Справа № 640/27130/21
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2022-10-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2022 року м. Київ № 640/27130/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Колодяжного В.Є., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЕ ТРЕЙДІНГ УКРАЇНА»
доНаціональної комісії, що здійснює державне регулювання сферах енергетики та комунальних послуг
третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет споруПриватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «УКРЕНЕРГО»
провизнання постанови протиправною та нечинною
представники учасників справи:позивача - Воробйова І.В.; відповідача - Усачова А.І.; третьої особи - Франюк А.В.,

ВСТАНОВИВ:

Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛЕ ТРЕЙДІНГ УКРАЇНА» (адреса: 01010, м. Київ, вул. Хрестовий, 2, оф. 404, ідентифікаційний номер - 43265997, ел. пошта - ) (далі - позивач або ТОВ «ЛЕ ТРЕЙДІНГ УКРАЇНА») подано на розгляд Окружному адміністративному суду міста Києва позов до Національної комісії, що здійснює державне регулювання сферах енергетики та комунальних послуг (адреса: 03057, м. Київ, вул. Смоленська, 19, ідентифікаційний код - 39369133, ел. пошта - ) (надалі - відповідач або НКРЕКП), у якому позивач просить суд визнати протиправною та нечинною з моменту прийняття постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 07.02.2020 № 360 «Про затвердження Змін до Кодексу системи передачі» в частині змін до пунктів 5.1, 5.3, 5.6 глави 5, пунктів 6.2, 6.5 глави 6 розділу XI, та змін до додатків 5 та 6 Кодексу системи передачі, затвердженого постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 309.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.10.2021 (суддя Пащенко К.С.) відкрито провадження у адміністративній справі № 640/27130/21, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні без виклику учасників справи та проведення судового засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.11.2021 заяву від 22.10.2021 № 2557/15-21 задоволено, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні на 14.12.2021.

Вказаною ухвалою зобов`язано Національну комісію, що здійснює державне регулювання сферах енергетики та комунальних послуг здійснити оголошення про оскарження нормативно-правового акта, а саме: постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 07.02.2020 № 360 «Про затвердження Змін до Кодексу системи передачі» в частині змін до пунктів 5.1, 5.3, 5.6 глави 5, пунктів 6.2, 6.5 глави 6 розділу XI, та змін до додатків 5 та 6 Кодексу системи передачі, затвердженого постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 309.

14.12.2021 розгляд справи відкладено на 23.12.2021.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.12.2021 закрито підготовче провадження у адміністративній справі № 640/27130/21 та призначено справу до судового розгляду по суті на 17.01.2022.

17.01.2022 та 01.02.2022 судом оголошено перерви, справу призначено до розгляду на 15.02.2022.

До канцелярії Окружного адміністративного суду міста Києва надійшло клопотання представника ТОВ «ЛЕ ТРЕЙДІНГ УКРАЇНА» - адвоката Щебета В.А. про зупинення провадження у справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.02.2022 задоволено клопотання б/н від 28.01.2022 «Про зупинення провадження у справі» представника ТОВ «ЛЕ ТРЕЙДІНГ УКРАЇНА» - Щебета В.А. (адвоката), зупинено провадження у справі № 640/27130/21 до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 910/9627/20, що розглядається Великою Палатою Верховного Суду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.09.2022 у справі № 640/27130/21 поновлено провадження у адміністративній справі № 640/27130/21, призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 13.10.2022.

13.10.2022 судом оголошено перерву на 27.10.2022.

У судовому засіданні 27.10.2022 представники сторін були присутні, проведено судові дебати, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

В якості підстав позову позивач зазначає, що зміни до КСП суперечать вимогам чинного законодавства, а тому просить визнати протиправною та нечинною з моменту прийняття постанови НКРЕКП від 07.02.2020 № 360 «Про затвердження Змін до Кодексу системи передачі» в частині змін до пунктів 5.1,5.3, 5.6 глави 5, пунктів 6.2, 6.5 глави 6 розділу XI, та змін до додатків 5 та 6 КСП. Позивач наголошує, що у зв`язку з прийняттям оскаржуваної постанови собівартість електричної енергії значно зросте, що призведе до необґрунтованих збитків при сплаті платежів, які за своєю суттю є заходом еквівалентним миту, всупереч взятим на себе Україною міжнародним зобов`язанням. Позивач констатує, що встановлення додаткового зобов`язання укладати договір та здійснювати оплату за послуги з передачі електричної енергії при експорті є протиправним, оскільки, з однієї сторони, сплата такого тарифу заборонена міжнародними договорами України, а з іншої сторони, такі послуги фактично не надаються учасникам, які здійснюють експортні операції на ринку електричної енергії.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив, вказав, що у межах справи № 640/3041/20 розглядався спір за аналогічними підставами позову щодо визнання протиправною та нечинною з моменту прийняття постанови НКРЕКП від 07.02.2020 № 360 «Про затвердження Змін до Кодексу системи передачі» в частині змін до пунктів 5.1, 5.3, 5.6 глави 5, пунктів 6.2, 6.5 глави 6 розділу XI, та змін до додатків 5 та 6 Кодексу системи передачі, затвердженого постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 309. Постановою Верховного Суду від 08.09.2021 у справі № 640/3041/20 касаційні скарги НКРЕКП та ПрАТ «НЕК «Укренерго» задоволено, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.07.2020 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.10.2020 у справі № 640/3041/20 - скасовано, та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог. Відповідач вважає, що з матеріалів справи неможливо встановити чиї саме права, свободи і інтереси порушує оскаржувана постанова НКРЕКП, оскільки позивачем не надано доказів застосування до нього оскаржуваної постанови. Окрім того, відповідач вказує, що положеннями ч. 1 ст. 22 Закону України «Про ринок електричної енергії» визначено, що Оператор системи передачі (далі - ОСП) має надавати доступ до своїх електричних мереж на недискримінаційній та прозорій основі всім користувачам системи передачі. Доступ до електричних мереж надається за тарифом на передачу, що затверджується Регулятором та оприлюднюється оператором системи передачі у встановленому порядку. Відповідно до ч. 4 ст. 33 Закону ОСП надає послуги, з передачі електричної енергії та послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління учасникам ринку на підставі договорів, укладених на основі типових договорів про надання послуг з передачі електричної енергії та послуг з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління. Порядок укладання таких договорів визначається кодексом системи передачі. Відповідно до ч. 2 ст. 33 Закону оператор системи передачі (далі - ОСП) має право своєчасно та в повному обсязі отримувати плату за надані послуги з передачі та послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління. Згідно з частиною п`ятою статті 33 Закону оплата послуг з передачі електричної енергії та послуг з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління здійснюється за тарифами, які визначаються Регулятором відповідно до затвердженої ним методики. Таким чином, відповідні вимоги були відображені у вторинному законодавстві. Стосовно застосування права Європейського союзу відповідач наголошує, що НКРЕКП не була зобов`язана проводити консультації стосовно проекту Постанови від 07.02.2020 № 360 з Секретаріатом Енергетичного Співтовариства, а Секретаріат Енергетичного Співтовариства не наділений повноваженнями на оцінку правомірності рішень НКРЕКП. Щодо моменту визнання нечинною постанови відповідач зауважив, що в силу ч. 2 ст. 265 КАС України нормативно-правовим акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Таким чином, вимога щодо визнання протиправною та нечинною з моменту прийняття постанови НКРЕКП від 07.02.2020 № 360, є такою, що не відповідає ч. 2 ст. 265 КАС України.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - ПАТ «НЕК «УКРЕНЕРГО» у своїх поясненнях проти задоволення позову заперечила, зазначивши, що у межах розгляду справи № 640/3041/20 Верховним Судом спростовано доводи учасника ринку електричної енергії про нібито протиправний характер постанови № 360. При цьому, доводи позивача у справі № 640/3041/20, яким Верховний Суд надав оцінку та відмовив у позові, є аналогічні доводам ТОВ «ЛЕ ТРЕЙДІНГ УКРАЇНА» у цій справі. 07.02.2020 НКРЕКП прийнято оскаржувану постанову з метою конкретизації положень Кодексу системи передачі, затвердженого постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 309, що стосуються порядку і умов оплати послуг з передачі електричної енергії та з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління при експорті та імпорті електричної енергії, а також приведення у відповідність типових договорів про надання послуг з передачі електричної енергії та про надання послуг з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління. Отже, постановою № 360 не було змінено діючу на час її прийняття модель розрахунків на ринку електричної енергії за послуги з передачі електричної енергії та з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління, а лише конкретизовано положення КСП, що забезпечують рівні умови розрахунків для експортерів електричної енергії та інших користувачів системи передачі. Беручи до уваги, що спірна постанова не встановлює нових правил поведінки учасників ринку електричної енергії, у тому числі не передбачає введення нових обов`язків з оплати послуг з передачі електричної енергії чи з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління, зокрема, при здійсненні експорту та/або імпорту електричної енергії, висновки позивача у вказаній частині позову є необґрунтованими.

