Справа № 520/23846/21
Суддя: Мельников Р.В.
Дата ухвалення: 2022-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

17 листопада 2022 року № 520/23846/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Мельникова Р.В.,

за участю секретаря судового засідання - Лапіної Ю.В.,

представника позивача - Борисової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування наказу, рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області від 14 травня 2021 р. № 22;

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 11 червня 2021 р. №42-21;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову позивачем вказано, що він є особою без громадянства та уродженцем Палестини, який звернувся до відповідача Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Проте, 14.05.2021 року позивач отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №22 від 14.05.2021 року про відмову особі в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує захисту, яке видано на підставі наказу Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області №112 від 14.05.2021 року. На думку позивача, наказ відповідача №112 від 14.05.2021 року є протиправним, незаконним та таким, що порушує його права, у зв`язку з чим позивачем було подано скаргу до Державної міграційної служби України. Однак, за результатами розгляду скарги позивачем було отримано повідомлення №48 від 19.10.2021 року, в якому зазначено, що відповідачем, Державною міграційною службою України прийнято рішення від 11.06.2021 р. № 42-21 про відхилення скарги позивача. Зазначені обставини зумовили звернення позивача до суду з даним позовом.

Також, позивачем разом із позовом було подано до суду заяву про поновлення строків на подачу позову, в якій останній просить суд поновити йому строк для подачі позову пропущений з поважних причин. В обґрунтування заяви позивачем зазначено, що повідомлення про результати адміністративного оскарження наказу Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області від 14 травня 2021 р. № 22 було отримано позивачем 01.11.2021 року, після чого він 02.11.2021 року звернувся із заявою до Харківського міського центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги і 04.11.2021 року йому було призначено адвоката для надання правничої допомоги. Водночас, позивачем вказано на обставини запровадження у країні карантину.

Ухвалою суду від 13.12.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у підготовчому засіданні.

Представником відповідача Державної міграційної служби України через канцелярію суду подано відзив на позов, в якому вказано, що відповідач проти заявленого позову заперечує, оскільки спірні рішення було прийнято відповідно до норм діючого законодавства та з врахуванням усіх обставин у справі.

Також, представником позивача через канцелярію суду було подано відповідь на відзив із викладенням власної правової позиції.

В подальшому, розгляд справи було призначено на 21.03.2022 року о 10:00 годині.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 з 24 лютого 2022 року введений воєнний стан на території України, який діє на теперішній час.

Харківська міська територіальна громада входить до Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 №75 (зі змінами).

Ухвалою суду від 19.08.2022 року запропоновано учасникам справи висловити позицію стосовно можливості подальшого розгляду справи у порядку письмового провадження або у режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 24.10.2022 року розгляд справи, призначений на 10.11.2022 року об 11:00 год., ухвалено здійснювати в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою програмного забезпечення "EasyCon".

Представник позивача в судове засідання прибув, позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позов.

Представники відповідачів в судове засідання, призначене на 17.11.2022 року, не прибули, про дату, час там місце слухання справи повідомлені належним чином.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою без громадянства та уродженцем Палестини, арабом, мусульманином за релігійним переконанням.

У позовній заяві позивачем вказано, що він в 2013 році прибув в Україну для навчання в Харківський національний університет міського господарства на підготовчий факультет.

Позивач 14.05.2021 року звернувся до Головного управління ДМС України в Харківській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З огляду вказаної заяви судом встановлено, що на підставу для звернення позивачем зазначено про неможливість повернення до Палестини враховуючи побоювання за своє життя з огляду на обставини того, що на території країни походження ведуться військові дії між ХАМАС та Ізраїлем.

Позивачем 14.05.2021 року отримано повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №22 від 14.05.2021 року про відмову особі в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує захисту.

На підставу прийняття такого повідомлення відповідачем вказано наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №112 від 14.05.2021 року.

Позивач, не погодившись з вказаним рішенням, звернувся зі скаргою в порядку адміністративного оскарження до Державної міграційної служби України, в якій просив скасувати наказ управління про відмову особі в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує захисту.

