Справа № 640/36257/21
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2022-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2022 року м. Київ № 640/36257/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Гарника К.Ю., за участю секретаря судового засідання Дураєвої А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг

про визнання протиправним наказу, зобов`язання вчинити дії

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1

від позивача - Василевської А.А.

від відповідача - Давидюк С.О.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Національної комісії, що здійснює регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі по тексту - відповідач, НКРЕКП), адреса: 03057, місто Київ, вулиця Смоленська, будинок 19, в якій позивач просить

- визнати протиправним (незаконним) наказ №616-к від 08 листопада 2021 року про відсторонення від роботи ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг допустити ОСОБА_1 до виконання трудових обов`язків начальника управління цінової та тарифної політики у сфері електроенергетики Департаменту із регулювання відносин у сфері енергетики Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг;

- зобов`язати Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг надавати ОСОБА_1 доступ до робочого місця за наявності у нього негативного результату тестування на COVID-19 методом полімеразної ланцюгової реакції або експрес-тесту на визначення антигена коронавірусу SARS-CoV-2, яке проведене не більше як за 72 години до відвідування адміністративної будівлі НКРЕКП;

- стягнути з Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу до моменту фактичного допущення до роботи.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він працює на посаді начальника управління цінової та тарифної політики у сфері електроенергетики Департаменту із регулювання відносин у сфері енергетики Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

08 листопада 2021 року відповідач прийняв Наказ № 616-к про відсторонення від роботи ОСОБА_1 , без збереження заробітної плати з 08 листопада 2021 року на строк, до усунення причин, що зумовили відсторонення.

На переконання позивача, вказаний наказ є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, з огляду на те, що вимога відповідача щодо обов`язкової вакцинації від COVID-19 позивача та відсторонення його від роботи без збереження заробітної плати з підстав, зазначених в оскаржуваному наказі, є зміною істотних умов державної служби, про яку відповідач мав попередити позивача за 30 днів, але попередив про зміну умов оплати праці в бік погіршення фактично за 7 днів до відсторонення та позбавлення заробітної плати без пропозиції іншої роботи або іншої форми організації праці, такої як «надомна робота» або «дистанційна робота».

Крім того, позивач вказує, що він не вчиняв ніяких дисциплінарних проступків, не ухилявся від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці тощо, що могло б бути підставою для відсторонення його від роботи.

Також, позивач посилається на те, що усуватися (відсторонятися) від роботи можуть особи, які є носіями збудників інфекційних захворювань, а обов`язкові профілактичні щеплення здійснюються в порядку, передбаченому законами України, тобто, вказані в оскаржуваному наказі положення статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних захворювань» не містять підстав для відсторонення від роботи працівника, у якого відсутнє щеплення від COVID-19, оскільки вказане щеплення не визначається жодним законом як обов`язкове.

Також, позивач у своїй позовній заяві звертає увагу, що серед підписантів Акта про ухилення нема жодної посадової особи за медичним фахом, що уповноважена здійснювати медичний огляд чи опрацьовувати документацію, що містить лікарську таємницю, а 26 жовтня 2021 року, перед складанням цього Акта він подав заяву про ненадання згоди на обробку персональних медичних даних

При цьому, позивач стверджує, що якщо у відповідача як у роботодавця були підстави вважати, що стан здоров`я позивача не дозволяє йому виконувати свої трудові обов`язки, в тому числі, внаслідок припущення щодо відсутності у позивача щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS- CoV-2, то, на думку позивача, відповідач зобов`язаний був забезпечити за свій рахунок позачерговий медичний огляд позивача, за результатами якого лікар і зафіксував би відповідний факт про стан здоров`я позивача в особистій медичній картці чи медичній довідці.

Також, позивач послався на порушення відповідачем процедури відсторонення від роботи та права на працю позивачу «дистанційно» або «надомною роботою», чим позбавив його заробітку, як єдиного джерела існування.

Більш того, позивач у своїй позовній заяві також вказав й на існування підстав для встановлення для нього рівних з відвідувачами умов відвідування адміністративної будівлі НКРЕКП з дотриманням карантинних вимог за наявності негативного результату тестування на COVID-19 методом полімеразної ланцюгової реакції або експрес-тесту на визначення антигена коронавірусу SARS-CoV-2, яке проведене не більше як за 72 години до відвідування адміністративної будівлі НКРЕКП.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до адміністративного суду з цією позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на вимоги пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», якою керівникам державних органів у тому числі доручено забезпечити відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових щеплень.

Крім того, у відзиві на позовну заяву зазначено, що відповідач як роботодавець вживав усіх необхідних заходів для забезпечення проходження повного курсу вакцинації працівниками НКРЕКП.

