Справа № 300/2291/22
Суддя: Микитин Н.М.
Дата ухвалення: 2022-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" листопада 2022 р. справа № 300/2291/22
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі судді Микитин Н.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Перегінської селищної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування п.2 рішення № 336-13/2021 від 30.09.2021, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ), звернувся до суду з адміністративним позовом до Перегінської селищної ради (далі відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 (далі третя особа, ОСОБА_2 ) про визнання протиправним та скасування п.2 рішення № 336-13/2021 від 30.09.2021.
Позовні вимоги з урахуванням уточненої позовної заяви, мотивовані тим, що відповідачем протиправно, пунктом - 2 рішення № 336-13/2021 від 30.09.2021, надано дозвіл ОСОБА_2 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,300 га для обслуговування виробничо-складських приміщень АДРЕСА_1 з подальшою передачею в оренду, оскільки при прийнятті оскаржуваного пункту рішення сесією не дотримано вимог статті 377 Цивільного кодексу України, статті 120 Земельного Кодексу України та надано дозвіл ОСОБА_2 одноособово, а не пропорційно відповідно до його частки права власності на нерухоме майно, на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Крім того, відповідно до Регламенту роботи Перегінської селищної ради затвердженого рішенням № 29-2/2020 від 17 грудня 2020 другої сесії селищної ради VIII демократичного скликання та Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", проект порядку денного формується апаратом Перегінської селищної ради. Підготовлені проекти рішень за підписом виконавця проходять юридичну експертизу в юридичному відділі та погоджуються головою профільної комісії ради на підставі рішення відповідної комісії керівниками відповідних служб та спеціалістами апарату ради. У ході обговорення питання на засіданнях ради депутати можуть надавати пропозиції щодо порядку ведення пленарного засідання та організації розгляду питання, однак не можуть подавати пропозиції які по-суті істотно змінюють проект рішення. Пропозиції та поправки повинні проходити юридичну експертизу, яку на пленарному засіданні дає представник від юридичної служби. Головуючий повинен відмовити ініціатору пропозиції чи поправки поставити на голосування запропонований ним текст, який суперечить чинному законодавству. Даного положення при прийнятті оскаржуваного рішення голова селищної ради не дотрималася та не взяла до уваги проекти рішень по даному питанню, а пропозиції, які внесли ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , з порушенням ст. 109 Регламенту роботи Перегінської селищної ради. З наведених підстав, просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14.06.2022 дану позовну заяву залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам, визначеним статтями 123, 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України та надано десятиденний строк з дня вручення (отримання) копії цієї ухвали для усунення недоліків.
07.07.2022 позивачем зазначені в ухвалі про залишення позовної заяви без руху недоліки усунуто та подано заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду.
У зв`язку із усуненням позивачем недоліків позовної заяви, ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14.07.2022 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, згідно із правилами, встановленими статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України.
09.08.2022 на адресу суду від третьої особи, надійшли пояснення щодо позову, згідно яких ОСОБА_2 заперечує проти позову з мотивів наведених у поясненні та зазначає, що позивач не довів про порушення свого права, а також не вказав, у який спосіб скасування п. 2 рішення Перегінської селищної ради, яким ОСОБА_2 надано дозвіл на складення проекту землеустрою, відновить чи захистить право позивача, особливо враховуючи, що таке порушене права в останнього відсутнє. Крім того, аналізуючи зміст і підстави позовних вимог позивача, можна прийти до чіткого висновку, що в ньому не наведені передбачені ст. 118 Земельного кодексу України підстави для відмови у наданні дозволу на складення проекту землеустрою, а тому Псрегіиська селищна рада і не могла прийняти інше рішення за заявою ОСОБА_2 .
Відповідач скористався правом подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 30.08.2022 та міститься в матеріалах справи. Проти заявлених позовних вимог заперечив, вказавши, що посилання позивача на статтю 120 Земельного кодексу України є помилковими, оскільки дана правова норма врегульовує перехід права власності, а не права користування земельною ділянкою. Також чинним законодавством не передбачено право спільної часткової оренди земельної ділянки. З урахуванням наведеного ОСОБА_2 одноособово надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою. При цьому, селищна рада виходила з того, що під час розробки проекту землеустрою відповідний спеціаліст в межах наданих повноважень зобов`язаний враховувати особливості об`єкта нерухомості, який розташований на цій земельній ділянці, зокрема щодо забезпечення належного доступу до нього обох співвласників двоповерхового приміщення. Крім того, витягом з протоколу засідання 30 сесії Перегніської селищної ради 8 демократичного скликання від 30.09.2021 підтверджено, що під час розгляду питання 27 порядку денного "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок по АДРЕСА_2 з подальшою передачею в оренду" депутати ОСОБА_4 та ОСОБА_3 внесли відповідно пропозицію, яка була поставлена головою на голосування. Жодних пунктів Регламенту при цьому не було порушено, оскільки в даному випадку не було ініційовано внесення на розгляд сесії нового питання порядку денного, а депутати, діючи в межах своїх повноважень, наданих законом, внесли пропозиції під час розгляду конкретного питання порядку денного. Більше того, зазначене питання неодноразово розглядалося на засіданнях постійно діючих комісій ради, а також і на попередніх сесіях. В зв`язку із наведеним, позовні вимоги позивача заявлені у позовній заяві є необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню.
