Справа № 380/12145/22
Суддя: Грень Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2022-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2022 року

м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Грень Н.М. розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, -

в с т а н о в и в :

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, з вимогами:

- визнати протиправним та скасувати Рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 , видане Головним управлінням Державної міграційної служби у Львівській області від 04.04.2022 року №02-02/18-13;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби у Львівській області повторно видати ОСОБА_1 дозвіл на імміграцію в Україну(дозвіл на імміграцію в Україну виданий 02.06.2017 №14/21), на підставі якого оформити та видати останній Посвідку на постійне проживання в Україні у день її звернення.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив , що ГУ ДМСУ у Львівській області прийнято Рішення від 04.04.2022 року №02-02/18-13 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, видане позивачу, проте позивач не була обізнана про вказане рішення у зв`язку із виїздом за кордон після оголошення в Україні воєнного стану. Лише 01.06.2022 року під час повернення в Україну у пункті пропуску Мамалига відділу прикордонної служби Мамалига у Позивача було вилучена Посвідка на постійне проживання в Україні, що доводиться відповідним актом. Зазначає, що на момент подачі Позивачем заява про надання Посвідки на постійне проживання в Україні, Позивачем не було допущено жодних порушень, що дозволило Позивачу отримати таку Посвідку. Про виявлення в ході перевірки порушення вимог законодавства під час оформлення паспорта громадянина України ОСОБА_2 , який є батьком позивача, останній стало відомо лише при перетину кордону на з`їзд в України, коли в позивача було вилучено ОСОБА_3 на постійне проживання в Україні на підставі оскаржуваного Рішення. Таким чином, позивач, під час подання документів для оформлення дозволу на імміграцію в Україну та Посвідки на постійне проживання в Україні не знала та жодним чином не могла бути обізнана про можливе допущення порушення законодавства під час оформлення її батьком ОСОБА_2 паспорту громадянин України, що виключає в діях позивача фактор свідомості. Крім того, позивач зазначає, що Рішення про скасування дозволу на імміграцію в України позивача було прийнято без її участі та будь якого повідомлення позивача про таке Рішення, про яке Позивач дізналася лише під час вилучення у неї на пункті пропуску Посвідки на постійне проживання в Україні, у зв`язку з чим відповідачем порушено право позивача бути заслуханим в процесі прийняття рішення щодо неї, що є порушенням п.23 Порядку. Таким чином, оскаржуване Рішення про скасування дозволу на імміграцію в України позивачу прийнятий усупереч чинному законодавству, а тому є протиправним та підлягає скасуванню. З урахуванням наведеного, просить позов задовольнити.

Ухвалою судді від 14.09.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказує, що підстави для скасування дозволу на імміграцію визначені статтею 12 Закону № 2491-НІ. Так, дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо, зокрема, з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, шо втратили чинність (пункти 1 частини 1 статті 12 Закону № 2491-III). Відповідач зазначив, що за результатами проведених перевірок, та відсутності підстав для відмови у видачі дозволу, 02.06.2017 Залізничним РВ у м. Львові ГУ ДМС України у Львівській області, прийнято рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну. На підставі отриманого дозволу громадянка Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 15.06.2017 з безстроковим терміном дії, згідно якої поставлена на відповідний облік. На виконання вимог вказівки ДМС України до відділу з питань паспортизації ГУ ДМС у Львівській області направлений відповідний запит для проведення перевірки щодо законності документування паспортом громадянина України її батько ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За результатами службової перевірки відповідно до висновку від 05.101.2021 № 240/21 затвердженого Департаментом з питань громадянства, паспортизації та реєстрації ДМС України встановлено, що паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 виданий 14.10.2003 Перемишлянським РВ УМВСУ у Львівській області ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виданий з порушенням законодавства відповідно до абзацу 9 п. 108 Порядку, є недійсним та таким, що підлягає вилученню, анулюванню та знищенню. Таким чином у громадянки Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 були відсутні законні підстави для отримання дозволу на імміграцію в Україну, а прийняте рішення Залізничним РВ у м. Львові ТУ ДМС України у Львівській області про надання дозволу на імміграцію в Україну суперечить вимогам законодавства та підлягає скасуванню. З огляду на викладене, 04.04.2022 відповідно до вимог п.1 п.6 ч. 1 ст.12 Закону України "Про імміграцію", "Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень" скасовано дозвіл на імміграцію виданий 02.07.2017 Залізничним РВ у м. Львові ГУ ДМС України у Львівській області громадянці Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Видана на підставі цього рішення посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 15.06.2017 скасована на підставі вимог підпункту 1 пункту 64 "Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 р. № 321". З урахуванням наведеного просив у задоволенні позову відмовити.