Позивач отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №48 від 19.10.2021 року, в якому вказано, що Державною міграційною службою України прийнято рішення від 11.06.2021 р. № 42-21 про відхилення його скарги на рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області про відмову особі в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись з прийнятими рішеннями, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку поданій до суду позивачем заяві про поновлення строків на подачу позову, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з абзацом першим частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини четвертої статті 122 КАС України якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Якщо рішення за результатами розгляду скарги позивача на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень не було прийнято та (або) вручено суб`єктом владних повноважень позивачу у строки, встановлені законом, то для звернення до адміністративного суду встановлюється шестимісячний строк, який обчислюється з дня звернення позивача до суб`єкта владних повноважень із відповідною скаргою на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Під час розгляду справи судом встановлено, що позивачем 14.05.2021 року було отримано повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №22 від 14.05.2021 року про відмову особі в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує захисту, з якого стало відомо про прийняття наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №112 від 14.05.2021 року. Зазначений наказ позивачем було оскаржено до державної міграційної служби України та про прийняття рішення за результатами розгляду такої скарги останнього було повідомлено шляхом направлення повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №48 від 19.10.2021 року.

Матеріали справи свідчать, що до суду з даним позовом позивач звернувся 17.11.2021 року, тобто у межах визначеного Кодексом адміністративного судочинства України строку.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб`єктами владних повноважень в основу спірного рішення, на відповідність вимогам Кодексу адміністративного судочинства України, суд встановив наступне.

Правовідносини з приводу визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, унормовані Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", який набув чинності 04.08.2011 року.

Згідно з положеннями пункту 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність ґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження наслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29.04.2004) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пункту 195 Керівництва УВКБ ООН (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Крім того, пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, у першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Також суд зазначає, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

За таких обставин, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Суд зазначає, що частиною 5 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Як встановлено судовим розглядом справи та з наявної в матеріалах справи копії особової справи №2021КН/0-33 громадянина Палестини ОСОБА_1 підставами неможливості повернення позивача до країни походження вказано побоювання стати жертвою військових дій.

В якості підстави прийняття оскаржуваного у даній справі наказу від 14.05.2021 року №112 відповідач послався на п. 6 ст. 5 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту.

При цьому, частиною 6 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Частиною 1 статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Зі змісту наданих представником відповідача заперечень вбачається, що заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець Палестини, м. Газа, Сектор Газа.

Під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 первинно звернувся 15.05.2017 року до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі ч.6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 15.05.2017 року №75 заявнику було відмовлено в прийнятті заяви.

Позивач, не погодившись із вказаним наказом оскаржив останній до Державної міграційної служби України. За результатами розгляду особової справи позивача, Державною міграційною службою України було прийнято рішення від 30.08.2017 року №73-17 про задоволення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особи без громадянства ОСОБА_1 .

Згідно з приписами ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та відповідно до вказаного рішення Державної міграційної служби України, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області було прийнято наказ від 12.09.2017 року №172 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту , особи без громадянства ОСОБА_1 .

Рішенням Державної міграційної служби України від 12.11.2018 року №388-18 особі без громадянства ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.5 ч.1 ст. 6 Закону, п. 6.5 розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 року №649.

Згідно висновку Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, який став підставою для прийняття рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначено, що заявнику при поверненні до країни громадянської належності, не існує об`єктивних підстав побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, тобто умови, передбачені пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Позивач отримав повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області № 99 від 21.11.2018 року про те, що йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього закону відсутні, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 12.11.2018 року № 388-18.

Судом встановлено, що позивач, не погодившись із вказаними рішеннями відповідачів, звернувся із відповідним позовом до суду.

Так, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 31.01.2019 року по справі №520/10676/18 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.

Зі змісту зазначеного судового рішення вбачаються висновки суду стосовно того, що позивач прибув в Україну для навчання у вищому навчальному закладі, однак його було відраховано та у подальшому скасовано посвідку на тимчасове проживання у зв`язку із закінченням терміну перебування в Україні. Вказані обставини не заперечувались представником позивача у судовому засіданні. Судом було звернуто увагу на той факт, що позивач звернувся до ГУ ДМС у Харківській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, лише 15.05.2017 року, тобто після того, як позивачу було скасовано посвідку на тимчасове проживання в Україні. Також, зазначено, що зі змісту протоколу співбесіди судом встановлено, що позивач повідомив про ті обставини, що він та його родина не піддавалися будь-яким переслідуванням через приналежність до раси, національності, релігії, соціального положення, політичних поглядів. Таким чином, суд дійшов висновку, що факти повідомлені позивачем щодо власних переслідувань в країні громадянського походження не можуть бути визнані підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні у відповідності до умов, передбачених п.1, п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через недоведеність позивачем загрози його життю, фізичній цілісності чи свободі в Палестині, а також можливості застосування до нього нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, у зв`язку з чим суд не вбачав підстав для скасування рішення Державної міграційної служби України від 12.11.2018р. № 388-18.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 22.04.2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення; рішення Харківського окружного адміністративного суду від 31.01.2019 року по справі № 520/10676/18 залишено без змін.

