 липня 2021 року у справі №420/5738/20, від 23 грудня 2021 року у справі №826/5470/15, від 31 січня 2022 року у справі №809/1466/15.

Не погодившись з ухвалою суду апеляційної інстанції, ГУ ДПС подало касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить судове рішення скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що за наявності копії Витягу з державного реєстру на підтвердження повноважень В. Гайдая діяти в порядку статті 55 КАС України, апеляційний суд не мав належних правових підстав для застосування наслідків, передбачених положеннями частини першої статті 305 КАС України. Більш того, на переконання відповідача, відкривши апеляційне провадження, суд перевірив апеляційну скаргу на відповідність вимогам 296 КАС України і не застосував наслідок, встановлений пунктом 1 частини четвертої статті 298 КАС України (повернення апеляційної скарги), що унеможливлює в подальшому закриття апеляційного провадження.

Отже, колегією суддів визначено, що ключовими у цій справі є питання: 1) обсяг документів, який має надаватися особою до процесуальної заяви (скарги) на підтвердження її повноважень діяти від імені суб`єкта владних повноважень в порядку самопредставництва; 2) чи має наслідком ненадання одного з документів підставою для повернення апеляційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 298 КАС України або закриття апеляційного провадження на підставі пункту 2 частини першої статті 305 КАС України, якщо воно було відкрито; 3) чи має факт не зазначення особою, яка діє в порядку самопредставництва суб`єкта владних повноважень, посадового становища, наслідком застосування пункту 1 частини четвертої статті 298 КАС України (повернення апеляційної скарги) або пункту 2 частини першої статті 305 КАС України (закриття апеляційного провадження).

Зазначені питання набули особливої актуальності після набрання чинності змін, внесених до Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), КАС України Законом України від 18 грудня 2019 року № 390-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення можливостей самопредставництва в суді органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, інших юридичних осіб незалежно від порядку їх створення» якими розширено випадки самопредставництва юридичної особи, суб`єкта владних повноважень і визначено, що «юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені» та визначено перелік документів, що можуть підтвердити відповідні повноваження: «відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту)». Ці зміни набрали чинності 29 грудня 2019 року.

За загальним правилом теорії права самопредставництво юридичної особи - це право одноосібного виконавчого органу (керівника) чи голови колегіального виконавчого органу діяти від імені такої особи, представляючи її інтереси в силу закону, статуту, положення.

Верховний Суд висловлював позицію, що для визнання особи такою, що діє в порядку самопредставництва, необхідно, щоб у відповідному законі, положенні чи трудовому договорі (контракті) було чітко визначене її право діяти від імені такої юридичної особи (суб`єкта владних повноважень без права юридичної особи) без додаткового уповноваження.

З 01 січня 2020 року практика Верховного Суду з питання прийнятності касаційних скарг, поданих суб`єктами владних повноважень, зокрема органами державної податкової служби, сформувалася таким чином, що статус документів та відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру, закріплений статтею 10 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» (далі - Закон № 755-IV), яка, зокрема, визначає, що внесені до Реєстру документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі. Якщо ж відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не внесені до нього, вони не можуть бути використані у спорі. Тому Верховний Суд виходив з того, що відсутність відповідного запису у державного реєстру є належним і достатнім (достовірним) підтвердженням відсутності таких відомостей (інформації) для будь-якого державного органу, яким є і суд. У випадку, коли за наслідками перевірки касаційних скарг було встановлено, що відомості про особу, яка підписала касаційну скаргу, відсутні в державному реєстрі та/або у Єдиному реєстрі адвокатів України, це було наслідком застосування судом пункту 1 частини п`ятої статті 332 КАС України.

Враховуючи зміни в законодавстві, після 01 січня 2020 року до державного реєстру суб`єкти владних повноважень внесли відомості щодо багатьох своїх працівників юридичних служб із засвідченням про наявність у них повноважень діяти від їх імені в порядку самопредставництва (подекуди із застереженням про обмеження процесуальних прав деяких осіб).

І така обставина зумовила виникнення суперечностей при правозастосуванні у питанні оцінки достатності/недостатності відомостей про особу лише в державному реєстрі для підтвердження наявності у неї повноважень діяти від імені юридичної особи/суб`єкта владних повноважень в порядку самопредставництва, а так само у питанні обсягу необхідних документів, які мають долучатися до апеляційних та/або касаційних скарг для підтвердження таких повноважень.

Проаналізувавши практику Верховного Суду, є підстави вважати, що відсутній і єдиний підхід до обрання і застосування процесуальних наслідків у випадку, якщо у державному реєстрі наявні відомості про особу, яка підписала апеляційну та/або касаційну скаргу, однак, до апеляційної та/або касаційної скарги не надано інших документів (зокрема, на підтвердження того, що особа діє відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту)). Сформувалася і різна практика у питанні наслідків не зазначення в апеляційній та/або касаційній скарзі посадового становища особи, яка підписала відповідну скаргу.

