Справа № 580/4253/22
Суддя: Марина БІЛОНОЖЕНКО
Дата ухвалення: 2022-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2022 року справа № 580/4253/22

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Білоноженко М.А., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними та скасування постанов,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправними та скасувати постанови Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ):

- від 18.08.2022 про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження ВП №44254946;

- від 18.08.2022 про відкриття виконавчого провадження ВП № 69679398;

- від 13.09.2021 про відкриття виконавчого провадження ВП№66802484;

- від 13.09.2021 про стягнення виконавчого збору ВП № 44254946;

- від 18.08.2022 про відкриття виконавчого провадження ВП №69679299;

- від 18.08.2022 про стягнення виконавчого збору ВП №46951149.

В обгрунтування позовних вимог позивачем зазначено про протиправність оскаржуваної постанови про стягнення із позивача виконавчого збору від 18.08.2022р., оскільки виконавче провадження №46951149 відкривалося до змін у ч. 2 ст. 27 Закону України «Прo виконавче провадження», якими було змінено порядок стягнення виконавчого збору, однак під час відкриття виконавчого провадження відповідач не виносив постанову про стягнення виконавчого збору, а виніс її в день закінчення виконавчого провадження, у зв`язку із чим державний виконавець повинен був з`ясувати, чи фактично він стягнув через власний депозитний рахунок ці кошти та чи здійснив розподіл у встановленому законом порядку.

Позивач також зазначає про протиправність постанови про стягнення виконавчого збору від 13.09.2022р. у ВП №44254946, оскільки відповідач не стягнув суму боргу за виконавчим документом. Крім того, заборгованість та виконавчий збір були стягнуті в межах іншого виконавчого провадження з солідарного боржника - ОСОБА_2 і стягнення з позивача цього виконавчого збору призведе до подвійного стягнення виконавчого збору.

В обгрунтування протиправності постанови про стягнення з позивача витрат виконавчого провадження (витрати на оцінку майна - земельної ділянки кадастровий номер :02:058:0045), позивач зазначив, що 09.10.2020р. з нього було стягнуто - 21733,76 грн., 05.01.2022р. з позивача було стягнуто - 1250,31 гри. та 653,52 гри., які не були перераховані стягувачу та які могли бути використані на оплату вказаних витрат виконавчого провадження, оскільки суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання було призначено 07.06.2021р. Позивач зазначає, що відповідач, при розподілі коштів, порушив ч. 1 ст. 45 Закону України "Про виконавче провадження", направивши стягнуті з позивача кошти па погашення заборгованості перед стягувачсм, не покривши витрати виконавчого провадження. Позивач зазначив, що з огляду на протиправність оскаржуваних постанов про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, відкриття на їх підставі окремих виконавчих проваджень також є протиправним, у зв`язку із чим постанови про відкриття виконавчих проваджень з їх виконання належить скасувати.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 25.10.2022р. прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд справи ухвалено здійснити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

10.11.2022р. від відповідача надійшов відзив на позов, в якому просив відмовити в задоволенні позову, зазначивши, що виконавче провадження № 44254946 та виконавче провадження № 46951149 відкриті за правилами Закону № 606-ХIV, в редакції, які діяли на той час. Спірні постанови про стягнення виконавчого збору прийняті відповідачем за правилами Закону № 1404-VIII, чинного на дату їх ухвалення, після 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору розраховується не від суми фактичного стягнення, а від суми яка підлягає стягненню. Також вважає необгрунтованими доводи позивача щодо незаконності постанови про стягення витрат пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій у сумі 3000,00 грн, оскільки позивач безпідставно посилається на можливість стягнення з нього цих витрат до 18.08.2022, натомість їх стягнення стало можливим виключно після винесення оскаржуваної постанови.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

У державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у провадженні перебували наступні виконавчі провадження:

1) №46951149 (з виконання виконавчого напису №332 від 09.02.2013р. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "Приватбанк" боргу у сумі 31 820,05 грн.):

- 19.03.2015р. відкрито виконавче провадження;

- 18.08.2022р. прийнято постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 3182 грн. та про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із повним фактичним виконанням.