Суд дослідив матеріали справи, всебічно і повно з`ясував усі фактичні обставини, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті та встановив таке.

Згідно з висновком, затвердженим начальником Залізничного РВ у м. Львові ГУ ДМС України у Львівській області 02.06.2017, проведеною перевіркою матеріалів справи про надання дозволу на імміграцію встановлено, що 11.04.2017 громадянка Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 звернулася до Залізничного РВ у м. Львові ГУ ДМС України у Львівській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, оскільки є донькою громадянина України (п.1 ч.З ст. 4 ЗУ "Про імміграцію").

02.06.2017 Залізничним РВ у м. Львові ГУ ДМС України у Львівській області прийнято рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці Азербайджанської Республіки Алиева ОСОБА_4 згідно п. І.ч. 3. ст. 4 ЗУ "Про імміграцію".

15.06.2017 іноземку документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 терміном дії безстроково.

03.02.2021 Львівським міським управлінням ГУ ДМС у Львівській області поданий запит до Управління з питань імміграції, тимчасового перебування та протидії нелегальній міграції ГУ ДМС у Львівській області щодо перевірки законності надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці Азербайджанської Республіки Алиева ОСОБА_4 у звязку з розглядом клопотання про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до ч. З ст. 8 Закону України "Про громадянство України" її дочки ОСОБА_5 .

На виконання вимог інструктивного листа ДМС України від 07.06.2013 №8-4806/2.1-13 " Про деякі питання перевірки законності надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання" перевірено матеріали справи А-205, та встановлено, що 11.04.2017 громадянка Азербайджанської Республіки Алиева ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуваючи в Україні за дійсним паспортним документом НОМЕР_3 виданий 29-06.2016 звернулася до Залізничного РВ у м. Львові ГУ ДМС України у Львівській області щодо оформлення дозволу на імміграцію в Україну відповідно до пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію", оскільки є донькою громадянина України. До заяви було надано: копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 видане 02.02.1991, актовий запис 315 та копію паспорта громадянина України батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серії НОМЕР_2 виданий 14.10.2003 Перемишлянським РВ УМВСУ у Львівській області.

На підставі нотаріально посвідченої заяви приймаюча особа громадянка України ОСОБА_6 , надала згоду на реєстрацію та постійне проживання громадянці Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

За результатами проведених перевірок, та відсутності підстав для відмови у видачі дозволу, 02.06.2017 Залізничним РВ у м. Львові ГУ ДМС України у Львівській області, прийнято рішення про надання зазначеній особі дозволу на імміграцію в Україну.

На підставі отриманого дозволу громадянка Азербайджанської Республіки Алиева ОСОБА_4 документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 15.06.2017 з безстроковим терміном дії, згідно якої поставлена на відповідний облік.

На виконання вимог вказівки ДМС України до відділу з питань паспортизації ГУ ДМС у Львівській області направлений запит для проведення перевірки щодо законності документування паспортом громадянина України батько позивача - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За результатами службової перевірки відповідно до висновку від 05.101.2021 № 240/21 затвердженого Департаментом з питань громадянства, паспортизації та реєстрації ДМС України встановлено, що паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 виданий 14.10.2003 Перемишлянським РВ УМВСУ у Львівській області ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виданий з порушенням законодавства відповідно до абзацу 9 п. 108 Порядку, є недійсним та таким, що підлягає вилученню, анулюванню та знищенню.

За результатами проведеної перевірки 04.04.2022 року Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області прийняло висновок щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Азербайджанської республіки ОСОБА_1 , відповідно до якого було скасовано рішення Залізничного РВ у м. Львові ГУ ДМС у Львівській області від 02.06.2017 про надання дозволу на імміграцію в Україну, на підставі п. 1 п. 6 ст. 12 Закону України «Про імміграцію».

Рішенням Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області від 04.04.2022 року № 02-02/18-13 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Азербайджанської республіки ОСОБА_1 було скасовано дозвіл на імміграцію в Україну від 02.06.2017 року на підставі п.1, п. 6 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію». Видана на підставі цього рішення посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 15.06.2017 року скасована.

Позивач не погодилася із таким рішенням відповідача, відтак звернулася до суду із цим позовом.

При вирішенні спору по суті суд керується таким.

Частиною 1 статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" визначено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання. Іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та шістнадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання (ч. 1 ст 5 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства").