На підтвердження такого висновку, слід навести практику касаційних судів різних юрисдикцій у складі Верховного Суду, яка його зумовлює.

1. Адміністративна юрисдикція.

У постановах від 22 липня 2021 року у справі №280/6557/20, від 09 вересня 2021 року у справі №200/11717/20-а Верховний Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, аналізуючи норми КАС України, дійшов висновку, що дія статті 59 КАС України не поширюється на випадки самопредставництва юридичної особи. Інші норми вказаного Кодексу також не вимагають додавання, зокрема до апеляційної скарги, заяви, документів, що підтверджують повноваження відповідного керівника чи іншої особи у випадку самопредставництва юридичної особи. Більш того, правом підпису апеляційної скарги поданої юридичною особою, суб`єктом владних повноважень, який не є юридичною особою, наділений керівник, уповноважений член виконавчого органу або представник, повноваження якого повинні бути визначені у відповідному документі, що посвідчує такі повноваження.

Одночасно, згідно з пунктом 13 частини другої статті 9 Закону № 755-IV у Єдиному державному реєстрі містяться відомості про керівника юридичної особи та про інших осіб (за наявності), які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які мають відмітку в паспорті про право здійснювати платежі за серією та номером паспорта), дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи.

Встановивши, що згідно з відомостями у державному реєстрі, особа, яка підписала апеляційну скаргу, має повноваження вчиняти дії від імені суб`єкта владних повноважень в порядку самопредставництва, суд дійшов висновку, що такі відомості на підтвердження повноважень підписанта є достатнім та належним доказом.

Колегія суддів також звернула увагу, що вказана інформація є доступною і, у випадку сумніву щодо процесуальної дієздатності особи, яка підписала апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції мав можливість скористатися безкоштовним запитом про отримання відомостей з державного реєстру на офіційному сайті Міністерства юстиції України.

Такий висновок суду касаційної інстанції став підставою для скасування ухвал суду апеляційної інстанції про повернення апеляційних скарг.

Про те, що витяг з державного реєстру, в якому зазначені відомості про особу, яка підписала процесуальний документ (позовну заяву та/або апеляційну скаргу), як таку, яка може вчиняти дії від імені суб`єкта владних повноважень в порядку самопредставництва, є належним і достатнім доказом підтвердження таких повноважень зазначав Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постановах від 16 вересня 2021 року у справі №280/8728/20, від 28 квітня 2022 року у справі №160/9003/21, від 04 серпня 2022 року у справі №640/12628/21. Також у постанові від 28 квітня 2022 року у справі №160/9003/21 Верховний Суд зауважував, що повернення апеляційної скарги з підстав незазначення у ній посадового становища особи, яка підписала апеляційну скаргу, є проявом надмірного формалізму.

2. Господарська юрисдикція.

У постанові від 04 листопада 2021 року у справі №910/2010/19 (925/364/19) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду скасував ухвалу суду першої інстанції про повернення позовної заяви, постановлену з підстав не надання доказів на підтвердження посадового становища підписанта.

Верховний Суд висловив позицію, що якщо до поданої заяви (скарги), клопотання не додано документів, які б підтверджували повноваження особи представляти юридичну особу в порядку самопредставництва в суді відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) на момент подання заяви (скарги), і такі документи відсутні в матеріалах справи, то суд не позбавлений права перевірити прізвище, ім`я, по батькові, дату обрання (призначення) осіб, які обираються (призначаються) до органу управління юридичної особи та уповноважені представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами, або осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, а також дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи, наведені в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (пункт 43 постанови).

При вирішенні питання наявності повноважень у особи, яка звертається від імені юридичної особи, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування в порядку самопредставництва, суд, з урахуванням вимог частини другої статті 86 ГПК України щодо оцінки вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, повинен дослідити документи, на підставі яких відповідна особа уповноважена діяти від імені органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, іншої юридичної особи незалежно від порядку її створення в порядку самопредставництва, а також перевірити наявність відповідних відомостей та документів в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (пункт 44 постанови).

Перевіривши інформацію, наявну в державному реєстрі і встановивши, що підписантом позовної заяви був керівник юридичної особи без зазначення будь-яких обмежень щодо представництва юридичної особи, Верховний Суд дійшов висновку, що така особа була уповноважена діяти від імені юридичної особи без довіреності як керівник зазначеного товариства в порядку самопредставництва. Допущення порушення норм процесуального права Верховний Суд вбачав у тому, що суд першої інстанції не взяв до уваги наведені вище норми та не врахував і не перевірив відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, які містяться в мережі Інтернет та є у вільному доступі щодо повноважень підписанта позовної заяви.