В свою чергу позивач у відповіді на відзив вказав на помилковість тлумачення висновків Верховного Суду у справі № 640/3041/20 з урахуванням обставин у цій справі. Позивач зазначає, що належним чином обґрунтував факт поширення на останнього дії оскаржуваних Змін. Разом з тим відмічає, що оскаржувані зміни встановлюють додаткові зобов`язання з оплати експортерами та імпортерами тарифу на диспетчерське (оперативно-технологічне) управління та експортерами тарифу на передачу електричної енергії. Як наслідок, українським підприємствам, експортерам електричної енергії (в тому числі позивачу), доведеться нести додаткові витрати, що безпосередньо підтверджує порушення права позивача. Також вказано, що НЕК «Укренерго» фактично не надає послуг з передачі електроенергії та не надає послуг з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління. Посилання НКРЕКП на неможливість застосування висновків Суду Європейського Союзу, викладених у рішенні у справі № С-305/17 «Fens vs Slovak Republic», з огляду лише на власне трактування відповідачем назв тарифів, встановлених у Словаччині та Україні, без належного врахування дійсного змісту висновків Суду є помилковими та свідчать про необґрунтованість відповідних доводів НКРЕКП.

Відповідач у запереченні на відповідь на відзив зауважив, що позивачем не надано доказів порушення його прав оскаржуваною постановою. Стосовно оскаржуваних змін зазначено, що оскільки учасники ринку, які здійснюють експорт електричної енергії фактично отримують послуги з передачі електричної енергії, фізично користуючись мережами ОСП з метою транспортування електричної енергії до енергосистеми країни, в яку здійснюється експорт електроенергії, вони мають оплачувати послуги з передачі електричної енергії, так само як їх оплачують i всі споживачі на території України. Крім того, учасники ринку, які здійснюють експорт електричної енергії фактично отримують послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління та повинні їх оплачувати, так само як їх оплачують виробники електроенергії та споживачі на території України. При цьому, якщо з механізму експорту електричної енергії прибрати мережі ПрАТ НЕК «Укренерго» (у тому числі їх диспетчерське (оперативно-технологічне) управління), то позивач фізично не зможе транспортувати електричну енергію до країни, в яку здійснюється експорт електроенергії. Разом з тим, будь-який обсяг переданої електричноп енергії у вигляді імпорту буде сплачений стороною споживання (попиту) через електропостачальника, ОСР (у випадку купiвлi технологічних втрат), виробником (у разі купiвлi е/е для власних потреб) або споживачем безпосередньо (у разі самостійної участі на ринку електричної енергії та набуття ним статусу учасника ринку). Таким чином, з метою уникнення подвійної оплати за послуги з передачі електричної енергії імпортери не сплачують за такі послуги в обсягах імпортованої електроенергії. Оплата послуг з передачі електричної енергії при експорті та оплата послуг з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління при експорті та імпорті електричної енергії є справедливою, правомірною та необхідною для покриття витрат ОСП (НЕК «Укренерго») на здійснення діяльності з передачі електричної енергії та з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління в обсязі експорту/імпорту. Окремо відповідач зауважує, що Україна не є учасником ІТС-механізму, відповідно ОСП не отримує компенсацію за витрати, понесені у зв`язку з міждержавними перетоками.

У письмових поясненнях представник ТОВ «ЛЕ ТРЕЙДИНГ УКРАЇНА» надав докази порушення його прав внаслідок прийняття оскаржуваної постанови, вказав на обставини відкриття Великою Палатою Верховного Суду провадження у справі № 910/9627/20.

Відповідач у запереченнях на пояснення вказав на обов`язковість застосування висновків суду вищої інстанції у справі № 640/3041/20, що стосуються аналогічного спору та правовідносин.

Окрім того відповідачем подано пояснення з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.08.2022 у справі № 910/9627/20. Відповідач зазначає, що у справах № 640/27130/21 та № 910/9627/20 відсутні аналогічні предмети спору, підстави позову, відмінний зміст позовних вимог, а також відсутнє однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин, що, у свою чергу, свідчить про нерелевантність постанови Верховного Суду від 03.08.2022 у справі № 910/9627/20 до даної справи. При цьому, Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду вже приймав постанову у аналогічних правовідносинах у справі № 640/3041/20, яка повинна бути врахована у цій справі. Окрім того необхідною умовою для застосування статті 242 КАС України є висновок Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах. У поясненнях відповідач також вказує на прийняті окремі думки суддів у справі № 910/9627/20, що стосуються значення рішень Суду ЄС та рекомендацій Енергетичного Співтовариства.

В свою чергу, ТОВ «ЛЕ ТРЕЙДІНГ УКРАЇНА» надано відповідь на пояснення відповідача, в якій заявник зауважує на суперечливості висновків НКРЕКП. Позивач зазначає, що аргументи відповідача як щодо неможливості відступу Великою Палатою Верховного Суду від раніше викладеної правової позиції суду касаційної інстанції у іншій справі, так і щодо того, що Велика Палата Верховного Суду у постанові фактично не відступила від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 08.09.2021 у справі № 640/3041/20, не відповідає нормам матеріального права та є виключно помилковими посиланнями відповідача, які не ґрунтуються на фактичних обставинах справи. Ухвалою Верховного Суду від 22.09.2021 справу № 910/9627/20 передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду з огляду на наявність протилежної практики Верховного Суду у питанні застосування практики Енергетичного Співтовариства та рішень Суду Європейського Союзу, практики Європейської Комісії та Секретаріату Енергетичного Співтовариства щодо застосовування положень актів законодавства Європейського Союзу. З огляду на встановлення глибоких та довгострокових розходжень у судовій практиці у справах з аналогічними підставами позову та подібними позовними вимогами, а також наявність обґрунтованих припущень, що аналогічні проблеми неминуче виникатимуть у майбутньому, Верховний Суд вказав на те, що справа № 910/9627/20 містить виключну правову проблему, а саме необхідність перевірки дотримання Україною міжнародних зобов`язань при встановленні плати за послуги з передачі експортованих обсягів електроенергії, що в свою чергу передбачає необхідність розгляду справи саме Великою Палатою Верховного Суду. Стосовно посилань на окрему думку позивач вказує, що на відміну від рішення Верховного Суду, яке містить висновки щодо застосування положень нормативно-правового акта, який у своїй діяльності використовує суб`єкт владних повноважень та яке, як наслідок, є обов`язковим для останнього, окрема думка не має жодного зобов`язуючого значення ні для учасників справи, ні суб`єктів владних повноважень, ні врешті-решт для судів. Отже, відповідач як суб`єкт владних повноважень зобов`язаний враховувати саме висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові щодо невідповідності нарахування тарифу на передачу електричної енергії при здійсненні експорту, міжнародним зобов`язанням України. При цьому посилання відповідача на окрему думку, не мають жодного значення відповідно до чинного законодавства України для розгляду даного спору.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