У зв`язку з чим, на переконання представника відповідача, оскаржуваний позивачем наказ є правомірним та таким, що прийнятий у порядок, спосіб та в межах компетенції відповідача, а тому, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Не погоджуючись з доводами, викладеними у відзиві на позовну заяву, представником позивача подано суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якій остання послалась на аналогічні обставини тим, що викладені у самій позовній заяві.

У своїх письмових запереченнях на відповідь на відзиву на позовну заяву представник відповідача послався на ті ж самі обставини, що були викладені у відзиві на позовну заяву.

У додаткових письмових поясненнях від 07 червня 2022 року представник позивача зазначила, що позивача з 01 березня 2022 року допущено до роботи на час дії воєнного стану в Україні.

У додаткових письмових поясненнях від 24 червня 2022 року представник позивача зазначила, що, на її переконання, відповідач продовжує порушувати трудові права позивача, не допускаючи його до виконання трудових обов`язків, формально перейменувавши «відсторонення» у «простій», вказавши причиною простою наслідки відсторонення позивача.

Представник відповідача у додаткових письмових поясненнях зазначив, що позивача допущено до роботи з 01 березня 2022 року на час дії воєнного стану в Україні, а також йому оголошено простій з 01 березня 2022 року на час дії воєнного стану в Україні, у зв`язку з відсутністю організаційних умов, які зумовлені перерозподілом його посадових обов`язків між працівниками структурного підрозділу.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 грудня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено здійснити розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 лютого 2022 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні 20 вересня 2022 року позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити, надавши суду аналогічні пояснення тим, що викладені у позовній заяві, відповіді на відзив на позовну заяву та додаткових поясненнях. Представник відповідача позовні вимоги не визнала та просила у їх задоволенні відмовити, підтримавши доводи, що викладені у відзиві на позовну заяву, запереченнях на відповідь на відзив на позовну заяву та у письмових поясненнях.

Заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного.

Так, судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач перебуває на посаді начальника управління цінової та тарифної політики у сфері електроенергетики Департаменту із регулювання відносин у сфері енергетики Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг з 19 січня 2021 року на підставі наказу №61-к від 19 січня 2021 року «Про переведення ОСОБА_1 ».

01 листопада 2021 року та 05 листопада 2021 року ОСОБА_1 ознайомлено з повідомленнями про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, зокрема, щодо відсторонення від роботи без збереження заробітної плати на підставі статті 46 Кодексу законів про працю України та частини статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» у випадку не надання документу, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 або медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я.

Також, з матеріалів справи вбачається, що 01 листопада 2021 року та 05 листопада 2021 року посадовими особами відповідача складено Акти про відмову від ознайомлення з повідомленням про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, відповідно до змісту якого ОСОБА_1 ознайомився з повідомленням, підписати та отримати перший і другий примірник відмовився.

Наказом керівника апарату Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 08 листопада 2021 року №616-к вiдповiдно до статті 46, частини 1 статті 94 Кодексу законiв про працю України, частини 2 статті 12 Закону України «Про захист населення вiд iнфекцiйних хвороб», частини 3 статті 5 Закону Украiни «Про державну службу», пункту 41-6 постанови Кабiнету Міністрів України вiд 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепiдемiчних заходiв з метою запобiгання поширенню на території України гострої респiраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoY-2», згiдно з Перелiком професiй, виробництв та органiзацiй, працiвники яких пiдлягають обов`язковим профiлактичним щепленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я вiд 04 жовтня 2021 року №2153, ОСОБА_1 відсторонено вiд роботи без збереження заробiтної плати з 08 листопада 2021 року на строк до усунення причин, що зумовили вiдсторонення.

Не погоджуючись з вказаним наказом, вважаючи його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а також вважаючи порушеним його право на отримання заробітної плати, позивач звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Питання проведення обов`язкових профілактичних щеплень врегульоване нормами Основ законодавства України про охорону здоров`я від 19 листопада 1992 року №2801-ХІІ, Законом України від 06 квітня 2000 року № 1645-ІІІ «Про захист населення від інфекційних хвороб» (далі по тексту - Закон України від 06 квітня 2000 року №1645-ІІІ), Законом України від 24 лютого 1994 року № 4004-ХІІ «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» (далі по тексту - Закон України від 24 лютого 1994 року №4004-ХІІ).

Так, відповідно до статті 30 Основ законодавства про охорону здоров`я, щодо окремих особливо небезпечних інфекційних захворювань можуть здійснюватися обов`язкові медичні огляди, профілактичні щеплення, лікувальні та карантинні заходи в порядку, встановленому законами України.