Суд у цій постанові висвітлив і практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) про недопустимість суворого трактування національним законодавством процесуального правила (надмірного формалізму), що суттєво обмежує право на звернення до суду, що є порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція).

У постанові від 25 листопада 2021 року у справі №910/8486/21 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку, що повертаючи апеляційну скаргу на підставі пункту 1 частини п`ятої статті 260 ГПК України, апеляційний господарський суд не врахував, що зазначена норма підлягає застосуванню в разі, якщо апеляційна скарга подана особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписана, або підписана особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не зазначено. При цьому, судом апеляційної інстанції не встановлено, що особа, яка подала апеляційну скаргу не має процесуальної дієздатності, або скарга не підписана, або підписана особою, яка не має права її підписувати, або скарга подана особою, посадове становище якої не зазначено. Таким чином, за наявності встановлених апеляційним господарським судом обставин, які свідчать про відсутність в матеріалах апеляційної скарги та справи документів на підтвердження повноважень Дядюшкіна Д.І. та Віннічука О.М. надавати адвокату Боголіп Ю.В. повноваження для представництва інтересів філії та товариства в порядку передоручення, апеляційну скаргу згідно з частиною другою статті 260 ГПК України слід було залишити без руху для усунення недоліків (надання відповідних документів) на підтвердження наявності у довірителів Дядюшкіна Д.І. та Віннічука О.М. прав, які передоручаються представнику - адвокату Боголіп Ю.В.

Зазначена постанова суду ухвалена не з питання самопредставництва юридичної особи, однак, висновок, викладений у ній, фактично зводиться до того, що не надання доказів на підтвердження повноважень не є тотожним відсутності відповідних повноважень у розумінні пункту 1 частини п`ятої статті 260 ГПК України, про що буде ще зазначено в цій ухвалі суду.

У постанові від 02 листопада 2021 року у справі №908/2407/20 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, залишаючи без змін ухвалу апеляційного суду про повернення апеляційної скарги, зазначив, що звертаючись до суду з апеляційною скаргою, скаржник мав зазначити посадове становище особи підписанта апеляційної скарги та скаржнику до матеріалів скарги необхідно було додати документ на підтвердження повноважень особи яка підписала цю скаргу, зокрема, якщо вказана особа, яка займає відповідну посаду та/або є представником товариства, має повноваження представляти товариство в суді, зокрема, без довіреності за відсутності обмеження повноважень, та/або є адвокатом який надає скаржнику послуги професійної правничої допомоги, з усіма правами, у тому числі з правом оскарження, зокрема, рішень та подачі і підписання, зокрема, апеляційної скарги.

Суд касаційної інстанції звернув увагу на те, що господарські суди наділені повноваженнями щодо перевірки того, зокрема, чи підписана або чи не підписана апеляційна скарга, чи вона підписана особою, яка не має/має права її підписувати, та чи зазначено посадове становище особи яка підписала апеляційну скаргу.

Кожна особа, яка подає, зокрема, апеляційну скаргу, несе ризик настання наслідків, пов`язаних з додержанням чи недодержанням нею вимог процесуального законодавства щодо подання апеляційної скарги.

Зі змісту цієї постанови вбачається, що постановляючи оскаржувану ухвалу, суд апеляційної інстанції виходив з того, що апеляційна скарга підписана від ТОВ "Гідроагрегат" фізичною особою ОСОБА_1 без зазначення посадового становища вказаної особи. Судом апеляційної інстанції також встановлено, що до апеляційної скарги не було додано будь-яких документів, які б підтверджували наявність повноважень у вказаної особи на підписання апеляційної скарги від імені скаржника, вказане підтверджується переліком додатків самої апеляційної скарги, який містить лише апеляційну скаргу та докази сплати судового збору. При цьому, актом про відсутність вкладень Центрального апеляційного господарського суду від 13.04.2021 № 06-21/68/21 підтверджується, що направлена засобами поштового зв`язку апеляційна скарга не містить доказів сплати судового збору, вказаних у додатку до апеляційної скарги.

Тобто в цьому випадку підставою для повернення апеляційної скарги стало ненадання саме особою відповідних документів і, фактично, відсутність підстав для перевірки судом інформації, наявної в державному реєстрі, з чим погодився касаційний суд. Однак, це суперечить позиції, висловленій цим же судом у постанові від 04 листопада 2021 року у справі №910/2010/19 (925/364/19).

3. Цивільна юрисдикція.