Відповідно до статті 4 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів, у тому числі, батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти (п.6)

У свою чергу, умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію, визначені статтею 9 Закону України "Про імміграцію".

Так, для надання дозволу на імміграцію для осіб, зазначених у пункті 6 частини другої статті 4 цього Закону України Про імміграцію додаються також копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

З аналізу вищенаведених норм Закону України "Про імміграцію" слідує, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж ненадання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та дозвіл на імміграцію не видається.

При цьому, процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначено відповідним Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі - Порядок №1983).

У відповідності до підпункту 2 пункту 2 Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого Постановою КМУ від 26 грудня 2002 р. № 1983 (далі - Порядок) рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи ДМС - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Згідно пункту 12 Порядку територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Пунктом 14 Порядку визначено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

Регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять у межах своєї компетенції у місячний термін після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який зробив запит.

У разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу (п. 16 Порядку).

З аналізу вищезазначених правових норм слідує, що компетентний орган державної влади при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україні та оформленні посвідки на постійне проживання в Україні проводить необхідну перевірку поданих документів та з`ясовував у межах своєї компетенції питання щодо наявності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію.

Судом з матеріалів справи встановлено, що не заперечується відповідачем, що при видачі позивачу посвідки на постійне проживання в Україні, відповідач, керуючись положеннями Закону України "Про імміграцію", здійснив перевірку щодо наявності у позивача законних підстав для отримання Посвідки на постійне проживання в України та не виявив будь-яких порушень з боку Позивача та/або неправдиві відомості у поданих позивачем документів.

При цьому, відповідно до ст.12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Згідно з п.21 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1983 від 26.12.2002 року, дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Відповідно до п.22 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1983 від 26.12.2002 року, для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу. У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Згідно з п.23 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1983 від 26.12.2002 року, ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Відповідно до п.24 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1983 від 26.12.2002 року, рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію». Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Як слідує з матеріалів справи, на момент подачі Позивачем заява про надання посвідки на постійне проживання в Україні, позивачем не було допущено жодних порушень, що дозволило Позивачу отримати таку Посвідку.

Отже, Позивач, під час подання документів для оформлення дозволу на імміграцію в Україну та Посвідки на постійне проживання в Україні не знала та жодним чином не могла бути обізнана про можливе допущення порушення законодавства під час оформлення її батьком ОСОБА_2 паспорту громадянин України, що виключає в діях Позивача фактор свідомості.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеною в постанові від 16.05.2018 у справі №802/864/16-а важливим є дослідження питання щодо чинності поданих документів саме на момент подачі заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Так, у рішенні про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 09.04.2022 року № 02-02/18-13 Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області в якості підстави для скасування дозволу зазначає п.1, п. 6 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію».

При цьому, в оскаржуваному рішенні не зазначено, яких саме свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, надавала позивач під час звернення із заявою про надання дозволу на імміграцію.

Як вже було зазначено судом вище, видача громадянці Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну здійснювалось на підставі п.1 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію», під час видачі якого Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області керувалося зазначеними положеннями Закону України «Про імміграцію», проводило перевірку законності проживання на території України, будь-яких підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявило, заперечень не висловлювало та визнало позивача таким, що має право на отримання дозволу на імміграцію, що мало наслідком надання посвідки на постійне проживання в Україні.

З матеріалів справи слідує, що з боку позивача не було допущено порушень при подачі документів для отримання дозволу та посвідки на постійне проживання в Україні, не було подано свідомо неправдивих відомостей, документи не містили недостовірних даних та не були підробленими.

Відповідно до п. 12 Рішення Європейського суду з прав людини у Справі «Апієв проти України» (Заява № 78228/14) (спір аналогічний спору у даній справі): «...стаття 12 Закону України «Про імміграцію» не могла бути підставою для скасування його дозволу, оскільки на момент його отримання документи про громадянство його матері були чинними і лише згодом скасовані. Коли він отримував дозвіл, він не міг передбачити, що його мати не дотримається дворічного терміну відмовитися від первісного громадянства (див. відповідне положення Закону України «Про громадянство України», пункт 24).. У будь-якому випадку заявник не міг нести відповідальність за будь-яке вчинене його матір`ю порушення закону. Отже, ці рішення порушували принцип правової визначеності.» Зазначеним рішенням

Європейського суду з прав людини визнано порушення ДМС України ст. 8 Конвенції.

Зміст принципу правової визначеності розкрито у ряді рішень Конституційного Суду України.