07.02.2020 Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг була прийнята Постанова від 07.02.2020 №360 «Про затвердження Змін до Кодексу системи передачі» (далі - Постанова НКРЕКП), якою пункти 5.1, 5.3, 5.6 глави 5, 6.2, 6.5 глави 6 розділу XI Кодексу системи передачі, були доповнені та/або викладені в наступній редакції:

1) «І. У розділі XI:

1. У главі 5:

1) в абзаці другому пункту 5.1 слова «її експорту, імпорту та транзиту» замінити словами «експорту електричної енергії»;

2) пункти 5.3 та 5.4 викласти в такій редакції:

« 5.3. Послуги з передачі електричної енергії надаються ОСП на підставі договору між ним та:

ОСР;

електропостачальником;

споживачем електричної енергії, який має намір купувати електричну енергію для власного споживання за двосторонніми договорами та на організованих сегментах ринку незалежно від точки приєднання;

споживачем електричної енергії, оператором системи якого є ОСП, незалежно від способу купівлі електричної енергії (в електропостачальника за Правилами роздрібного ринку чи за двосторонніми договорами та на організованих сегментах ринку);

виробником електричної енергії для забезпечення власних потреб електричних станцій, що заживлені від мереж ОСР/ОСП, а також власних потреб електричних станцій у випадку відсутності генерації;

трейдером/електропостачальником/виробником, що здійснює експорт електричної енергії в обсягах експорту електричної енергії.

Зі споживачами, які приєднані до мереж ОСП та купують електричну енергію в електропостачальника за Правилами роздрібного ранку, ОСП укладає договір споживача про надання послуг з передачі електричної енергії відповідно до Правил роздрібного ринку.

3) абзац третій пункту 5.6 замінити дев`ятьма новими абзацами такого змісту: «Обсяг послуг з передачі електричної енергії визначається:

для ОСР - на підставі даних щодо обсягів технологічних витрат електричної енергії на її розподіл електричними мережами ОСР;

для електропостачальників - на підставі даних щодо обсягів експорту електричної енергії та обсягів споживання електричної енергії споживачами електропостачальника. крім обсягів споживання електричної енергії споживачами, оператором системи яких є ОСП;

для електропостачальників, які постачають електричну енергію споживачам, оператором системи яких є ОСП, та які відповідно до договору електропостачальника про надання послуг з передачі електричної енергії (укладеного відповідно до Правил роздрібного ринку) оплачують послуги з передачі електричної енергії ОСП через електропостачальника, - на підставі даних щодо обсягів споживання електричної енергії цими споживачами електропостачальника;

для споживачів електричної енергії, які купують електричну енергію для власного споживання за двосторонніми договорами та на організованих сегментах ринку, незалежно від точки приєднання - на підставі даних щодо обсягів споживання електричної енергії цими споживачами (з урахуванням втрат електричної енергії в мережах споживача);

для споживачів електричної енергії, оператором системи яких є ОСП, які купують електричну енергію в електропостачальника за Правилами роздрібного ринку та відповідно до договору споживача про надання послуг з передач електричної енергії самостійно (напряму) оплачують послуги з передачі електричної енергії ОСП, - на підставі даних щодо обсягів споживання електричної енергії цими споживачами по точках приєднання, по яких оператором системи с ОСП (з урахуванням втрат електричної енергії в мережах споживача);

для виробників електричної енергії - на підставі даних щодо обсягів експорту електричної енергії та обсягів електричної енергії для забезпечення власних потреб електричних станцій, що заживлені від мереж ОСР/ОСП, а також власних потреб електричних станцій у випадку відсутності генерації;

для трейдерів - на підставі даних щодо обсягів експорту електричної енергії. З цією метою використовуються дані комерційного обліку Адміністратора комерційного обліку.».

2)«У главі 6:

1) абзац четвертий пункту 6.2 замінити двома абзацами такого змісту:

«трейдером/електропостачальником/виробником, що здійснює імпорт та/або експорт електричної енергії в обсягах імпорту/експорту електричної енергії; споживачем, для якого оператором системи є ОСП.»

У зв`язку з цим абзац п`ятий вважати абзацом шостим;

2) пункт 6.5 доповнити новими абзацами такого змісту:

«Обсяг послуг з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління визначається:

для виробників - як обсяг відпущеної електроенергії, обсяг імпорту та/або експорту електричної енергії;

для операторів систем розподілу - як обсяг розподіленої електричної енергії, обсяг купівлі електричної енергії для компенсації технологічних витрат електричної енергії на її розподіл електричними мережами оператора системи розподілу та обсяг електричної енергії для господарчих потреб ОСР; для споживачів, оператором системи яких є ОСП, - як обсяг спожитої електричної енергії; для електропостачальників та трейдерів - як обсяг імпорту та/або експорту електричної енергії. Для визначення обсягу наданої Послуги використовуються дані обліку Адміністратора комерційного обліку.

Споживачі, електроустановки яких приєднані до мереж ОСР, окремо не сплачують послугу з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління».

Задля приведення у відповідність типових договорів з надання послуг з передачі та послуг з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління, зміненим положенням Кодексу системи передачі (далі також - КСП), НКРЕКП були також затверджені зміни до таких типових договорів, які є додатками 5 та 6 до КСП.

Зазначеними вище змінами до КСП встановлено обов`язковість оплати експортерами та імпортерами тарифу на диспетчерське (оперативно-технологічне) управління та експортерами тарифу на передачу електричної енергії.

На переконання позивача, вказані зміни суперечать приписам Закону України «Про ринок електричної енергії» та взятим на себе Україною міжнародних зобов`язань, що і зумовило звернення останнього до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Згідно із частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

З огляду на вимоги статей 2, 5 КАС України об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень.

Для визначення інтересу, як об`єкта судового захисту в порядку адміністративного судочинства, окрім загальних ознак інтересу, він повинен містити спеціальні, визначені КАС України. Якщо перша група ознак необхідна для віднесення тієї чи іншої категорії до інтересу, то друга - дозволяє кваліфікувати такий інтерес як об`єкт судового захисту в адміністративному судочинстві.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово застосовував критерії, які дозволяють виявити наявність або відсутність охоронюваного законом інтересу в особи, яка звертається за судовим захистом. Судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який:

- має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання, але виходить за межі суб`єктивного права;

- пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом;

- є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві або скарзі особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає;

- є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі - позивачу або скаржнику;

- порушений суб`єктом владних повноважень.

У розумінні Кодексу адміністративного судочинства України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто, передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення, при цьому, задоволенню підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем в момент здійснення ним оскаржуваних дій чи рішень.

Своєю чергою неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Як вбачається з матеріалів справи Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання сферах енергетики та комунальних послуг, від 07.02.2020 № 360 «Про затвердження Змін до Кодексу системи передачі», що стосується змін щодо сплати експортерами та імпортерами тарифу на диспетчерське (оперативно-технологічне) управління.

Так, ТОВ «ЛЕ ТРЕЙДІНГ УКРАЇНА» є учасником ринку електричної енергії та здійснює свою діяльність на підставі ліцензії на право провадження господарської діяльності з перепродажу електричної енергії (трейдерської діяльності), виданої згідно з постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.11.2019 № 2356 «Про видачу ліцензії з перепродажу електричної енергії (трейдерської діяльності) ТОВ «ЛЕ ТРЕЙДІНГ УКРАЇНА».