У постанові від 17 серпня 2022 року у справі № 459/3686/18 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, надаючи оцінку доводам касаційної скарги про безпідставну відмову апеляційного суду у закритті апеляційного провадження, зазначив, що здійснення процесуального представництва юридичної особи можливе як у порядку самопредставництва, так і іншими особами як представниками юридичної особи. У порядку самопредставництва юридичну особу може представляти за посадою її керівник або інші особи, повноваження яких підтверджуються відповідно до частини третьої статті 58 ЦПК України.

У справі встановлено, що на підтвердження повноважень представляти інтереси Державної архітектурно-будівельної інспекції України Лешик І. П. долучив до апеляційної скарги копію Положення про Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, затвердженого наказом Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 12 червня 2017 року № 928 (далі - Положення про Департамент), копію Положення про Відділ правової роботи Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, затвердженого наказом Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 02 лютого 2017 року № 127 (далі - Положення про Відділ), довіреність від 16 січня 2020 року № 40-704-10/430-20, видану в. о. голови Державної архітектурно-будівельної інспекції України Костенко О. І., яка діяла на підставі Положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09 липня 2014 року № 294 (далі - довіреність).

Проаналізувавши надані документи, суд касаційної інстанції погодився з висновком апеляційного суду про відсутність підстав для закриття апеляційного провадження, оскільки особа підтвердила свої повноваження діяти від імені Державної архітектурно-будівельної інспекції України в судах в порядку самопредставництва згідно з частиною четвертою статті 58 ЦПК України.

Принагідно колегія суддів зазначає, що у всіх наданих документах (які проаналізовано, а витяги з яких приведені у постанові) зазначено саме про право особи представляти інтереси Державної архітектурно-будівельної інспекції України та надання їй права вчиняти всі процесуальні дії, передбачені ЦПК України, ГПК України, КАС України, зокрема, підписувати позовні заяви, апеляційні та касаційні скарги, а також іншими актами законодавства, що стосуються представництва інтересів у відповідних органах.

У постановах від 19 червня 2019 року у справі № 761/11272/18, від 23 січня 2019 року у справі № 695/5051/14-ц, від 03 квітня 2019 року у справі № 520/1991/17 підставою для задоволення або відмови у задоволенні касаційних скарг стали саме відомості, які містяться в державному реєстрі, які суди визнали належним підтвердженням наявності/відсутності повноважень на підписання апеляційної скарги.

4. Велика Палата Верховного Суду.

В ухвалі від 08 червня 2022 року у справі №303/4297/20 вирішувалося питання, чи є, починаючи з 29 грудня 2019 року, самопредставництвом юридичної особи вчинені за довіреністю процесуальні дії працівника, який не очолює цю особу, не входить до її виконавчого органу, але до трудових обов`язків якого належить представництво інтересів у суді.

У пунктах 18, 25-28 висловлено такі висновки.

18. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що, починаючи з 29 грудня 2019 року, самопредставництво юридичної особи допускає можливість вчинення у суді процесуальних дій від її імені не тільки керівником або членом виконавчого органу, але й будь-якою іншою особою, уповноваженою на такі дії за законом, статутом, положенням або трудовим договором (контрактом). Тому можливість участі у справі за правилами самопредставництва юридичної особи того, хто не є її керівником або членом її виконавчого органу, слід підтверджувати або приписом відповідного закону, або приписом статуту чи положення цієї особи, або умовами трудового договору (контракту), зокрема посадовою інструкцією (у разі, якщо такого договору у письмовій формі немає чи у ньому зафіксований неповний перелік трудових (посадових) обов`язків працівника). Якщо інше не передбачено саме цими документами, уповноважений діяти у суді за правилами самопредставництва юридичної особи, має всі права відповідного учасника справи. Зазначене не виключає можливості додаткового подання до суду довіреності юридичної особи, проте самостійно вона не підтверджує повноваження діяти за правилами самопредставництва.

25. Отже, з 29 грудня 2019 року самопредставництво юридичної особи, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування (в адміністративному судочинстві - також суб`єкта владних повноважень, який не є юридичною особою) у цивільному, господарському й адміністративному судочинствах можуть здійснювати будь-які фізичні особи, уповноважені на це саме відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту). У разі, якщо такого договору (контракту) у письмовій формі немає чи у ньому зафіксований неповний перелік трудових (посадових) обов`язків працівника (наприклад, є посилання на посадову інструкцію), то поряд із підтвердженням наявності трудових відносин, такий працівник подає відповідний документ юридичної особи (зокрема, посадову інструкцію), у якому визначений його обов`язок представляти інтереси цієї особи в суді (діяти за правилами її самопредставництва), а за наявності - також обмеження відповідних повноважень. Наявність або відсутність у ЄДР даних про такого працівника, який поряд із керівником має право вчиняти дії від імені юридичної особи, не впливає на обов`язок останньої підтвердити повноваження цього працівника діяти у судовому процесі на підставі закону, статуту, положення, трудового договору (контракту), зокрема обсяг цих повноважень.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що особа, яка підписала процесуальні документи, в тому числі касаційну скаргу, не могла на підставі довіреності здійснювати самопредставництво юридичної особи, підписуючи позовну заяву, апеляційну та касаційну скарги.