18.08.2022р. державним виконавцем відкрито виконавче провадження №69679299 з виконання постанови №46951149 від 18.08.2022р. про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 у розмірі 3114,40 грн.

2) №44254946 (з виконання виконавчого листа Придніпровського районного суду м. Черкаси №2-517 від 20.06.2014р. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Дельта Банк" боргу у сумі 880 458,47 грн. солідарно):

- 04.08.2014р. відкрито виконавче провадження;

- 07.06.2021р. Постановою виконавця призначено суб`єкта оціночної діяльності;

-18.08.2022р. прийнято постанову про стягнення з ОСОБА_1 витрат виконавчого провадження на проведення оцінки майна, а саме: земельної ділянки кадастровий номер :02:058:0045, у розмірі 3000 грн.;

- 13.09.2022р. прийнято постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 88045,84 грн. та про повернення виконавчого документа стягувачу (на підставі його власної заяви).

18.08.2022р. державним виконавцем відкрито виконавче провадження №69679398 з виконання постанови №44254946 від 18.08.2022р. про стягнення витрат виконавчого провадження з ОСОБА_1 у розмірі 3000,00 грн.

13.09.2022р. державним виконавцем відкрито виконавче провадження №66802484 з виконання постанови №44254946 від 13.09.2022р. про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 у розмірі 86175,34 грн.

Вважаючи оскаржувані постанови протиправними, позивач звернувся із даним адміністративним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016р. № 1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII).

Статтею 1 Закону №1404-VIII (у редакції чинній станом на дату прийняття оскаржуваних постанов) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно пунктів 1,3 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII, підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів:

- виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень;

- виконавчих написів нотаріусів.

Згідно ч.1 ст.5 Закону № 1404-VIII, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до ч.2 ст.18 Закону №1404-VIII, виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно п.1 ч.1 ст.26 Закону № 1404-VIII, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до ч.5 ст.26 Закону №1404-VIII, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до п.8 Розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012, стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону.

Згідно з частинами 1, 2,4 статті 27 Закону № 1404-VIII (у редакції чинній станом на дату прийняття спірних постанов про стягнення виконавчого збору) виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Аналізуючи наведені приписи Закону № 1404-VIII (у редакції чинній станом на дату прийняття спірних постанов про стягнення виконавчого збору) суд доходить висновку, що стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Останнє виконавець розпочинає на підставі виконавчого документа. При цьому, розмір виконавчого збору, що стягується державним виконавцем становить 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

При вирішенні даного спору по суті, суд зазначає наступне.

Щодо правомірності постанов про стягнення виконавчого збору від 18.08.2022р. ВП №46951149 та від 13.09.2021р. про стягнення виконавчого збору ВП №44254946.

В обгрунтування протиправності вказаних постанов позивач зазначає, що виконавчі провадження відкривалися до змін у ч. 2 ст. 27 Закону України «Прo виконавче провадження», якими було змінено порядок стягнення виконавчого збору, однак під час відкриття виконавчого провадження відповідач не виносив постанову про стягнення виконавчого збору, а виніс її в день закінчення виконавчого провадження, не з`ясувавши чи фактично він стягнув суму заборгованості та чи здійснив розподіл у встановленому законом порядку.

Надавши оцінку вказаним посиланням, суд зазначає, що як встановлено вище судом у ВП №46951149 відкрито виконавче провадження - 19.03.2015р., а у ВП №44254946 - 04.08.2014р. На момент прийняття постанов про відкриття у вказаних виконавчих провадженнях був чинним Закон України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999р. №606-XIV, стаття 28 якого врегульовувала правові підстави стягнення виконавчого збору. Суд зазначає, що аналіз ст. 28 Закону №606-XIV не містить положень про обов`язок державного виконавця виносити постанову про стягнення виконавчого збору одночасно із відкриттям виконавчого провадження, у зв`язку із чим доводи позивача про протиправність постанов з підстав їх прийняття не під час відкриття провадження, суд вважає необгрунтованими.

