Справа № 500/2468/22
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2022-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2022 рокуЛьвівСправа № 500/2468/22 пров. № А/857/13630/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській обл. на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 22.08.2022р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката Скиби Людмили Сергіївни, діючої на підставі довіреності про надання безоплатної вторинної правової допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській обл. про зобов`язання здійснити зарахування періодів і проходження військової служби до страхового стажу, повторний розгляд заяви про призначення пенсії за віком (суддя суду І інстанції: ОСОБА_2 , час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 22.08.2022р., м.Тернопіль; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

24.06.2022р. (згідно з відомостями реєстраційної позначки суду першої інстанції) представник адвокат Скиба Л.С., діюча на підставі довіреності про надання безоплатної вторинної правової допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила визнати протиправним рішення відповідача Головного управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України в Тернопільській обл. № 60 від 29.04.2022р. щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком; зобов`язати пенсійний орган зарахувати до страхового стажу позивача період навчання з 01.09.1979р. по 25.06.1987р. в Горлівському державному педінституті іноземних мов ім.Н.К Крупської (диплом серії НОМЕР_1 від 25.06.1987p.), період проходження строкової військової служби з 25.05.1982р. по 15.05.1984р. (довідка № 3/34 від 07.04.2003р.), періоди роботи згідно трудової книжки серії НОМЕР_2 від 22.04.2003р., та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії з 26.04.2022p.; судові витрати стягнути з відповідача (а.с.1-6).

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.37 і на звороті).

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 22.08.2022р. заявлений позов задоволено частково; зобов`язано відповідача ГУ ПФ України в Тернопільській обл. зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період навчання з 01.09.1979р. по 24.05.1982р., з 16.05.1984р. по 25.06.1987р. та період проходження військової служби з 25.05.1982р. по 15.05.1984р.; зобов`язано пенсійний орган повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 26.04.2022р. про призначення пенсії за віком згідно ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та прийняти відповідне рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.39-41).

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржив відповідач ГУ ПФ України в Тернопільській обл., який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених вимог та в цій частині прийняти нову постанову, якою у задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.45-47, 54-57, 59-62).

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що 26.04.2022р. позивач звернувся через веб-портал електронних послуг ПФ України із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

При розрахунку страхового стажу органами ПФ України не взято до уваги трудову книжку НОМЕР_3 від 22.04.2003р., оскільки дата першого заповнення (22.04.2003р.) не відповідає початку трудової діяльності (15.08.1987р.) та завірено нечитабельним відтиском печатки установи, в якій розпочато трудову діяльність.

Також до страхового стажу позивача не враховано період навчання у Горлівському державному педінституті іноземних мов ім.Н.К. Крупської, оскільки період навчання перетинається з періодом проходження військової строкової служби.

В наданих документах виявлено розбіжність, а саме у дипломі НОМЕР_1 вказано період навчання з 01.09.1979р. по 25.06.1987р., а згідно додатку до диплому - з 1982 року по 1987 рік.

Для підтвердження періоду проходження військової служби позивач надав довідку № 3/34 від 07.04.2003р., однак вона не містить посилання на первинні документи - відсутня підстава її видачі.

Таким чином, органами ПФ України страховий стаж позивача обчислено відповідно до даних, що містяться в індивідуальних відомостях про застраховану особу.

Враховуючи, що страховий стаж позивача складає 19 років 02 місяців 12 днів, що є не достатнім для призначення пенсії за віком, територіальним органом ПФ України прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Також прийнятим рішенням судом допущено втручання в дискреційні повноваження відповідача.

Представником позивача адвокатом Скибою Л.С. скеровано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому остання вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права та ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.86-91).

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, 26.04.2022р. позивач ОСОБА_1 повторно звернувся через веб-портал електронних послуг ПФ України із заявою про призначення пенсії за віком згідно ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За результатами вказаної заяви 29.04.2022р. ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. прийнято рішення № 60, яким йому відмовлено в призначенні пенсії за віком згідно ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» по причині відсутності необхідного страхового стажу (а.с.25).