Принагідно слід зазначити, що ця ухвала суду підписана з окремою думкою семи суддів, які вважали, що якщо відповідні відомості щодо особи, яка має право вчиняти дії від імені юридичної особи на засадах самопредставництва (крім керівника) внесені до Реєстру, ці відомості є офіційним та достатнім підтвердженням наявності у відповідної особи повноважень вчиняти дії від юридичної особи на засадах самопредставництва. При цьому, колегія суддів підтримує і висловлену в окремій думці незгоду цих семи суддів з тим, що для підтвердження повноважень діяти в порядку самопредставництва може надаватися довіреність, адже така довіреність підтверджує доручення довірителем іншій особі (представнику) представляти її інтереси, тобто притаманна саме інституту представництва.

Колегія суддів враховує, що безперечно ця позиція Великої Палати Верховного Суду висловлена в межах питання, яке нею вирішувалося (здійснення самопредставництва на підставі довіреності). Однак, висловлена позиція засвідчує як те, що процесуальні кодекси розмежовують інститути «самопредставництво» і «представництво» юридичної особи/суб`єкта владних повноважень, з чим неможливо не погодитися, так і відсутність однозначного підходу у вирішенні питання достатності відомостей в державному реєстрі для підтвердження повноважень особи діяти в порядку самопредставництва.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне навести практику касаційних судів різних юрисдикцій у складі Верховного Суду, сформовану щодо прийнятності касаційних скарг при вирішенні питання про відкриття касаційного провадження.

1. Адміністративна юрисдикція.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалами від 29 вересня 2022 року у справі №480/6048/21, від 31 жовтня 2022 року у справі №260/2583/21, від 20 жовтня 2022 року повертав касаційні скарги через те, що у касаційній скарзі не зазначено посадове становище особи, яка підписала касаційну скаргу та відсутності відомостей щодо посади у наданих витягах з державного реєстру.

Також ухвалами від 04 листопада 2022 року у справі № 160/21037/21, від 02 листопада 2022 року у справі № 640/23505/20 Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду повертав касаційні скарги підписані керівниками суб`єктів владних повноважень з мотивів не надання доказів на підтвердження свого посадового становища та відсутності доступу до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань задля перевірки наявності відповідних повноважень.

2. Господарська юрисдикція.

Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду ухвалою від 05 вересня 2022 року у cправі № 909/1056/18 залишив касаційну скаргу без руху, зокрема, з тих підстав, що до касаційної скарги не додано документів, що підтверджують здійснення повноважень у порядку самопредставництва.

Також ухвалою від 22 вересня 2022 року у cправі № 910/13451/20 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду касаційну скаргу залишив без руху з мотивів, зокрема, того, що касаційну скаргу підписано Мацієвським Ю. А., як директором ТОВ "БК "Укрбудмонтаж", проте, до касаційної скарги не додано доказів, які б свідчили про наявність у Мацієвського Ю. А., станом на момент підписання касаційної скарги, відповідних повноважень, зокрема, що вказана особа займає посаду керівника товариства, має повноваження представляти товариство в судах без довіреності з усіма правами керівника товариства, діяти від імені останнього відповідно до закону, статуту, не додано доказів, які б підтверджували посадове становище Мацієвського Ю. А. та обсяг повноважень. Суд зауважив, що відсутній і доступ до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що позбавляло можливості самостійно перевірити наявність відповідних повноважень Мацієвського Ю. А. у вказаному реєстрі. Отже, Суд дійшов висновку, що до матеріалів касаційної скарги не додано доказів на підтвердження того, що Мацієвський Ю. А. є керівником ТОВ "БК "Укрбудмонтаж" та має право представляти інтереси від імені останнього.

Ухвалами від 27 січня 2022 року у cправі № 904/3100/21, від 29 грудня 2021 року у справі № 910/4007/21 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду, повертаючи касаційні скарги, виходив з того, що такі підписані представниками за довіреністю - адвокатами. Встановивши, що довіреності видані не за підписом голови правління, а за підписом в.о. і при відсутності доказів на підтвердження повноважень особи, яка видала довіреність, на підписання такої, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування пункту 1 частини четвертої статті 292 ГПК України.

Ухвалою від 27 січня 2022 року у справі № 904/4739/21 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду відмовив у відкритті касаційного провадження на ухвалу суду апеляційної інстанції з тих підстав, що правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення. Верховний Суд дійшов висновку, що ненадання документів на підтвердження повноважень особи на самопредставництво, відсутності даних у реєстрі, зумовлює висновок про відсутність підстав вважати, що заяву підписано уповноваженою особою, що свідчить про правильне повернення такої заяви без розгляду.