Суд, на підставі положення частини 8 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, розглянувши матеріали адміністративної справи, дослідивши і оцінивши докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечують проти позову, встановив наступне.
Згідно, договору купівлі-продажу від 03.10.2003 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_1 є власником 92/100 частини виробничо-складських приміщень та цегляної-бетонної огорожі території довжиною 281,9 м, які розташовані на земельній ділянці розміром 2 га, що знаходяться в АДРЕСА_1 (а.с.9-11).
30.09.2021 сесією Перегінської селищної ради прийнято рішення № 336-13/2021 "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок по АДРЕСА_1 з подальшою передачею в оренду" та вирішено:
1. Дати дозвіл ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1,000 га для обслуговування виробничо-складських приміщень та цегельно-бетонної огорожі (КВЦЗП 11.02 для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості) в АДРЕСА_1 з подальшою передачею в оренду;
2. Дати дозвіл ОСОБА_5 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,300 га для обслуговування виробничо-складських приміщень (КВЦЗП 11.02 для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості) АДРЕСА_1 з подальшою передачею в оренду;
3. Залишити в землях запасу селищної ради земельну ділянку орієнтовною площею 0,6000 га, на якій розміщені самовільно збудовані нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 .
Не погодившись із пунктом - 2 рішення № 336-13/2021 від 30.09.2021 суб`єкта владних повноважень, позивач звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.
Суд, у відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин, зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в редакції, чинній на момент врегулювання спірних правовідносин.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Абзацом 1 статті 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.
Аналізуючи наведені норми законодавства, суд зазначає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до частин 1, 2 статті 2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 за №280/97-В (надалі по тексту, також Закон №280/97-В) місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.
Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.
За змістом статті 5 Закону №280/97-В система місцевого самоврядування, серед іншого, включає: територіальну громаду; міську раду; міського голову; виконавчі органи міської ради.
Згідно частини 1 статті 10 Закону №280/97-ВР, сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Статтею 25 Закону №280/97-ВР передбачено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.
Відповідно до пунктів 30, 34 частини 1 статті 26 Закону №280/97-В виключно на пленарних засіданнях, зокрема, сільської ради, поряд з іншим, вирішуються питання прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна та вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.
Право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування (частина 1 статті 1 Закону №280/97-В)
Згідно частин 1, 2, 5 статті 60 Закону №280/97-В територіальним громадам сіл належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, землю.
Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.
Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.
Аналіз вказаних норм закону свідчить, що Перегінська селищна рада є органом місцевого самоврядування, який наділений повноваженнями, зокрема, у сфері регулювання земельних відносин і розпорядження комунальним майном.
Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель врегульовано Земельним кодексом України.
Підстави і порядок набуття прав на землю із земель державної та комунальної власності визначенні ст.ст. 116, 122, 138 ЗК України (дані норми застосовуються судом в редакції, діючій на час прийняття оскаржуваних ухвал).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (ч.1 ст.122 ЗК України).
Частиною 1 статті 123 ЗК України передбачено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі:
- надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення;
- формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).
Відповідно до положень частини 2 статті 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Частиною 3 статті 123 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Таким чином, згідно положень ст.123 ЗК України за результатами розгляду клопотання особи про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення орган місцевого самоврядування вправі прийняти одне правомірне рішення: про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за умови відсутності підстав для відмови в наданні дозволу або про відмову в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за умови невідповідності місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Отже, Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
Відповідно до норм статті 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: - у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; - шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; - шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; - шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом; - за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.
З наведених вище приписів статті 79-1 ЗК України зрозуміло, що метою надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок є формування земельної ділянки, яке полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.
Отже, надання дозволу на розробку проекту землеустрою має на меті лише формування земельної ділянки як окремого об`єкта. При цьому, не суттєво за чиїм замовленням такий проект буде розроблено. Закон не виключає ситуації, коли проекти одночасно розробляються різними замовниками. В цій ситуації важливим є інше - під час розробки проекту, серед іншого, визначаються (узгоджуються) межі земельної ділянки та з`ясовується наявність правових та фактичних перешкод для надання її у власність/користування, зокрема спірність прав щодо ділянки чи її меж. Ці обставини повинні враховуватися органом, що розпоряджається землями, під час затвердження проекту та надання земельної ділянки у власність, а не на стадії надання дозволу на розробку проекту землеустрою. При цьому надання дозволу на розробку проекту відведення не свідчить, що проект радою буде затверджено. Якщо буде виявлено обставини, що за законом є підставами для відмови у затвердженні проекту, рада може прийняти відповідне рішення (про відмову в затвердженні проекту землеустрою).
Виходячи з викладеного, суд зазначає що п.2 рішення № 336-13/2021 від 30.09.2021 відповідача про надання третій особі ( ОСОБА_5 ) дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за місцезнаходженням нерухомого майна, котре належить цій особі, не встановлює будь-яких обмежень щодо реалізації позивачу його права, в тому числі не перешкоджає йому звернутися до Перегінської селищної ради про необхідність узгодження спірних меж, про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки для обслуговування його приміщень тощо.