Стосовно прийняття постанов про стягнення виконавчого збору в день закінчення виконавчого провадження, суд зазначає, що відповідно до ч.3 ст. 40 Закону №1404-VIII, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону №1404-VIII, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених п.9 ч. 1 ст. 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, у державного виконавця виникає обов`язок винести постанову про стягнення виконавчого збору, у зв`язку із чим вказані доводи позивача суд також вважає необгрунтованими. Оскільки сума виконавчого збору станом на дата закінчення виконавчого провадження/ повернення виконавчого документа стягувачу не була стягнута, суд доходить висновку, що державний виконавець, при прийнятті оскаржуваних постанов про стягнення виконавчого збору, діяв у відповідності до вимог ч.3 ст. 40 Закону № 1404-VIII.

Позивач також зазначає про протиправність постанови про стягнення виконавчого збору від 13.09.2022р. у ВП №44254946, оскільки відповідач не стягнув суму боргу за виконавчим документом.

Надавши оцінку вказаним посиланням, суд зазначає наступне.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03 липня 2018 року № 2475-VIII (набрав чинності 28 серпня 2018 року) у частині 2 статті 27 Закону № 1404-VІІІ слова «фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом» замінено словами «підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів».

Предметом спору у даній справі є постанови про стягнення виконавчого збору від 18.08.2022р. та 13.09.2021р., а тому підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчих проваджень про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від суми, що підлягає примусовому стягненню, а не від фактично стягнутої суми.

З огляду на наведене, суд доходить висновку про необгрунтованість доводів позивача щодо можливості стягнення виконавчого збору від фактично стягнутої суми боргу, оскільки правове регулювання частини 2 статті 27 Закону №1404-VІІІ, з урахуванням внесених Законом №2475-VIII змін, суттєво змінилось.

Вказані висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду у постанові від 17.09.2020р. у справі №640/16620/19.

Із зазначених підстав, посилання позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року по справі №2540/3203/18, суд вважає необгрунтованими, оскільки у вказаній постанові, для вирішення спірних правовідносин, суд керувався нормами Закону №1404-VIІІ, які були чинними до внесення змін Законом України від 03.07.2018р. №2475-VIII.

Стосовно доводів позивача, що заборгованість та виконавчий збір були стягнуті в межах іншого виконавчого провадження з солідарного боржника - ОСОБА_2 і стягнення з позивача цього виконавчого збору призведе до подвійного стягнення виконавчого збору, суд зазначає, що у спірних правовідносинах у ВП №44254946 позивач є боржником, доказів визнання виконавчого листа Придніпровського районного суду м. Черкаси №2-517 від 20.06.2014р. таким, що не підлягає до виконання до суду не надано, у зв`язку із чим стягнення із позивача виконавчого збору у ВП №44254946 відповідає вимогам ст. 27 Закону №1404-VІІІ. Крім того, жодних доказів на підтвердження доводів, що заборгованість та виконавчий збір були стягнуті в межах іншого виконавчого провадження з солідарного боржника - ОСОБА_2 позивачем до суду не надано, у зв`язку із чим вказані доводи позивача суд вважає необгрунтованими.

З урахуванням зазначеного, суд доходить висновку, що оскаржувані постанови про стягнення виконавчого збору прийняті відповідачем у відповідності до вимог Закону, у зв`язку із чим правові підстави для визнання їх протиправними та скасування - відсутні.

Щодо правомірності постанови від 18.08.2022р. про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження ВП №44254946, суд зазначає наступне.

В обгрунтування протиправності стягнення з позивача витрат виконавчого провадження позивач зазначив, що відповідач, при розподілі коштів, порушив ч. 1 ст. 45 Закону України "Про виконавче провадження", направивши стягнуті з позивача кошти на погашення заборгованості перед стягувачем, не покривши витрати виконавчого провадження. Позивач зазначає, що стягнуті з позивача 09.10.2020р. та 05.01.2022р. та перераховані стягувачу кошти могли бути використані на оплату вказаних витрат виконавчого провадження, оскільки суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання було призначено 07.06.2021р.

Надавши оцінку вказаним посиланням, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч.2-4 Закону №1404-VIII, витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.

Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.

На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Статтею 45 Закону №1404-VIII встановлено вимоги до розподілу стягнутих з боржника грошових сум, відповідно до ч.1 якої, розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості:

1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій;

2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача;

3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів);

4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів.