3. Цивільна юрисдикція.

Ухвалою від 27 жовтня 2022 року у справі №381/702/20 Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду касаційну скаргу повернув, оскільки до неї не додано та немає у матеріалах справи документа, який би засвідчував можливість підписанта діяти у суді від імені особи, яка подає касаційну скаргу, за правилами його самопредставництва за законом, або за статутом чи положенням, або за трудовим договором (контрактом), чи як представника. При цьому зазначено про наявність копії витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), згідно відомостей якої: Довгань О. О. має право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреностей.

Ухвалою від 27 жовтня 2022 року у справі № 401/3184/17 Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду закрив касаційне провадження з аналогічних підстав (не додано та немає у матеріалах справи документа, який би засвідчував можливість підписанта діяти у суді від імені особи, яка подає касаційну скаргу, за правилами його самопредставництва за законом, або за статутом чи положенням, або за трудовим договором (контрактом)).

Зазначене у сукупності, на переконання колегії суддів, свідчить про наявність виключної правової проблеми у питаннях застосування норм процесуального права при вирішенні як обсягу наданих документів на підтвердження повноважень самопредставництва юридичної особи/суб`єкта владних повноважень, так і при обранні наслідків ненадання окремих документів при наявності відомостей в державному реєстрі про таку особу.

Колегія суддів зазначає, що за змістом норм процесуального права, встановлених ГПК України, ЦПК України, КАС України, обсяг документів на підтвердження повноважень осіб діяти від імені юридичних осіб/суб`єктів владних повноважень, є однаковим як для подання позовної заяви, так і для подання апеляційних/касаційних скарг. Наразі створилася ситуація, коли ухвали судів апеляційної інстанції здебільшого скасовуються судом касаційної інстанції з підстав достатності відомостей з Єдиного державного реєстру про особу, яка підписала апеляційну скаргу, як доказ наявності у неї відповідних повноважень, однак, повертаються касаційні скарги та/або закривається касаційне провадження з підстав ненадання додаткових документів при наявності відомостей у державному реєстрі.

Слід також зауважити, що деякі касаційні скарги органів державної податкової служби, до яких на підтвердження повноважень надано лише витяг з державного реєстру, приймаються до розгляду, не вважаючи недоліком касаційної скарги не надання додаткових документів.

Зокрема, суд касаційної інстанції відкрив касаційне провадження у цій справі, вважаючи, що повноваження підписанта підтверджені відомостями з державного реєстру.

Зазначене у сукупності створює правову невизначеність для осіб, які звертаються з відповідними процесуальними документами, оскільки в одних випадках наданий ними обсяг документів визнається прийнятним для відкриття провадження та розгляду справи, а в інших - ні.

Колегія суддів вважає, що дійсно КАС України, а так само і ГПК України, ЦПК України, розмежовують інститути самопредставництва юридичної особи/суб`єкта владних повноважень і її/його представництва.

Представництво за своєю природою - це організаційне правовідношення, змістом якого є повноваження однієї особи (представника) діяти від імені, в інтересах іншої особи, яке виникає з договору, закону, акта органу публічної влади. Крім того, представництвом є діяльність представника, спрямована на реалізацію наданих йому повноважень. Змістом відносин представництва є повноваження, без яких останнє не може існувати. Як повноваження розуміють систему двох суб`єктивних прав представника, одне з яких є абсолютним, інше - відносним. Абсолютне право представника містить у собі можливість вчинення певних дій від імені та в інтересах особи, а відносне право полягає у тому, що представник вправі розраховувати на те, що всі юридичні наслідки, створені його діями, виникнуть лише для особи, яку він представляє, а не для самого представника.

У пояснювальній записці до проекту Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення можливостей самопредставництва органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, інших юридичних осіб незалежно від порядку їх створення в суді» висвітлена проблематика у питаннях можливості залучати задля представництва юридичних осіб/суб`єктів владних повноважень адвокатів, що може відбуватися виключно на платній основі (така посада здебільшого не передбачена у штатному розписі відповідного органу) та необхідності швидкого реагування на можливість здійснення працівниками органів самопредставництва цих органів в суді.

Отже, як вже зазначалося, з 29 грудня 2019 року самопредставництво юридичної особи, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування (в адміністративному судочинстві - також суб`єкта владних повноважень, який не є юридичною особою) у цивільному, господарському й адміністративному судочинствах можуть здійснювати не тільки керівники та/або члени виконавчого органу, а й будь-які фізичні особи, уповноважені на це саме відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту).