Стосовно тверджень позивача про порушення відповідачем вимог статті 377 Цивільного кодексу України та статті 120 Земельного Кодексу України, при наданні третій особі ОСОБА_5 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст.377 ЦК України (в редакції, діючій на час прийняття оскаржуваного рішення) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації).
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
В зазначених положеннях статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України розкривається принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди.
Однак, вказані норми чинного законодавства передбачали одночасний перехід права власності разом з об`єктом на земельну ділянку, тільки у разі якщо такий об`єкт розміщувався на сформованій земельній ділянці і перебував в користуванні чи у власності відчужувача такого об`єкта.
Суд зазначає, що позивач набув право власності на об`єкт по АДРЕСА_1 за договором дарування у ОСОБА_6 15.07.2005 (а.с.9), однак жодних документів, які б свідчили що відчужувач ОСОБА_6 , оформляв таку земельну ділянку за собою на праві приватної власності чи в інший спосіб набув право користування земельною ділянкою для обслуговування приміщень по АДРЕСА_1 , на момент відчуження приміщень ОСОБА_1 матеріали справи не містять.
Крім того, в матеріалах справи міститься тільки рішення Перегінської селищної ради від 20.11.1999, згідно якого земельна ділянка по АДРЕСА_1 га, перебувала в постійному користуванні ВКФ «Ірина», проте договору оренди чи акту постійного користування матеріали справи не містять.
Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що твердження позивача про порушення відповідачем вимог статті 377 Цивільного кодексу України та статті 120 Земельного Кодексу України, при наданні третій особі ОСОБА_5 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є безпідставними та необгрунтовними.
Що стосується тверджень позивача про порушення пункту 109 Регламенту роботи Перегніської селищної ради, як на підставу для скасування п.2 рішення № 336-13/2021 від 30.09.2021, суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 109 Регламенту роботи Перегінської селищної ради восьмого скликання, затвердженого рішенням № 29-2/2020 від 17.12.2020 другої сесії VIII скликання Перегінської селищної ради, депутат має право вийти з пропозицію про включення окремих питань до порядку денного. Ця пропозиція попередньо розглядається на засіданні відповідної постійної комісії. Про включення чи не включення запропонованих депутатом питань до порядку денного вирішує постійна комісія.
Суд зазначає, що згідно витягу з протоколу засідання тринадцятої сесії Перегніської селищної ради восьмого демократичного скликання від 30 вересня 2021 року (а.с.9-11), під час розгляду питання 27 порядку денного «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок по АДРЕСА_2 з подальшою передачею в оренду» депутати ОСОБА_4 та ОСОБА_3 внесли відповідну пропозицію, яка була поставлена головою на голосування та за яку було проголосовано депутатами.
Відтак, жодних пунктів Регламенту не було порушено, оскільки в даному випадку не було ініційовано внесення на розгляд сесії нового питання порядку денного, а депутати, діючи в межах своїх повноважень, наданих законом, внесли пропозиції під час розгляду конкретного питання порядку денного.
Посилання позивача на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо єдиної правої долі земельної ділянки та розміщеного на ній об`єкта нерухомості» № 1174 від 02.02.2021, є хибними, оскільки такий набрав чинності 28 жовтня 2021 року, тоді як оскаржуване рішення Перегінської селищної ради № 336-13/2021 прийнято 30.09.2021.
Підсумовуючи вищевикладене, оцінивши подані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач, діючи у спірних правовідносинах як суб`єкт владних повноважень, прийняв законне та обґрунтоване рішення, котре жодним чином не порушує прав та законних інтересів позивача.
Решта доводів та аргументів учасників справи не впливають на результати вирішення спору по суті, не спростовують встановлених судом обставин у спірних правовідносинах та викладених висновків суду.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
З огляду на вищезазначене та оцінюючи у сукупності встановлені обставини і перевіривши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про правомірність пункту 2 рішення № 336-13/2021 від 30.09.2021, а тому підстави для його скасування, відсутні.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставах, в межах та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.
Згідно з частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Суд також враховує частину 2 статті 2 КАС України, відповідно до приписів якої у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Тобто, ці норми одночасно покладають обов`язок на сторін доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень.
Належних і достатніх доказів, які б спростовували доводи відповідача, позивач під час розгляду справи не надав.
Враховуючи вищевикладене, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, суд дійшов висновку, що у спірних правовідносинах відповідач діяв з дотриманням вимог частини 2 статті 2 КАС України, а тому позовні вимоги є необґрунтованими, а позов таким що не підлягає до задоволення.
Оскільки в задоволенні позову відмовлено, згідно приписів статті 139 КАСУ підстави для стягнення судових витрат з відповідача у суду відсутні.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
В задоволенні позову відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Відповідно до статей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 );

відповідач - Перегінська селищна рада (, вул. Сагайдачного, 26, смт. Перегінське, Рожнятівський район, Івано-Франківська область, 77662);

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , АДРЕСА_4 ).

Суддя Микитин Н.М.