Відповідачем надано довідку НЕК «Укренерго» від 14.08.2020 № 01/29515 про стан розрахунків за послуги з передачі електричної енергії із суб`єктами, що здійснюють експорт електричної енергії, серед яких вказано ТОВ «ЛЕ ТРЕЙДІНГ УКРАЇНА».

На підтвердження здійснення господарської діяльності з експорту електроенергії позивачем у поясненнях надано документи, а саме: рамковий договір ЄФЕТ № GEN-0063 від 12.12.2019, Додатки 2а - підтвердження індивідуального договору, Додатки 2b - акт прийому-передачі електроенергії, митні декларації.

Відповідно до п. 10 ч. 5 ст. 160 КАС України в позовній заяві у справах щодо оскарження нормативно-правових актів зазначаються відомості про застосування оскаржуваного нормативно-правового акта до позивача або належність позивача до суб`єктів правовідносин, у яких застосовується або буде застосовано цей акт.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановi вiд 19.11.2019 у справі № 638/8660/15-a, право оскарження нормативно-правового акту надано в тому числі і особам, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Враховуючи дійсну підприємницьку діяльність підприємства, що полягає у трейдерській діяльності на ринку електричної енергії, а також предмет регулювання постанови від 07.02.2020 № 360, суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова є нормативно-правовим актом, що застосовується у правовідносинах з ТОВ «ЛЕ ТРЕЙДІНГ УКРАЇНА», а відтак позивач має право на звернення з цим позовом до суду відповідно до ч. 2 ст. 264 КАС України.

Законом України «Про ринок електричної енергії» визначено правові, економічні та організаційні засади функціонування ринку електричної енергії, врегульовано відносини, пов`язані з виробництвом, передачею, розподілом, купівлею-продажем, постачанням електричної енергії для забезпечення надійного та безпечного постачання електричної енергії споживачам з урахуванням інтересів споживачів, розвитку ринкових відносин, мінімізації витрат на постачання електричної енергії та мінімізації негативного впливу на навколишнє природне середовище.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про ринок електричної енергії», правову основу функціонування ринку електричної енергії становлять Конституція України, цей Закон, закони України «Про альтернативні джерела енергії», «Про комбіноване виробництво теплової та електричної енергії (когенерацію) та використання скидного енергопотенціалу», «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», «Про природні монополії», «Про захист економічної конкуренції», «Про охорону навколишнього природного середовища», міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та інші акти законодавства України.

Закон України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» визначає правовий статус Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, її завдання, функції, повноваження та порядок їх здійснення.

Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - Регулятор), є постійно діючим центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який утворюється Кабінетом Міністрів України.

Регулятор є колегіальним органом, що здійснює державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб`єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» Регулятор здійснює державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб`єктів господарювання у сфері енергетики та комунальних послуг:

діяльності з виробництва, передачі, розподілу, постачання електричної енергії;

діяльності з організації купівлі-продажу електричної енергії на ринку «на добу наперед» та внутрішньодобовому ринку, забезпечення купівлі електричної енергії за «зеленим» тарифом, трейдерської діяльності;

діяльності з транспортування, розподілу, зберігання (закачування, відбору), надання послуг установки LNG, постачання природного газу;

діяльності з транспортування нафти, нафтопродуктів та інших речовин трубопровідним транспортом.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» Регулятор здійснює державне регулювання з метою досягнення балансу інтересів споживачів, суб`єктів господарювання, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, і держави, забезпечення енергетичної безпеки, європейської інтеграції ринків електричної енергії та природного газу України.

Регулятор здійснює державне регулювання шляхом нормативно-правового регулювання у випадках, коли відповідні повноваження надані Регулятору законом (пункт 1 частини другої статті 3 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг»).

Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» основними завданнями Регулятора є:

1) забезпечення ефективного функціонування та розвитку ринків у сферах енергетики та комунальних послуг;

2) сприяння ефективному відкриттю ринків у сферах енергетики та комунальних послуг для всіх споживачів і постачальників та забезпечення недискримінаційного доступу користувачів до мереж/трубопроводів;

3) сприяння інтеграції ринків електричної енергії, природного газу України з відповідними ринками інших держав, зокрема в рамках Енергетичного Співтовариства, співпраці з Радою регуляторів Енергетичного Співтовариства, Секретаріатом Енергетичного Співтовариства та національними регуляторами енергетики інших держав;

4) забезпечення захисту прав споживачів товарів, послуг у сферах енергетики та комунальних послуг щодо отримання цих товарів і послуг належної якості в достатній кількості за обґрунтованими цінами;

5) сприяння транскордонній торгівлі електричною енергією та природним газом, забезпечення інвестиційної привабливості для розвитку інфраструктури;

6) реалізація цінової і тарифної політики у сферах енергетики та комунальних послуг;

7) сприяння впровадженню заходів з енергоефективності, збільшенню частки виробництва енергії з відновлюваних джерел енергії та захисту навколишнього природного середовища;

8) створення сприятливих умов для залучення інвестицій у розвиток ринків у сферах енергетики та комунальних послуг;

9) сприяння розвитку конкуренції на ринках у сферах енергетики та комунальних послуг;

10) інші завдання, передбачені законом.

Для ефективного виконання завдань державного регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг Регулятор розробляє та затверджує нормативно-правові акти, зокрема кодекси систем передачі та розподілу електричної енергії, газотранспортної та газорозподільних систем, кодекси газосховищ та установки LNG, підготовлені операторами, та ініціює внесення змін до них (пункт 3 частини першої статті 17 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг»).

Також відповідно до наданих повноважень та функцій Нацкомісія, зокрема: визначає і публікує умови доступу до транскордонної системи передачі електричної енергії та природного газу, включаючи процедури розподілу пропускної спроможності та управління перевантаженням (пункт 8 частини першої статті 17 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг»); здійснює заходи щодо адаптації законодавства України у сфері енергетики до законодавства Європейського Союзу, в тому числі впроваджує в регуляторні акти регламенти, прийняті на рівні Енергетичного Співтовариства, та проводить консультації з Секретаріатом Енергетичного Співтовариства щодо питань адаптації законодавства України (пункт 19 частини першої статті 17 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг»); проводить консультації з Секретаріатом Енергетичного Співтовариства з метою отримання висновків щодо застосування європейського енергетичного права (пункт 25 частини першої статті 17 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг»).

У свою чергу, Закон України «Про ринок електричної енергії» визначає правові, економічні та організаційні засади функціонування ринку електричної енергії, регулює відносини, пов`язані з виробництвом, передачею, розподілом, купівлею-продажем, постачанням електричної енергії для забезпечення надійного та безпечного постачання електричної енергії споживачам з урахуванням інтересів споживачів, розвитку ринкових відносин, мінімізації витрат на постачання електричної енергії та мінімізації негативного впливу на навколишнє природне середовище.

Так, згідно із термінами наведеними у статті 1 Закону України «Про ринок електричної енергії» передача електричної енергії (далі - передача) - це транспортування електричної енергії електричними мережами оператора системи передачі від електричних станцій до пунктів підключення систем розподілу та електроустановок споживання (не включаючи постачання електричної енергії), а також міждержавними лініями (пункт 60 частини першої);

оператор системи передачі - це юридична особа, відповідальна за експлуатацію, диспетчеризацію, забезпечення технічного обслуговування, розвиток системи передачі та міждержавних ліній електропередачі, а також за забезпечення довгострокової спроможності системи передачі щодо задоволення обґрунтованого попиту на передачу електричної енергії (пункт 55 частини першої);

диспетчерське управління - оперативно-технологічне управління об`єднаною енергетичною системою України із забезпеченням надійного і безперебійного постачання електричної енергії споживачам з додержанням вимог енергетичної безпеки (пункт 18 частини першої).