Судом встановлено, що відповідно до дублікатів квитанцій від 09.10.2020р. та 05.01.2022р. та розпоряджень державного виконавця №44254946 від 12.10.2020р., №66802484 від 13.01.2022р., позивачем сплачено: 09.10.2020р. - 21733,76 грн., 05.01.2022р. - 1250,31 грн. та 653,52 грн.

У ВП №44254946: 07.06.2021р. постановою виконавця призначено суб`єкта оціночної діяльності та 18.08.2022р. постановою державного виконавця стягнуто витрати виконавчого провадження (витрати на оцінку майна - земельної ділянки кадастровий номер :02:058:0045) у розмірі - 3000 грн.

Оцінюючи доводи позивача, суд зазначає, що сплачені позивачем 09.10.2020р. - 21733,76 грн. жодним чином не могли бути зараховані в рахунок витрат на оцінку майна - земельної ділянки кадастровий номер :02:058:0045, оскільки суб`єкта оціночної діяльності у ВП №44254946 призначено лише - 07.06.2021р., тобто після сплати вказаних сум коштів. Крім того, суд зазначає, що призначення суб`єкта оціночної діяльності 07.06.2021р. не свідчить про те, що у той же день було здійснено оцінку майна. Суд зазначає, що розмір понесених витрат було визначено державним виконавцем - 18.08.2022р. згідно оскаржуваної постанови, відтак і правові підстави для їх стягнення виникли після її постановлення. Таким чином, розмір витрат на оцінку майна був визначений після зарахування сплачених позивачем 05.01.2022р. сум у розмірі 1250,31 грн. та 653,52 грн., у зв`язку із чим їх не могло бути зараховано в рахунок витрат на оцінку майна. З урахуванням зазначеного, доводи позивача про порушення державним виконавцем порядку зарахування коштів суд вважає необгрунтованими.

Стосовно правомірності постанов про відкриття виконавчих проваджень, прийнятих з виконання постанов про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 13 Закону №1404-VIII, встановлено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 5 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII, передбачено, що примусовому виконанню підлягають рішення на підставі постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору та про стягнення витрат виконавчого провадження.

Відповідно до п.8 Розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012р. № 512/5 (далі - Інструкція №512/5), у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.

Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.

Згідно п.2 Розділу VI Інструкції №512/5, якщо у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6, 8 частини першої статті 37 Закону, чи закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 6, 7, 9-15 частини першої статті 39 Закону, витрати виконавчого провадження не були стягнуті, державний виконавець виносить постанову про стягнення витрат виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини), в якій зазначає види та суми витрат виконавчого провадження, що здійснені у відповідному виконавчому провадженні. Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.

Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення витрат виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.

З аналізу вказаних положень, вбачається обов`язок державного виконавця відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору та про стягнення витрат виконавчого провадження, внесеної зокрема і у випадку закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених п. 9 ч. 1 ст.39 Закону Закону №1404-VIII чи у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст.37 Закону.

Суд зазначає, що постанови про стягнення з позивача виконавчого збору та витрат виконавчого провадження є самостійними виконавчими документами у відповідності до п. 5 ч. 1 ст.3 Закону №1404-VIII, на підставі якої відкривається виконавче провадження в силу прямих положень Закону №1404-VIII.

На підставі зазначеного, суд доходить висновку, що державний виконавець при винесенні постанов про відкриття виконавчого провадження за постановами про стягнення з позивача виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, діяв у межах, спосіб та на підставі наданих Законом повноважень, в зв`язку із чим суд доходить висновку про необрунтованість позовних вимог і в цій частині.

Відповідно до частин 1,2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що відповідачем доведено правомірність оскаржуваних постанов, в зв`язку із чим в задоволенні адміністративного позову належить відмовити.

Згідно приписів 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. 2, 5, 6, 14, 77, 241-246, 255, 263, 295, КАС України суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення набирає законної сили відповідно статті 255 КАС і може бути оскаржене в апеляційному порядку за правилами, встановленими статтями 287, 293, 295-297 КАС України через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня підписання.

Суддя Марина БІЛОНОЖЕНКО