Ухвалою Верховного суду від 31.05.2019 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 31 січня 2019 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 22 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії.

В подальшому, позивачем 23.09.2019 року було повторно подано до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судовим розглядом справи встановлено, що на підставі ч.6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 23.09.2019 року №473 позивачу було відмовлено в прийнятті заяви.

Позивачем, у зв`язку з незгодою із зазначеним рішенням було оскаржено останнє до Державної міграційної служби України.

За результатами розгляду особової справи позивача Державною міграційною службою України було прийнято рішення від 25.11.2019 року №201-19 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особі без громадянства ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що позивач, не погодившись із вказаними рішеннями відповідачів, звернувся із відповідним позовом до суду.

Так, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07.07.2020 року по справі №520/13384/19 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, буд. 9, м. Київ, 01001, ), Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24, м. Харків, 61057, ) про скасування рішення і наказу, зобов`язання вчинити певні дії залишено без задоволення.

Зі змісту зазначеного судового рішення вбачаються висновки суду стосовно того, що в обґрунтування заяви - анкети визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначив, що не може повернутися в Палестину, оскільки боїться стати жертвою переслідування зі сторони угрупування ХАМАС, яке є правлячою організацією у Секторі Газа. Через те, що у Палестині зараз дуже небезпечно та йде війна, майже кожного дня там вбивають невинних людей, а угруповання ХАМАС призиває усіх приєднуватись до них, щоб воювати проти Ізраїлю. Позивач не бажає приймати участь у цій війні, тому що прийдеться вбивати людей, а разі відмови його приймуть за зрадника, посадять до в`язниці, або ж просто вб`ють. Коли він проживав у Палестині, його неодноразово залякували представники терористичного руху ХАМАС. Судом також було вказано, що представник позивача взагалі не повідомив фактів щодо переслідувань позивача на його Батьківщині та не навів фактів, які можуть бути визнані підставою для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні у відповідності до умов, передбачених пунктом 1, пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", через недоведеність позивачем загрози його життю, фізичній цілісності чи свободі в Палестині, а також можливості застосування до неї нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину. Також, судом було зазначено, що у висновку ДМС України від 25.11.2019 року о/с №2019КН/о-139 щодо відсутності підстав для скасування наказу Головного Управління Державної міграційної служби України у Харківській області №473 від 23.09.2019 року про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту зазначено, що об`єктивне положення в країні громадянської належності позивача в частині дотримання прав людини (політичні, соціальні, особисті, тощо) з часу надання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 15.05.2017 року до надання 23.09.2019 року аналогічної заяви до територіального органу ДМС, не змінилися. ДМС України дійшов висновку, що позивач (заявник) маніпулює ситуацією у країні походження з метою використання процедури визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту для легалізації свого перебування в Україні. Крім того, судом було вказано, що інформація, викладена в позовній заяві та доданих до суду документах, ґрунтується виключно на особистих твердженнях позивача і немає ніякого документального підтвердження, а доказом того, що позивач користується захистом країни своєї громадянської належності свідчить факт отримання ним паспорту № НОМЕР_1 , виданого 08.06.2017 органом RAMALLAN. З огляду на вказане, суд погодився з твердженнями представника відповідачів про те, що заява позивача від 23.09.2019 року не містить об`єктивного елементу обґрунтованості побоювань, що є необхідним для оформлення його документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 25.03.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення; рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.07.2020 по справі №520/13384/19 залишено без змін.

У зазначеному судовому рішенні вбачаються висновки суду апеляційної інстанції стосовно того, що проаналізувавши інформацію з загальнодоступних джерел встановлено, що незважаючи на напружену ситуацію між Палестиною та Ізраїлем, відкрите збройне протистояння відсутнє, ведуться мирні переговори та навіть заявлено про закінчення систематичного конфлікту між відповідними партіями. Також вказано, що будь - яких посилань або доказів про обґрунтованість побоювань за особисту небезпеку та переслідувань на батьківщині позивачем (його представником) не наведено. Актуалізована інформація по країні походження позивача (Палестина) не підсилює рівень обґрунтованості тверджень та доводів позивача (його представника) в позовній заяві та доданих до суду документів. Інформація, викладена в позовній заяві, апеляційній скарзі та доданих до суду документах, ґрунтується виключно на особистих твердженнях позивача і немає ніякого документального підтвердження.