Згідно із частиною 1 статті 2 Закону України «Про ринок електричної енергії» правову основу функціонування ринку електричної енергії становлять Конституція України, цей Закон, закони України «Про альтернативні джерела енергії», «Про комбіноване виробництво теплової та електричної енергії (когенерацію) та використання скидного енергопотенціалу», «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», «Про природні монополії», «Про захист економічної конкуренції», «Про охорону навколишнього природного середовища», міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та інші акти законодавства України.

На виконання зобов`язань України за Договором про заснування Енергетичного Співтовариства та Угодою про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони, цей Закон спрямований на імплементацію актів законодавства Енергетичного Співтовариства у сфері енергетики, а саме Директиви 2009/72/ЄС про спільні правила внутрішнього ринку електричної енергії та про скасування Директиви 2003/54/ЄС, Регламенту (ЄС) 714/2009 про умови доступу до мережі транскордонного обміну електроенергією та скасування Регламенту (ЄС) 1228/2003, Директиви 2005/89/ЄС про заходи для забезпечення безпеки інвестування до системи електропостачання та інфраструктури.

Основні умови діяльності учасників ринку електричної енергії та взаємовідносин між ними визначаються нормативно-правовими актами, що регулюють впровадження цього Закону, зокрема кодексом системи передачі, кодексом систем розподілу (пункт 3 частини 2 статті 2 Закону України «Про ринок електричної енергії»).

Згідно із частиною 6 статті 2 Закону України «Про ринок електричної енергії» Кодекс системи передачі та кодекс систем розподілу визначають, зокрема, порядок планування розвитку системи передачі та систем розподілу; умови та порядок доступу до системи передачі/розподілу, умови та порядок приєднання до системи передачі/розподілу, характеристики та порядок надання допоміжних послуг оператору системи передачі, порядок оперативного планування; порядок управління та експлуатації системи в нормальних та аварійних режимах; стандарти операційної безпеки, критерії, що застосовуються оператором системи передачі для диспетчеризації генеруючих потужностей та використання міждержавних перетинів, порядок диспетчеризації розподіленої генерації та умови надання пріоритетності об`єктам електроенергетики, що використовують альтернативні джерела енергії.

Кодекс системи передачі має відповідати вимогам нормативно-правових актів Енергетичного Співтовариства.

За правилами частини 10 статті 2 Закону України «Про ринок електричної енергії» учасники ринку мають право подавати пропозиції щодо внесення змін до кодексу системи передачі до відповідних державних органів та операторів, що здійснюють розроблення, затвердження та/або адміністрування відповідного акта.

Проекти зазначеного нормативно-правового акта та проекти змін до нього оприлюднюються для проведення консультацій з учасниками ринку не менш як за один місяць до їх прийняття.

Окрім того до повноважень Регулятора на ринку електричної енергії належать затвердження: методик (порядків) встановлення (формування) тарифів на послуги з передачі електричної енергії, методики (порядку) формування тарифу на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління та встановлення (зміна): тарифів на послуги з передачі електричної енергії; тарифу на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління (частина третя статті 6 Закону України «Про ринок електричної енергії»).

Згідно із пунктом 3 частини 2 статті 33 Закону України «Про ринок електричної енергії» оператор системи передачі має право своєчасно та в повному обсязі отримувати плату за надані послуги з передачі та послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління.

Так, Кодекс системи передачі регулює взаємовідносини Оператора системи передачі (далі - ОСП) та користувачів системи передачі (далі - Користувач) щодо планування, розвитку та експлуатації (у тому числі оперативно-технологічного управління) системи передачі у складі об`єднаної енергетичної системи (ОЕС) України, а також приєднання та доступу до системи передачі, який є обов`язковим для виконання ОСП та у визначених цим Кодексом випадках користувачами систем розподілу та всіма Користувачами і застосовується на недискримінаційних умовах (пункти 1.1 та 1.2 Кодексу системи передачі).

Стосовно відповідності запроваджених оскаржуваною постановою змін нормам міжнародного права суд відмічає таке.

24.09.2010 Україна приєдналась до Договору про заснування Енергетичного Співтовариства (приєднання набрало чинності 01.02.2011), завдання якого згідно зі статтею 2 полягає в організації зв`язків між Сторонами й створенні правової та економічної бази стосовно енергопродуктів і матеріалів, для транспортування яких використовуються мережі.

Згідно зі статтею 3 Договору про заснування Енергетичного Співтовариства для цілей статті 2 Договору діяльність ЕС охоплює:

a) запровадження Договірними Сторонами нормативно-правової бази Європейського Співтовариства з енергетики, навколишнього середовища, конкурентної політики та відновлюваних джерел енергії, як описано у розділі II Договору про ЕС, що враховує як інституційну структуру Енергетичного Співтовариства, так і конкретну ситуацію в кожній з Договірних Сторін (далі - розширення дії нормативно-правової бази Європейського Співтовариства), як описано в розділі II Договору про заснування Енергетичного Співтовариства;

b) установлення певної регуляторної системи, що дозволяє ефективне функціонування ринків енергопродуктів і матеріалів, для транспортування яких використовуються мережі, на територіях Договірних Сторін і частині території Європейського Співтовариства та охоплює створення єдиного механізму транскордонної передачі та (або) транспортування енергопродуктів і матеріалів, для транспортування яких використовуються мережі, й здійснення нагляду за одностороннім дотриманням заходів з безпеки (далі - механізм функціонування ринків енергопродуктів і матеріалів, для транспортування яких використовуються мережі), як описано в розділі III Договору про заснування Енергетичного Співтовариства;

c) створення Сторонами ринку енергопродуктів і матеріалів, для транспортування яких використовуються мережі, без внутрішніх кордонів, у тому числі координацію взаємодопомоги у разі серйозних порушень у функціонуванні енергетичних мереж або зовнішніх пошкоджень, яка може охоплювати досягнення спільної енергетичної зовнішньоторговельної політики (далі - створення єдиного енергетичного ринку), як описано в розділі IV Договору про заснування Енергетичного Співтовариства.

Згідно зі статтею 5 Договору про ЕС Енергетичне Співтовариство дотримуватиметься нормативно-правової бази Європейського Співтовариства, описаної в розділі II, що враховує як інституційну структуру цього Договору, так і конкретні умови кожної з Договірних Сторін з урахуванням необхідності забезпечення високого рівня захисту інвестицій та їхнього найоптимальнішого залучення.

При цьому, за статтею 11 Договору про заснування Енергетичного Співтовариства, яка міститься у розділі ІІ, «нормативно-правова база Європейського Співтовариства з енергетики» для цілей цього Договору означають: i) директиву Європейського парламенту й Ради Європи 2003/54/EC від 26 червня 2003 року стосовно загальних засад функціонування внутрішнього ринку електроенергії, ii) директиву Європейського парламенту й Ради Європи 2003/55/EC від 26 червня 2003 року стосовно загальних засад функціонування внутрішнього ринку природного газу та iii) постанову Європейського парламенту й Ради Європи 1228/2003/EC від 26 червня 2003 року стосовно умов доступу до мережі транскордонної передачі електроенергії.

Відповідно до статті 1 Протоколу про приєднання України до Договору про заснування Енергетичного Співтовариства (ратифікований Законом від 15.12.2010, який набрав чинності 30.01.2011) Україна приєднується до Договору про заснування Енергетичного Співтовариства як Договірна Сторона відповідно до термінів та строків, викладених у Рішенні Ради Міністрів Енергетичного Співтовариства від 18.12.2009 про приєднання України до Договору про заснування Енергетичного Співтовариства (Рішення 2009/04/MC-EnC), як це зазначено нижче в цьому Протоколі.

Якщо іншого не зазначено в цьому Протоколі, на дату приєднання, Україні надаються всі права, надані Договірним Сторонам, і вона виконує всі зобов`язання, покладені на Договірні Сторони Договором і всіма Рішеннями та Процедурними актами, прийнятими під час застосування Договору із часу набрання ним чинності.