В цьому рішенні зазначено, що необхідний страховий стаж для призначення пенсії складає 29 років, а наявний страховий стаж позивача становить 19 років 02 місяці 12 днів, так як при його обчисленні не зараховано:

період навчання з 01.09.1979р. по 25.06.1987р., оскільки період навчання перетинається з періодом проходження строкової військової служби;

період проходження строкової військової служби з 25.05.1982р. по 15.05.1984р., оскільки в представленій довідці є відсутніми посилання на первинні документи (підставу видачі);

періоди роботи згідно трудової книжки серії НОМЕР_3 від 22.04.2003р., оскільки дата заповнення трудової книжки не відповідає початку трудової діяльності (13.08.1987р.), чим порушено п.2.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затв. наказом Міністерства праці України Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993р.

Страховий стаж враховано відповідно до даних індивідуальних відомостях про застраховану особу.

Предметом розглядуваного спору є протиправність дій відповідача ГУ ПФ України в Тернопільській обл. щодо відмови в зарахуванні позивачу до страхового стажу періоду навчання з 01.09.1979р. по 25.06.1987р. в Горлівському державному педінституті іноземних мов ім.Н.К Крупської, періоду проходження строкової військової служби з 25.05.1982р. по 15.05.1984р. та періодів роботи згідно трудової книжки.

Приймаючи рішення по справі та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що за загальним правилом формальні неточності у документах не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

З урахуванням аналізу представлених позивачем документів суд дійшов до висновку про те, що до страхового стажу позивача підлягають зарахуванню періоди навчання з 01.09.1979р. по 24.05.1982р., з 16.05.1984р. по 25.06.1987р. та проходження військової служби з 25.05.1982р. по 15.05.1984р.

Крім того, при обчисленні страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи згідно трудової книжки.

Водночас, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем. Недоліки заповнення трудової книжки не є підставою для висновку про відсутність трудового стажу позивача за спірний період.

Враховуючи ту обставину, що при розрахунку страхового стажу позивача не бралися до уваги всі записи трудової книжки, суд дійшов до висновку про те, що з метою належного та ефективного відновлення порушеного права позивача слід зобов`язати ГУ ПФ України в Тернопільській обл. повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 26.04.2022р. про призначення пенсії за віком згідно ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та прийняти відповідне рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Згідно з ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до роз`яснень, які наведені в п.13.1 постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі», у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом (п.13.2 цієї постанови).

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині відмови у задоволенні частини позовних вимог, тому в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Стосовно решти позовних вимог колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірних та обґрунтованих висновків про наявність підстав для часткового задоволення позову із визначеним способом захисту позивача, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, усі рішення та дії суб`єкта владних повноважень мають підзаконний характер, тобто повинні бути прийняті (вчинені) на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законом.

Згідно з ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законами України № 1788-XII від 05.11.1991р. «Про пенсійне забезпечення» та № 1058-ІV від 09.07.2003р. «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно з ст.8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж мають право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи.

Відповідно до ст.26 цього Закону, починаючи з 1 січня 2018 року, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.

Частиною 1 ст.24 вказаного Закону встановлено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до ч.2 цієї статті страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч.4 ст.24 зазначеного Закону).

У законодавстві, що діяло раніше (до 01.01.2004р.), зокрема, у статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Порядок підтвердження стажу регламентовано у ст.62 цього Закону, яка визначає, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Постановою КМ України № 637 від 12.08.1993р. затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Пунктами 1, 2 зазначеного Порядку визначено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідачем не зараховано до страхового стажу позивача наступні періоди:

період навчання з 01.09.1979р. по 25.06.1987р., оскільки період навчання перетинається з періодом проходження строкової військової служби

проходження строкової військової служби з 25.05.1982р. по 15.05.1984р., у зв`язку з тим, що в довідці відсутнє посилання на первинні документи (підставу видачі).

Згідно з п.«д» ч.3 ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

У відповідності до ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

При цьому, формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів ПФ України для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.09.2019р. у справі № 638/18467/15-а.

Факт навчання позивача з 01.09.1979р. по 25.06.1987р. в Горлівському державному педінституті іноземних мов ім. ОСОБА_3 підтверджується наявною в матеріалах адміністративної справи копією диплому серії НОМЕР_1 (а.с.19).

Щодо посилання відповідача на розбіжність у підтверджуючих документах, а саме у дипломі вказано період навчання з 01.09.1979р. по 25.06.1987р., а згідно додатку до диплому період навчання визначено з 1982 по 1987 рік, то саме період, який зазначений у дипломі, узгоджується з іншими підтверджуючими документами, зокрема, згідно довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 № 3/34 від 07.04.2003р. позивач з 25.05.1982р. по 15.05.1984р. проходив військову службу (а.с.22).