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу й на висновок Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, висловлений зокрема, але не виключно, в ухвалі від 25 жовтня 2022 року у справі №320/6610/21, про те, що інститут самопредставництва не передбачає обмежень у діях особи, яка представляє інтереси юридичної особи або суб`єкта владних повноважень в порядку самопредставництва. Однак за інформацією, яка міститься у виписці ЄДРПОУ повноваження особи, яка підписала касаційну скаргу, мають обмеження, що свідчить про право підписанта касаційної скарги діяти в межах повноважень, передбачених інститутом представництва, а не інститутом самопредставництва. Такі висновки зумовили повернення касаційної скарги, оскільки її підписано особою, право якої на вчинення таких дій не підтверджено у встановленому законом порядку.

Принагідно слід зазначити, що дійсно у доданих до касаційних скарг витягах з державного реєстру щодо деяких осіб зазначені обмеження у процесуальних правах.

Зокрема, такий випадок є і у справі, яка є предметом цього касаційного перегляду. Касаційне провадження було відкрито за касаційною скаргою ГУ ДПС, яка була підписана Віталієм Гайдаєм, на підтвердження повноважень якого було надано лише витяг з державного реєстру.

Відповідно, наявність практики Верховного Суду про те, що такий документ не є належним і достатнім на підтвердження повноважень діяти в порядку самопредставництва (до того ж в умовах наявності і обмежень у процесуальних правах), фактично, є перешкодою для здійснення касаційного перегляду, оскільки постає питання щодо наявності/відсутності підстав для закриття касаційного провадження на підставі пункту 2 частини першої статті 339 КАС України.

Колегія суддів вважає за необхідне відзначити й те, що, виходячи з вимог Закону № 755-IV (пункт 13 частини другої статті 9), у Єдиному державному реєстрі містяться відомості, зокрема, про інших осіб (за наявності), які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, а так само дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи.

Відповідно, виникає суперечність у розумінні, чи можна вважати відомості витягу з державного реєстру такими, що засвідчують повноваження підписантів діяти в порядку самопредставництва суб`єкта владних повноважень з певними обмеженнями у процесуальних правах, оскільки є можливість стверджувати, що обмеження стосуються випадку, коли така особа діє як представник. У процесуальному законі закріплена можливість реалізовувати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки юридичною особою/суб`єктом владних повноважень в порядку самопредставництва та/або через представника - адвоката, однак, не міститься положень, які б визнавали можливість однієї і тієї ж самої фізичної особи в межах однієї справи діяти як в порядку самопредставництва юридичної особи/суб`єкта владних повноважень, так і як її представник.

Згідно з апеляційною/касаційною скаргами, які підписані В. Гайдаєм, останній зазначає, що він діє як представник ГУ ДПС в порядку статті 55 КАС України - самопредставництво. За змістом касаційної скарги, В. Гайдай доводить наявність у нього повноважень діяти від імені ГУ ДПС саме в порядку самопредставництва, що і утворило ключові питання у цій справі.

Безперечно, неправильним є зазначення у позовних заявах, апеляційних/касаційних скаргах того, що така подається представником ГУ ДПС в порядку самопредставництва (фактично, взаємовиключні поняття), що однак, не може впливати на перевірку судом повноважень особи, яка підписала відповідну заяву (скаргу), оскільки обсяг документів на підтвердження повноважень представника є відмінним від випадку, коли стоїть питання наявності повноважень діяти в порядку самопредставництва суб`єкта владних повноважень.

Отже, зазначене вище зумовлює висновок про наявність виключної правової проблеми у застосуванні норм процесуального права на рівні судів касаційної інстанції різних юрисдикцій при вирішенні питання можливості вважати витяг з державного реєстру належним і достатнім доказом підтвердження повноважень підписантів скарг діяти в порядку самопредставництва, що унеможливлює вирішення судом касаційної інстанції першого ключового у цій справі питання.

Колегія суддів вважає, що невизначеність законодавчого регулювання правових питань із застосування норм процесуального права не може мати наслідком покладення тягаря відповідальності за його недотримання на особу, яка подала позовну заяву, апеляційну та/або касаційну скаргу (в даному випадку у вигляді повернення апеляційної/касаційної скарги та/або закриття апеляційного/касаційного провадження), незважаючи на те, що за змістом статті 169 КАС України повернення процесуального документа не позбавляє права на його повторне подання.

У такому випадку, якщо вважати, що витяг з державного реєстру не може бути єдиним і достатнім доказом наявності у особи повноважень діяти в порядку самопредставництва, дійсно виправданим є застосований Касаційним господарським судом підхід - залишення касаційної скарги без руху з пропозицією усунути сумніви, які виникли у суду щодо дійсної наявності у підписанта скарги повноважень на вчинення саме такої дії.