Таким чином, приєднавшись до Договору про заснування Енергетичного Співтовариства, Україна прийняла на себе зобов`язання дотримуватися встановлених цим Договором положень та нормативно-правової бази щодо передачі енергопродуктів та матеріалів, для транспортування яких використовуються мережі.

Стаття 41 Договору про заснування Енергетичного Співтовариства визначає, що мита й кількісні обмеження імпорту й експорту енергопродуктів і матеріалів, для транспортування яких використовуються мережі, і всі заходи, що мають подібний результат, між Сторонами забороняються. Ця заборона застосовується також до мит фіскального характеру.

Пункт 1 (статті 41) не виключає кількісних обмежень або заходів, що мають подібний результат, виправданих на підставі державної політики або державної безпеки, захистом здоров`я та життя людей, тварин або рослин чи захистом промислової та комерційної власності. Такі обмеження або заходи, проте, не є засобами довільної дискримінації або прихованого обмеження торгівлі між Сторонами.

Наведена норма є обов`язковою для України як для сторони Договору про заснування Енергетичного Співтовариства і підлягає застосуванню відповідно до статті 9 Конституції України та Закону України «Про міжнародні договори України».

На рівні національних нормативно-правових актів правові, економічні та організаційні засади функціонування ринку електричної енергії, відносини, пов`язані з виробництвом, передачею, розподілом, купівлею-продажем, постачанням електричної енергії для забезпечення надійного та безпечного постачання електричної енергії споживачам з урахуванням інтересів споживачів, розвитку ринкових відносин, мінімізації витрат на постачання електричної енергії та мінімізації негативного впливу на навколишнє природне середовище регулює Закон України «Про ринок електричної енергії».

Абзацом другим частини 1 статті 2 цього Закону передбачено, що на виконання зобов`язань України за Договором про заснування Енергетичного Співтовариства та Угодою про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони, цей Закон спрямований на імплементацію актів законодавства Енергетичного Співтовариства у сфері енергетики, а саме Директиви 2009/72/ЄС про спільні правила внутрішнього ринку електричної енергії та про скасування Директиви 2003/54/ЄС, Регламенту (ЄС) 714/2009 про умови доступу до мережі транскордонного обміну електроенергією та скасування Регламенту (ЄС) 1228/2003, Директиви 2005/89/ЄС про заходи для забезпечення безпеки інвестування до системи електропостачання та інфраструктури.

Абзацом другим частини 6 статті 2 Закону України «Про ринок електричної енергії» передбачено, що кодекс системи передачі має відповідати вимогам нормативно-правових актів Енергетичного Співтовариства.

Згідно з частиною 11 статті 2 Закону України «Про ринок електричної енергії» суб`єкти владних повноважень, а також суди при застосовуванні норм цього Закону беруть до уваги правозастосовну практику Енергетичного Співтовариства та Європейського Союзу, зокрема рішення Суду Європейського Союзу (Європейського Суду, Загального Суду), практику Європейської Комісії та Секретаріату Енергетичного Співтовариства щодо застосовування положень актів законодавства Європейського Союзу, зазначених у цій статті.

Наведене в свою чергу впливає на оцінку юридичного значення повідомлення Секретаріату Енергетичного Співтовариства.

За статтею 67 Договору про заснування Енергетичного Співтовариства Секретаріат, зокрема, спостерігає за виконанням Сторонами взятих на себе зобов`язань за цим Договором та передає щорічні звіти про хід виконання зобов`язань Раді Міністрів, а також може виконувати інші завдання, покладені на нього цим Договором або процедурним актом Ради Міністрів, за винятком повноваження вживати заходів, а також приймає процедурні акти.

Так, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.08.2022 у справі № 910/9627/20 зазначено такі правові висновки щодо застосування норм практики Енергетичного Співтовариства та Європейського Союзу.

Суд вказав, що з аналізу положень Договору про заснування Енергетичного Співтовариства видно, що Секретаріат ЕС не наділено повноваженнями органу правозастосування стосовно Сторін Договору про заснування Енергетичного Співтовариства, тому мова не йде про застосування чи врахування його правозастосовної практики. Натомість, зважаючи на те, що за приписами пункту b) статті 67 Договору про ЕС Секретаріат спостерігає за виконанням Сторонами взятих на себе зобов`язань за цим Договором та передає щорічні звіти про хід виконання зобов`язань Раді Міністрів, значення мають висновки Секретаріату, які містять оцінку виконання Сторонами Договору своїх зобов`язань за ним. Те, що наведеною вище нормою передбачено подання Секретаріатом щорічних звітів Раді Міністрів, не означає, що його офіційні висновки, оформлені іншим чином, ніж щорічний звіт, не можуть бути взяті до уваги з метою встановлення змісту актів законодавства Європейського Союзу, зазначених у статті 2 Закону України «Про ринок електричної енергії», та застосування положень Договору про ЕС судами у цій справі.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що відповідно до статті 94 Договору про заснування Енергетичного Співтовариства його інституції (до яких Розділом V Договору віднесено також Секретаріат) тлумачать будь-який термін чи інше поняття, використані в цьому Договорі як такі, що походять із законодавства Європейського Співтовариства відповідно до прецедентного права Суду (Європейський Суд як він поіменований у частині одинадцятій статті 2 Закону України «Про ринок електричної енергії») чи Суду першої інстанції Європейських Співтовариств (актуальна назва Загальний Суд, як він також поіменований у частині одинадцятій статті 2 Закону України «Про ринок електричної енергії»).

Отже, Закон України «Про ринок електричної енергії» покладає на суди обов`язок при застосуванні його норм враховувати рішення Суду ЄС (Європейського Суду, Загального Суду), прецедентне право якого також є обов`язковим для Секретаріату ЕС.

У контексті справи № 910/9627/20 Велика Палата Верховного Суду відмітила, що колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі № 640/3041/20 у своєму висновку про те, що Рішення Суду ЄС у справі FENS vs Slovak Republic не є джерелом права, виходила з того, що у вузькому формально-юридичному значенні джерело права розуміється як сукупність способів об`єктивації волі суб`єктів правотворчості.

При цьому Велика Палата Верховного Суду вказала, що у ширшому розумінні джерела права охоплюють зовнішнє вираження правових норм, а також положень, що дозволяють встановити зміст права. Так, саме у цьому значенні практика ЄСПЛ є джерелом права, яке дозволяє встановити зміст прав і свобод, визначених у Конвенції і протоколах до неї, хоча як джерело права вона окремо визначена у Законі України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Так, у справі Opuz v. Turkey, No 33401/02, рішення від 09.06.2009 (§ 163), відзначаючи свою роль у перевірці вжиття національними органами всіх розумних заходів для уникнення порушення конвенційного права, ЄСПЛ відзначив: «Здійснюючи цю перевірку та враховуючи, що Суд надає остаточне авторитетне тлумачення прав і свобод, визначених у Розділі I Конвенції, Суд розгляне, чи в достатній мірі національні органи врахували принципи, що випливають із його рішень щодо подібних питань, навіть якщо вони стосуються інших держав». У справі Ireland v. the United Kingdom, no. 5310/71, рішення від 18.01.1978 (§ 154), ЄСПЛ відзначив: «Рішення Суду фактично служать не тільки для вирішення тих справ, які передані на розгляд Суду, а й, у більш загальному вигляді, для прояснення, захисту та розвитку правил, встановлених Конвенцією, тим самим сприяючи дотриманню державами зобов`язань, які вони взяли на себе як Договірні Сторони».

Отже, відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.08.2022 у справі № 910/9627/20, рішення Суду ЄС належить розцінювати як таке, що дозволяє встановити зміст положень актів законодавства Європейського Союзу, зазначених у статті 2 Закону України «Про ринок електричної енергії». Подібно до практики застосування рішень ЄСПЛ, врахуванню підлягають принципи, що випливають із його рішень щодо подібних питань, навіть якщо вони стосуються інших держав.