Отже, до страхового стажу позивача підлягають до зарахування період навчання з 01.09.1979р. по 24.05.1982р., з 16.05.1984р. по 25.06.1987р. та період проходження військової служби з 25.05.1982р. по 15.05.1984р.

Крім того, при обчисленні страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи згідно трудової книжки серії НОМЕР_3 від 22.04.2003р., оскільки дата заповнення трудової книжки не відповідає початку трудової діяльності (13.08.1987р.), чим порушено п.2.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затв. наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993р.

Основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у п.3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затв. постановою КМ України № 637 від 12.08.1993р., а за відсутності документів про наявний стаж або відсутності архівних даних, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, пов`язаних з заявником спільною роботою.

У період внесення записів про роботу позивача порядок ведення трудових книжок регулювався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затв. наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993р.

Відповідно до п.2.4. цієї Інструкції необхідним реквізитом під відповідним записом у трудовій книжці працівника є печатка.

Згідно з п.2.6. зазначеної Інструкції у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

Відповідно до абз.2 п.6.1 вказаної Інструкції у разі невірного первинного заповнення трудової книжки або вкладиша до неї, а також псування їх бланків внаслідок недбалого зберігання, вартість зіпсованих бланків сплачується підприємством.

Із системного аналізу вказаних норм слідує, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем. Також недоліки заповнення трудової книжки не можуть слугувати достатньою підставою для висновку про відсутність трудового стажу позивача за спірний період.

При цьому, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку.

Наведене в повній мірі узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 21.02.2018р. у справі № 687/975/17.

Отже, з урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач, не приймаючи до уваги записи, які містяться у трудовій книжці позивача, при розрахунку його страхового стажу, в зв`язку із тим, що дата заповнення трудової книжки не відповідає початку трудової діяльності, діяв не в межах та не у спосіб визначений чинним законодавством.

Обираючи правильний спосіб захисту порушених прав позивача колегія суддів виходить з того, що резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Оскільки п.10 ч.2 ст.245 КАС України допускає можливість застосування судом іншого способу захисту прав та інтересів позивача від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, колегія суддів погоджується із обраним судом першої інстанції способом задоволення позову у вигляді зобов`язання відповідача ГУ ПФ України в Тернопільській обл. повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком згідно ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та прийняти відповідне рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

При цьому, суд не уповноважений встановлювати наявність чи відсутність всіх підстав для призначення чи відмови у призначенні пенсії, у випадку, якщо відповідач цього не здійснив, оскільки у такому разі це не входить до предмету судової перевірки.

За таких умов прийняття судом рішення про визнання дій протиправними та зобов`язання відповідача призначити пенсію за віком без перевірки наявності чи відсутності усіх для цього підстав буде передчасним.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі». Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії», «Тошкуце та інші проти Румунії» і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

У рішенні від 31.07.2003р. у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008р.) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи N R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980р. на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

З огляду на фактичні обставини справи колегія суддів не убачає будь-якого втручання суду першої інстанції у дискреційні повноваження відповідача, а обраний судом спосіб захисту прав позивача відповідає приписам ст.245 КАС України та усталеній судовій практиці вирішення аналогічних спорів з участю пенсійних органів.

Додатково колегія суддів враховує, що фактично судом відмовлено у задоволенні вимог про визнання протиправним рішення ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. № 60 від 29.04.2022р. щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком.

Як вже було визначено колегією суддів, в цій частині рішення суду не оскаржується позивачем, на неправильність судового рішення не вказує апелянт, а тому підстави для його перегляду в апеляційному порядку згідно вимог ст.308 КАС України є відсутніми.

Водночас, наявність такого рішення № 60 від 29.04.2022р., яке прийнято іншим пенсійним органом - ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. не перешкоджає повторному розгляду відповідачем ГУ ПФ України в Тернопільській обл. заяви позивача про призначення пенсії за віком на підставі судового рішення.

Інші висновки рішення суду першої інстанції колегія суддів вважає підставними і обґрунтованими, оскільки такі відповідають вимогам законодавства, діючого на момент виникнення спірних відносин.

Доводи апелянта в іншій частині на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про часткову підставність та обґрунтованість заявленого позову, через що останній підлягає до часткового задоволення, із вищевказаних мотивів.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Згідно ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській обл. на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 22.08.2022р. в адміністративній справі № 500/2468/22 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор
Дата складання повного тексту судового рішення: 18.11.2022р.