В свою чергу, абзацом 2 статті 12 Закону України від 06 квітня 2000 року №1645-ІІІ передбачено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до: зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб (інших порівняно з такими хворобами як дифтерія, кашлюк, кір, поліомієліт, правець, туберкульоз, обов`язковість щеплень проти яких визначена абзацом 1 цієї статті). У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Відповідно до абзаців 2, 3 статті 27 Закону України від 24 лютого 1994 року №4004-ХІІ обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи; що групи населення та категорії працівників, які підлягають профілактичним щепленням, у тому числі обов`язковим, а також порядок і терміни їх проведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Відповідно до статті 10 Основ законодавства України про охорону здоров`я та статті 12 Закону України від 06 квітня 2000 року №1645-ІІІ Міністерством охорони здоров`я України видано наказ від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 року за №1306/36928), яким визначений такий перелік.

Згідно з цим Переліком, обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS- CoV-2, підлягають працівники, зокрема, центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів.

Статтею 1 Закону України від 02 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

На момент виникнення спірних правовідносин, відповідно до статті 29 Закону України від 06 квітня 2000 року №1645-ІІІ, на території України було установлено карантин, який діє до теперішнього часу.

Так, статтею 29 цього закону визначено, що карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України. Питання про встановлення карантину порушує перед Кабінетом Міністрів України центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, за поданням головного державного санітарного лікаря України.

Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України №1336 від 15 грудня 2021 року ((далі по тексту - постанова Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236), карантин продовжено до 31 грудня 2022 року.

Слід зауважити, що до зазначеної постанови Кабінету Міністрів України №1236 від 09 грудня 2020 року постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року №1096 внесені зміни, відповідно до яких текст постанови №1236 доповнено пунктом 41-6, що передбачає обов`язок керівників державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити:

- відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я (підпункт 2 пункту 416);

взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України "Про оплату праці" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу";

відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються;

строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Наведене в сукупності свідчить про те, що пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України №1236 від 09 грудня 2020 року (з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року №1096) встановлено порядок відсторонення від роботи, який визначає умови та підстави відсторонення, час відсторонення та його документальне оформлення певним чином.

Суд звертає увагу, що постанова Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року №1096 не визнана, у встановленому законодавством порядку, протиправною або нечинною, у зв`язку з чим підлягає обов`язковому виконанню відповідно до статті 117 Конституції України.

Крім того, суд зазначає, що статтею 72 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» визначено, що відсторонення державного службовця від виконання посадових обов`язків здійснюється лише одночасно з прийняттям рішення про порушення дисциплінарного провадження або під час його здійснення, тобто у зв`язку з вчиненням дисциплінарного проступку у випадках: порушення Присяги державного службовця; перевищення службових повноважень, якщо воно не містить складу кримінального або адміністративного правопорушення; невиконання вимог щодо політичної неупередженості державного службовця; використання повноважень в особистих (приватних) інтересах або в неправомірних особистих інтересах інших осіб; подання під час вступу на державну службу недостовірної інформації про обставини, що перешкоджають реалізації права на державну службу, а також неподання необхідної інформації про такі обставини, що виникли під час проходження служби; прийняття державним службовцем необґрунтованого рішення, що спричинило порушення цілісності державного або комунального майна, незаконне їх використання або інше заподіяння шкоди державному чи комунальному майну, якщо такі дії не містять складу кримінального або адміністративного правопорушення.

Проте, суд наголошує, що вказаний перелік підстав відсторонення не є вичерпним.

Наведене дозволяє дійти висновку, що, оскільки позивач обіймає посаду у органі державного регулювання діяльності у сферах енергетики та комунальних послуг та перебуває на державній службі, то до спірних відносин підлягає застосуванню стаття 46 Кодексу законів про працю України, відповідно до якої відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається, в тому числі, в інших випадках, передбачених законодавством.

Так, законодавством передбачено, зокрема, статтею 12 Закону України 06 квітня 2000 року № 1645-ІІІ та постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 (зі змінами внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096), відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень.

Той факт, що позивач відмовився від проведення щеплення підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, про що було зазначено судом та проти чого не заперечував сам позивач.

При цьому, суд наголошує, що тимчасове увільнення від виконання службових обов`язків у порядку відсторонення від роботи, в даному випадку, не є звільненням зі служби, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків.

Більш того, слід наголосити, що зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2», внесені постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року №1096, щодо відсторонення від роботи у разі відмови або ухилення від проведення обов`язкових профілактичних щеплень, а також наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» набули чинності з 08 листопада 2021 року.

Таким чином, із зазначеної дати, відповідно до наведених приписів чинного законодавства, в НКРЕКП підлягали відстороненню від роботи державні службовці, які на вказану дату відмовились або ухилились від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, крім тих, які надали довідку закладу охорони здоров`я про наявність протипоказань до вакцинації (тимчасових або постійних).