За приписом ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд акцентує увагу на позиції Великої Палати Верховного Суду, що під час вирішення тотожних спорів суди мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду (зазначена позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17).

Таким чином, у повідомленні Секретаріату ЕС від 28.05.2020 (Compliance Note, CN 01/2020, Ukraine - electricity transmission and dispatch tariff with respect to the tariffs for export and import) надано оцінку положенням Порядку № 585 та постанови НКРЕКП № 586 від 22.04.2019 «Про затвердження Порядку формування тарифу на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління» (далі - Порядок № 586) в контексті положень статті 41 Договору про ЕС.

Аналізуючи зазначені Порядки № 585, 586, Секретаріат ЕС виходив з того, що у квітні 2019 року НКРЕКП затвердила дві методики формування тарифу: для встановлення тарифу на передачу електричної енергії та іншу - для встановлення тарифу на диспетчеризацію електроенергії, до кожної з яких було внесено зміни у грудні 2019 року. За відсутності участі НЕК «Укренерго» у механізмі компенсації внутрішніх передач електроенергії за доступ до транскордонного потенціалу та його використання з користувачів стягується плата на основі запланованого імпорту та експорту. Такі платежі не призначені для покриття виключно витрат, пов`язаних з транскордонними потоками. Таким чином, вони рівнозначні платежам, які за своїм змістом еквівалентні митним зборам, що не відповідає напрацьованому законодавству Енергетичного Співтовариства.

Так у повідомленні встановлено, що «відповідно до чинних правил експортери зобов`язані сплачувати тариф на передачу електроенергії, запланованої для експорту з України, за такою ж ставкою, що й інший користувач системи, тобто ставка така ж, як і для внутрішнього споживання. Тариф на диспетчеризацію електроенергії для запланованого експорту та імпорту призначається за такою ж ставкою, що і для інших користувачів системи, тобто ставка така ж як для внутрішнього споживання та вироблення електроенергії.

Через стягнення з імпорту та експорту елементів тарифу, які пов`язані із внутрішньою діяльністю та політиками, запропонована схема не відповідає статті 41 Договору про ЕС, яка передбачає, що «Мита й кількісні обмеження імпорту й експорту енергопродуктів і матеріалів, для транспортування яких використовуються мережі, і всі заходи, що мають подібний результат, між Сторонами забороняються». Згідно з прецедентним правом Європейського суду така заборона стосується мита, кількісних обмежень імпорту й експорту, а також всіх заходів, які мають аналогічний ефект. Зокрема, релевантним для питання тарифів на послуги з передачі та диспетчеризації електроенергії в Україні є рішення Суду у справі номер С-305/17 FENS від 06.12.2018, в якому Суд постановив, що законодавство Словаччини, яке зобов`язує експортерів електроенергії сплачувати тарифи на послуги з передачі, порушує положення європейського права, що відповідає статті 41 Договору про ЕС. Суд постановив, що митні збори заборонені «незалежно від будь-якої мети, для якої вони були встановлені, та призначення отриманого від них доходу» …, адже «будь-яка плата, навіть невелика, яка накладається на товар через те, що він перетинає кордон, є перешкодою для руху такого товару.» Така заборона застосовується навіть, якщо плата «не стягується на користь держави, не є дискримінаційною чи захисною по суті, і якщо товар, на який накладається плата, не складає конкуренції жодному вітчизняному продукту».

…

Тарифи на послуги з передачі та диспетчеризації електроенергії - це плата, що накладається виключно на продукт, тобто електроенергію, оскільки «тарифи розраховуються на підставі кількості переданих кВт, а не на підставі відстані, яку проходить електроенергія чи відповідно до інших критеріїв, які прямо пов`язані з передачею електроенергії.» Крім того, стягнення грошових коштів заборонено, якщо цих витрат «зазнає виключно товар, що перетинає кордон, як такий». Хоча в цілому тарифи на послуги з передачі та диспетчеризації електроенергії в Україні застосовуються як для внутрішніх операцій, так і для операцій експорту/імпорту, такі стягнення будуть дозволені лише у випадку, якщо вони «являють собою плату за фактично надану оператору послугу, за яку він зобов`язаний сплатити у пропорційному такій послузі розмірі».

Незважаючи на те, що «Укренерго» має право на компенсацію витрат, пов`язаних із розміщенням транскордонних потоків, особливо у випадку Бурштинського енергоострова, покриття таких витрат повинне здійснюватися відповідно до принципів, визначених у Регламенті 838/2010 щодо встановлення принципів стосовно механізму компенсації оператору системи внутрішніх передач електроенергії та спільного регуляторного підходу до встановлення тарифів на передачу електроенергії. Однак, «Укренерго» не бере участі у механізмі компенсації для покриття витрат, пов`язаних із транскордонними потоками. Тому, законним інтересом користувачів мережі в Україні є забезпечення того, щоб додаткові витрати, понесені для обслуговування транскордонних потоків, були належним чином призначені тим, хто бере участь у транскордонній діяльності.

…

Той спосіб встановлення тарифу, що існує зараз, не повинен застосовуватися стосовно експорту та імпорту, оскільки він передбачає завищену плату і не відповідає Договору.

Підстави для визначення тарифів для експорту та імпорту повинні бути чітко визначені в методиках, а не тільки при розрахунку тарифів, та відповідати правилам Енергетичного Співтовариства, зокрема Регламенту 838/2010.

Плата за транскордонний доступ повинна стягуватися із запланованого імпорту та експорту електроенергії через взаємозв`язки на підставі витрат, які передбачені для цієї мети.

Витрати, що стосуються транскордонних потоків, потрібно визначати відповідно до принципів механізму компенсації оператору системи внутрішніх передач електроенергії згідно з Додатком до цього звіту, тобто з урахуванням додаткових втрат у мережі, спричинених розміщенням транскордонних потоків та граничною вартістю обладнання, призначеного спеціально для розміщення транскордонних потоків.

Плата за імпорт та експорт може застосовуватися за передачі із країни до країни, які не є членами Договору про ЕС.

…

Розподіл витрат на послуги з передачі або диспетчеризації електроенергії (за вирахуванням додаткових зборів за використання ВДЕ) на споживання, виробництво, експорт та імпорт не є прозорим, і через це виникає серйозна проблема перехресного субсидування та подвійних зборів за транзитні операції, що, ймовірно, рівносильно дискримінації або заходу, що має еквівалентний ефект, заборонений відповідно до статті 41 Договору. Щоб уникнути такого результату, бажано встановити тарифи на послуги з диспетчеризації, які «Укренерго» надає імпортерам та експортерам таким самим чином, як і у разі виключно внутрішніх операцій, і щоб уникнути ситуацій, коли при транспортуванні електроенергії одні й ті ж послуги оплачуються двічі.».

Також в Додатку до цього повідомлення Секретаріат вказав, що допоки «Укренерго» не бере участі в механізмі компенсації оператору системи передач електроенергії відповідно до Регламенту 838/2010, тарифи на послуги з передачі електроенергії, що покладені на виробників (В) та навантаження (Н) в Україні, не повинні включати жодних елементів, пов`язаних з впливом їх діяльності у транскордонних потоках. Із сферою застосування - Українська енергосистема складається з двох фізично роз`єднаних зон торгів і зон контролю: (1) Бурштинський енергетичний острів, що працює у синхронному режимі з енергосистемою континентальної Європи, об`єднаний із енергосистемою Словаччини, Угорщини та Румунії; та (2) решта української енергосистеми, яка працює в синхронному режимі та об`єднана з енергосистемою Росії, Білорусі та Молдови. Ця зона об`єднана із енергосистемою Польщі, яка працює в асинхронному режимі.