Відповідно до частини п`ятої статті 346 КАС України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 26 березня 2019 року у справі №804/15369/13-а, для віднесення справи до категорії спорів, що містять виключну правову проблему і вирішення яких необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, така справа повинна мати декілька з наведених ознак:

- справа не може бути вирішена відповідним касаційним судом у межах оцінки правильності застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального права чи дотримання норм процесуального права;

- встановлена необхідність відступити від викладеного в постанові Верховного Суду України правового висновку, який унеможливлює ефективний судовий захист;

- існують кількісні критерії, що свідчать про наявність виключної правової проблеми, а саме значний перелік подібних справ (зокрема, між тими ж сторонами або з однакового предмета спору), які перебувають на розгляді в судах;

- існують якісні критерії наявності виключної правової проблеми, зокрема:

- немає усталеної судової практики у застосуванні однієї і тієї ж норми права, в тому числі, наявність правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному;

- невизначеність законодавчого регулювання правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема, в тому числі необхідність застосування аналогії закону чи права;

- встановлення глибоких та довгострокових розходжень у судовій практиці у справах з аналогічними підставами позову та подібними позовними вимогами, а також наявність обґрунтованих припущень, що аналогічні проблеми неминуче виникатимуть у майбутньому;

- наявність різних наукових підходів до вирішення конкретних правових питань у схожих правовідносинах.

Розглядаючи подану касаційну скаргу, підписану В. Гайдаєм (особою, яка також підписала апеляційну скаргу з наданням такого ж обсягу документів - витягу з державного реєстру), колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про наявність виключної правової проблеми в питанні застосування норм процесуального права, що, якщо підсумувати вищевикладене, зумовлено наступним:

1) відсутність єдиного підходу серед касаційних судів різних юрисдикцій у питанні необхідного допустимого обсягу документів, який має надаватися особою до процесуальної заяви (скарги) на підтвердження її повноважень діяти від імені суб`єкта владних повноважень в порядку самопредставництва;

2) відсутність єдиного підходу у вирішенні питання, чи ненадання одного з документів має наслідком повернення заяви (скарги), залишення позовної заяви без розгляду або закриття апеляційного/касаційного провадження, що передбачені: пунктом 1 частини п`ятої статті 332 КАС України (пунктом 1 частини четвертої статті 292 ГПК України, пунктом 1 частини четвертої статті 393 ЦПК України), пунктом 2 частини першої статті 339 КАС України (пунктом 2 частини першої статті 296 ГПК України, пунктом 2 частини першої статті 396 ЦПК України); пунктом 1 частини четвертої статті 298 КАС України (пунктом 1 частини п`ятої статті 260 ГПК України, пунктом 1 частини п`ятої статті 357 ЦПК України), пунктом 2 частини п`ятої статті 305 КАС України (пунктом 2 частини першої статті 264 ГПК України, пунктом 2 частини першої статті 362 ЦПК України); а так само пунктом 3 частини четвертої статті 169 КАС України і пунктом 2 частини першої статті 240 КАС України; пунктом 1 частини п`ятої статті 174 ГПК України і пунктом 2 частини першої статті 226 ГПК України; пунктом 1 частини четвертої статті 185 ЦПК України і пунктами 1,2 частини першої статті 257 ЦПК України);

3) відсутність єдиного підходу у вирішенні питання, чи факт не зазначення особою, яка діє в порядку самопредставництва суб`єкта владних повноважень, посадового становища має наслідком застосування наслідків у вигляді повернення відповідного процесуального документа у розрізі необхідності дотримання справедливого балансу і пропорційності між застосованим наслідком і допущеним порушенням при невизначеності запровадженого правового регулювання.

Оскільки зазначені питання зумовлені невизначеністю законодавчого регулювання і встановленням глибоких та довгострокових розходжень у судовій практиці з їх вирішення, колегія суддів однозначно кваліфікує їх як виключна правова проблема, і вважає, що наявні обґрунтовані припущення, що аналогічні проблеми неминуче виникатимуть у майбутньому.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права.

Вирішення виключної правової проблеми, визначеної у цій справі, дозволить забезпечити дотримання гарантованих статтею 2, 6 КАС України основних засад (принципів) адміністративного судочинства, запровадить єдині підходи до правозастосування судами касаційних інстанцій та судами нижчих інстанцій при вирішенні питань прийнятності заяв (скарг), сприятиме гарантуванню права сторін на доступ до суду та уникнення безпідставних (необґрунтованих) повернень заяв (скарг), залишення їх без розгляду та/або закриття апеляційного/касаційного провадження.

Слід зазначити, що згідно з частиною першою статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Згідно з частиною четвертою статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики (пункт 4). Єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя.

Керуючись статтями 346, 347, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Справу № 826/23910/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЧИСТІ МАТЕРІАЛИ» до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

СуддіМ.М. Гімон Є.А. Усенко М.М. Яковенко