Тобто, на переконання суду, оскаржуваний позивачем наказ в частині його відсторонення від роботи з 08 листопада 2021 року у зв`язку з відмовою від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, без надання довідки закладу охорони здоров`я про наявність протипоказань до вакцинації (тимчасових або постійних) є правомірним.

Більш того, слід відмітити, що відповідно до наявної в матеріалах справи копії наказу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 15 березня 2022 року №85-к зупинено дію наказу НКРЕКП від 08 листопада 2021 року №616-к «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » з 01 березня 2022 року до завершення воєнного стану в Україні; позивача допущено до роботи з 01 березня 2022 року на час дії воєнного стану та оголошено простій з 01 березня 2022 року на час дії воєнного стану, а також доручено управлінню з фінансово-економічних питань, бухгалтерського обліку та звітності здійснювати оплату простою в розмірі, прийнятому НКРЕКП відповідно до законодавства.

Водночас, щодо оплати праці за період відсторонення від роботи, а саме, з 08 листопада 2021 року по 28 лютого 2022 року включно, суд зазначає, що оскільки при відстороненні від роботи у зв`язку з відмовою від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 посадові обов`язки позивачем не виконувались, відсутні підстави для виплати заробітної плати за період відсторонення.

Аналогічна правова позиція висвітлена у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 820/5784/17 та від 18 листопада 2019 року № 480/4871/18.

Більш того, суд зауважує, що чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.

Окремо, суд вважає за необхідне зазначити, що чинним законодавством на громадян покладаються обов`язки щодо проведення щеплень.

Зокрема, відповідно до пункту «б» статті 10 Основ законодавства про охорону здоров`я громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Положеннями статті 5 Закону України від 24 лютого 1994 року №4004-ХІІ на громадян покладаються обов`язки брати участь у проведенні санітарних і протиепідемічних заходів та робити щеплення у передбачених законодавством випадках.

Крім того, слід наголосити, що статтею 46 Кодексу законів про працю України визначено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Аналіз даної норми свідчить про те, що за змістом цієї статті допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом.

При цьому, абзацом 2 статті 12 Закону України від 06 квітня 2000 року №1645-ІІІ передбачено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до: зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб ( інших порівняно з такими хворобами як дифтерія, кашлюк, кір, поліомієліт, правець, туберкульоз, обов`язковість щеплень проти яких визначена абзацом 1 цієї статті). У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Тобто, вказаною нормою Закону передбачений інший випадок відсторонення від роботи, а саме відмова або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень.

Також, суд звертає увагу на таке.

Стаття 46 Кодексу законів про працю України та стаття 12 Закону України від 06 квітня 2000 року №1645-ІІІ не містять порядку відсторонення від роботи осіб, що відмовляються або уклоняються від щеплення від COVID-19, наразі такий порядок визначений пунктом 41- 6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Положеннями цієї норми визначені умови та підстави відсторонення, час відсторонення, його документальне оформлення певним чином, що у сукупності складає порядок відсторонення від виконання роботи.

Щодо положень пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України №1236 від 09 грудня 2020 року, суд зазначає, що підпункт 2 зазначеної правової норми встановлює імперативний припис керівникам державних органів забезпечити відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

Як вже було неодноразово зазначено судом, абзацом 2 статті 12 Закону України від 06 квітня 2000 року №1645-ІІІ передбачено, що у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.»

Стосовно посилань позивача на обмеження його права на працю, суд зазначає, що у постанові від 18 листопада 2019 року у справі №480/4871/18 Верховний Суд вказує на необґрунтованість доводів скаржника щодо не врахування положення статті 43 Конституції України під час застосування до останнього заходу у вигляді відсторонення від роботи.

З огляду на вищевикладені обставини, а також з урахуванням того, що станом на теперішній час позивача на підставі наказу від 15 березня 2022 року №85-к допущено до роботи та поновлено нарахування й виплату йому заробітної плати, з урахуванням перебування його в простої, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання протиправним та скасування наказу НКРЕКП від 08 листопада 2021 року №616-к «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » та припинення нарахування й виплати заробітної до усунення причин, що стали підставою для такого відсторонення.

Також, окремо слід наголосити й на тому, що позивачем не доведено, а судом не встановлено, що позивач дійсно скористався своїм право на доступ до робочого місця за наявності в нього негативного результату тестування на COVID-19 методом полімеразної ланцюгової реакції або експрес-тесту на визначення антигена коронавірусу SARS-CoV-2, яке проведене не більше як за 72 години до відвідування адміністративної будівлі НКРЕКП, відповідно, відсутні правові підстави вважати, що відповідач за наявності в позивача такого результату тестування вчиняв будь-які дії для обмеження останнього у доступі до робочого місця.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На переконання суду, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, а позивачем такі витрати понесені не були, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя К.Ю. Гарник

Повний текст рішення суду складений 16 листопада 2022 року.