Аналогічну оцінку впровадженню плати за передачу при здійсненні експортних операцій викладено у листах Секретаріату ЕС від 30.01.2020 № UA/O/01/30-01-2020 та від 28.02.2020 № REG-UA/O/dbu/01/28-02-2020, про які у контексті імплементації Регламенту ЄС № 838/2010 неодноразово зазначалось учасниками погодження проекту оскаржуваної постанови, зокрема, у листі Міністерства енергетики і захисту довкілля України від 31.01.2020 № 26/1.1-4.3-2731 та у листі Антимонопольного комітету України від 31.01.2020 № 128-29/01-1721, а також під час засідання Національної комісії, що здійснює державне регулювання сферах енергетики та комунальних послуг, у формі відкритого слухання.

Доводи НКРЕКП відносно того, що позиція викладена в листі, стосується країн, які є членами ITС-механізму є лише суб`єктивною думкою відповідача, яка не підтверджується належними аргументами та доказами, в той час, як лист Секретаріату Енергетичного Співтовариства №UA/О/01/30-01-2020 від 30.01.2020 був конкретно скерований Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг України.

Отже, за змістом статті 41 Договору про заснування Енергетичного Співтовариства, щодо якої у повідомленні наведені висновки, встановлено заборону мита, а також заходів, що мають подібний результат, щодо імпорту та експорту енергопродуктів і матеріалів, для транспортування яких використовуються мережі. При цьому не виключається можливість впровадження таких заходів, якщо вони виправдані на підставі державної політики, безпеки чи з інших визначених підстав.

Тобто встановлена зазначеним положенням заборона стосується в рівній мірі застосування до операцій з експорту та імпорту енергопродуктів як мита, так і заходів щодо встановлення плати, яка за своєю природою є подібною до мита.

Наведений в листах Секретаріату Енергетичного Співтовариства аналіз дає підстави для висновку про те, що встановлена плата за передачу щодо обсягів експортованої електричної енергії є за своєю природою та з урахуванням її структури такою, що має розцінюватися як захід, який є подібним до мита, встановлення якого не відповідає нормам статті 41 Договору про заснування Енергетичного Співтовариства та не є виправданим відповідно до пункту 2 цієї статті.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» та р. 11 Регламенту НКРЕКП, затвердженого Постановою НКРЕКП № 2133 від 06.12.2016, кожен з проектів рішення НКРЕКП, який має ознаки регуляторного акта, повинен бути оприлюднений разом з обґрунтуванням необхідне його прийняття та аналізом його впливу.

Згідно з пункту 11.4. Регламенту при підготовці аналізу впливу проекту регуляторного акта НКРЕКП вивчається проблема, яку НКРЕКП вважає за необхідне розв`язати, шляхи її вирішення та очікувані результати.

Відповідно до Розділу ІІІ Аналізу впливу проекту постанови НКРЕКП «Про затвердження Змін до Кодексу системи передачі», що має ознаки регуляторного акта, НКРЕКП як альтернативу щодо збереження чинного регулювання встановило, що відсутні умови та порядок сплати за послугу з передачі електричної енергії та послугу з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління при здійсненні експорту, імпорту електричної енергії. Водночас альтернатива щодо внесення запропонованих змін до чинного регуляторного акта (запропонованим проектом оскаржуваної постанови) є найбільш оптимальним варіантом та відповідає вимогам чинних нормативно-правових актів.

У розділі ІV Аналізу впливу проекту постанови НКРЕКП «Про затвердження Змін до Кодексу системи передачі» щодо вибору найбільш оптимального альтернативного способу досягнення цілей вказано, що внесення запропонованих змін дозволяє вирішити проблему найефективнішим способом. Забезпечення виконання вимог чинного законодавства України. Прийняття регуляторного акта сприятиме вдосконаленню Кодексу системи передачі.

Разом з тим, відсутній аналіз дотримання правозастосовної практики Енергетичного Співтовариства та Європейського Союзу.

Окрім того, зазначено, що впровадження змін не потребує додаткових витрат на запровадження та не несе додаткових витрат для суб`єктів господарювання та для громадян.

Однак, обставини, зазначені відповідачем в аналізі постанови фактично суперечать один одному, адже оскільки, відповідні норми були відсутні, то із запровадженням таких, виникнуть додаткові витрати суб`єктів господарювання.

Більше того, конкретизація положень Кодексу системи передачі внаслідок прийняття Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, постанови від 07.02.2020 № 360 «Про затвердження Змін до Кодексу системи передачі» в частині змін до пунктів 5.1, 5.3, 5.6 глави 5, пунктів 6.2, 6.5 глави 6 розділу XI, та змін до додатків 5 та 6 Кодексу системи передачі відбулась без урахування висновків Секретаріату Енергетичного Співтовариства та вимог статті 41 Договору про заснування Енергетичного Співтовариства в порушення вимог ст. 2 Закону України «Про ринок електричної енергії», що призвело до встановлення додаткових зобов`язань з оплати експортерами та імпортерами тарифу на диспетчерське (оперативно-технологічне) управління та експортерами тарифу на передачу електричної енергії.

В свою чергу твердження відповідача, що експортери електричної енергії фактично отримують послуги з передачі електричної енергії, оскільки фізично користуються мережами ОСП з метою транспортування електричної енергії до енергосистеми країни, в яку здійснюється експорт електроенергії, як підстави для оплати послуг з передачі електричної енергії в обсягах експортованої електроенергії, не спростовує обов`язку Національної комісії, що здійснює державне регулювання сферах енергетики та комунальних послуг, щодо дотримання ст. 2 Закону України «Про ринок електричної енергії» при розробці та затвердженні регуляторних актів.

Таким чином, вказані обставини свідчать, за висновками суду, про протиправність прийняття оскаржуваної постанови, що є підставою для задоволення позову.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень.

У п. 1 ч. 2 ст. 245 КАС України зазначено, що, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень.

У відповідності до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України, суду надано право прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Згідно з частиною дев`ятою статті 264 КАС України суд може визнати нормативно-правовий акт протиправним (незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним повністю або в окремій його частині.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід врахувати положення статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту), згідно якої під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Таким чином, з метою ефективного захисту порушених прав позивача суд приходить до висновку про визнання протиправною та нечинною з моменту прийняття постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 07.02.2020 № 360 «Про затвердження Змін до Кодексу системи передачі» в частині змін до пунктів 5.1, 5.3, 5.6 глави 5, пунктів 6.2, 6.5 глави 6 розділу XI, та змін до додатків 5 та 6 Кодексу системи передачі, затвердженого постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 309.

За ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ст. 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 76 КАС України).

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 20.05.2019 (справа № 417/3668/17).

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, на користь позивача належить стягнути сплачений ним судовий збір у розмірі 2 270,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 72-77, 241-246, 250, 251, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЕ ТРЕЙДІНГ УКРАЇНА» - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною та нечинною з моменту прийняття постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 07.02.2020 № 360 «Про затвердження Змін до Кодексу системи передачі» в частині змін до пунктів 5.1, 5.3, 5.6 глави 5, пунктів 6.2, 6.5 глави 6 розділу XI, та змін до додатків 5 та 6 Кодексу системи передачі, затвердженого постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 309.

3. Стягнути за рахунок коштів Національної комісії, що здійснює державне регулювання сферах енергетики та комунальних послуг (адреса: 03057, м. Київ, вул. Смоленська, 19, ідентифікаційний код - 39369133, ел. пошта - ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЕ ТРЕЙДІНГ УКРАЇНА» (адреса: 01010, м. Київ, вул. Хрестовий, 2, оф. 404, ідентифікаційний код - 43265997, ел. пошта - ) сплачений при поданні позовної заяви судовий збір у розмірі 2 270,00 грн. (дві тисячі двісті сімдесят гривень).

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма часниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст рішення складено 14.11.2022.

Суддя К.С. Пащенко