Ухвалою Верховного суду від 29.04.2021 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07 липня 2020 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області про скасування рішення і наказу, зобов`язання вчинити певні дії.

Суд, враховуючи вищевикладене та з огляду на наявні в матеріалах справи матеріали особової справи позивача, зазначає, що зміст поданої позивачем до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області заяви від 14.05.2021 року №33 свідчить на користь того, що позивачем в останній не було викладено нових доводів або обставин, що свідчили б про існування обґрунтованих побоювань за особисту небезпеку та переслідувань на батьківщині.

Водночас, суд зазначає, що безпосередньо позивач не зазнавав переслідувань чи насилля за ознаками раси, релігії, національності, громадянства, чи через політичні погляди. По відношенню до нього не застосовувалися будь-які адміністративні заходи. Докази притягнення позивача до кримінальної відповідальності матеріали справи також не містять.

Крім того, суд наголошує на обставини того, що позивач не вказує про участь у політичній та релігійній діяльності, особисту приналежність до тієї чи іншої організації чи будь-яких політичних партій, а також про його участь у демонстраціях проти влади.

Також, у матеріалах справи немає доказів на підтвердження здійснення над позивачем фізичного насильства або будь-якого тиску відповідних органів із країни походження, що унеможливлювало б існування на території країни громадянської належності.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, фактично позивач прибув до України не з метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності.

Актуалізована інформація по країні походження позивача не підсилює рівень обґрунтованості тверджень та доводів позивача в позовній заяві та доданих до суду документів.

Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, а також доводи позову та заперечень проти нього, зазначає, що аналізуючи інформацію по країні походження позивача слід дійти висновку, що відповідач дійшов вірного висновку про відсутність підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Також встановлено, що передбачені пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» умови відсутні.

Водночас, суд зазначає, що аналіз матеріалів особової справи заявника свідчить, що територію Палестини він залишив добровільно, маючи дозвіл влади країни на виїзд, та свідомо обирав країну прибуття. Палестину він залишив з метою навчання. Проте, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, він звернувся до Головного управління ДМС України в Харківській області лише 15.05.2017 року, тобто через тривалий проміжок часу після того як його посвідка на тимчасове проживання була скасована.

Суд зазначає, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

Зазначена позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 14.03.2018 року по справі № 820/1502/17.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що дата звернення позивача із відповідною заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є значно пізнішою від дати прибуття до України, а з огляду на обставини справи вказане свідчить про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Таким чином, у офіційних джерелах відсутня інформація про те, що на території Палестини відбуваються відкриті військові дії.

Отже, з огляду на необґрунтованість наведених позивачем доводів, суд зазначає, що обставини, вказані останнім, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а отже оскаржувані у даній справі рішення відповідача скасуванню не підлягає.

Крім того, суд зазначає, що Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 введено воєнний стан на всі території України.

Харківська міська територіальна громада входить до Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 №75 (зі змінами).

Враховуючи викладене УВКБ ООН було сформовано та прийнято позиції щодо повернення в Україну. Пунктом 12 вказаної позиції визначено, що за теперішніх обставин УВКБ ООН не вважає Україну безпечною країною походження. Держави зобов`язані виключити Україну зі списків "безпечних країн походження". Відповідно уряди не повинні застосовувати прискорені процедури із скороченими гарантіями до клопотань про надання міжнародного захисту.

З врахуванням вищевикладених обставин, суд приходить до висновку про правомірність наказу Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 14 травня 2021 р. № 22.

Стосовно позовних вимог позивача про скасування рішення Державної міграційної служби України від 11 червня 2021 р. №42-21 та про зобов`язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту суд зазначає, що останні є похідними від первинної позовної вимоги, а отже з огляду на висновки суду у даній справі щодо правомірності наказу Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 14 травня 2021 р. № 22 задоволенню не підлягають.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно положень статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, з врахуванням вищевикладеного, повно і всебічно з`ясувавши обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Розподіл судових витрат здійснити в порядку ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, буд. 9, м. Київ, 01001), Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24,м. Харків,61057) про скасування наказу, рішення та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, або спрощеного позовного провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст рішення виготовлено 18 листопада 2022 року.

Суддя Мельников Р.В.