Наприклад, у Рішенні від 29 червня 2010 року №17-рп/2010 Конституційний Суд України звернув увагу на правову визначеність як елемент верховенства права, зазначивши, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини і громадянина та втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дозволять особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Таким чином, з позиції суду Рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 , з підстав виявлення допущення порушення законодавства під час , оформлення її батьком ОСОБА_2 паспорту громадянина України, по збігу тривалого строку після надання їй дозволу на імміграцію, суперечить принципу правої визначеності, так як позбавляє відповідного правового статусу позивачку, через допущене іншими особами порушення, яка, очевидно, не може нести відповідальність за будь-яке вчинене іншими особами порушення закону.

У пунктах 70, 71 рішення від 20.10.2011 у справі "Рисовський проти України" (заява №29979/04) Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування".

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Leias v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див, зазначені вище рішення у справах "Онер їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії' (Веуеіег у. Italy), п. 119).

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), n. 73).

Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, n. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Leias v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

За таких обставин, принцип належного урядування передбачає, що допущені державними органами помилки не можуть виправлятися за рахунок інших осіб та тягнути для них негативні наслідки, а тому навіть за умови неправомірного надання позивачу дозволу на імміграцію та документування його посвідкою на постійне проживання в Україні ці обставини не можуть бути виправлені за рахунок позивача та мати для нього негативні наслідки у вигляді скасування дозволу на імміграцію.

Відповідачем не доведено та до матеріалів справи не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що за час перебування позивачки на території України з`явилися обставини, які б слугували підставою для скасування дозволу на імміграцію, передбачені ст. 12 Закону України "Про імміграцію".

Порушене право позивача на законне проживання в Україні охоплюється також статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини в пункті 43 рішення у справі "Курочкін проти України" (Kurochkin V. Ukraine) від 20 травня 2010 року (заява № 42276/08) зазначив, що втручання у право на повагу до сімейного життя становить порушення статті 8, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не має однієї або кількох законних цілей, зазначених у пункті 2 статті 8, а також не є "необхідним у демократичному суспільстві" для досягнення такої цілі чи цілей (див. рішення від 7 серпня 1996 р. у справі "Йогансен проти Норвегії" (Johansen v. Norway), Reports 1996-111, с. 1001- 1002, п. 52).

Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (див., наприклад, згадане вище рішення у справі "Кутцнер проти Німеччини", п. 60, та рішення від 18 грудня 2008 р. у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтями 8-10 Конвенції, є те, що воно має бути передбачене законом.

Натомість, спірне рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну було прийнято за відсутності визначеної Законом України "Про імміграцію" підстави для його прийняття, що свідчить про необґрунтоване втручання держави у право позивача, гарантоване йому статтею 8 Конвенції.

Крім того, суд зазначає, що Верховний Суд неодноразово висловлювався з приводу важливості принципу правової (справедливої) процедури (постанова від 16 квітня 2020 року № 495/5105/17, постанова від 13 березня 2020 року № 805/2340/17-а), яка є невід`ємною частиною верховенства права. Вказаний принцип спрямований на забезпечення справедливого ставлення до особи під час прийняття актів суб`єктом владних повноважень. Правова (справедлива) процедура встановлює стандарти у процесі прийняття актів суб`єктами владних повноважень, які відображені в рішеннях Європейського суду з прав людини, у яких здійснюється застосування статті 6 Конвенції, яка передбачає дотримання процесуальних (процедурних) гарантій у судовому провадженні.

Втім вказані гарантії поширюються і на адміністративні процедури за участі суб`єкта владних повноважень. Згідно з цією статтею має бути забезпечене право особи: бути поінформованим; мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника; ознайомитися з матеріалами справи; вона має можливість висловити свою думку перед оголошенням рішення; обґрунтувати органом влади прийняття несприятливих актів; визначити порядок їх оскарження, відшкодувати заподіяну шкоду.

Основна мета правової (справедливої) процедури - щоб суб`єкти владних повноважень, діяли правомірно, тобто належно, згідно з визначеними нормами права, але такими нормами права, які відповідають критеріям природного права, моральності, розумності, справедливості, а також загальноправовим принципам, що встановлені органами правосуддя.

Верховний Суд, керуючись принципом правової (справедливої) процедури, який спрямований на забезпечення справедливого ставлення до особи, погоджується з висновками судів, що критерій щодо прийняття рішення з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення випливає з принципу гласності прийняття рішень. Відповідач зобов`язаний був застосовувати цей критерій у процесі прийняття рішення, особливо, якщо воно матиме несприятливі наслідки для особи. Особа, щодо якої приймається рішення, має право бути вислуханою, наводити доводи та докази на їх підтвердження.

Вказані критерії правової (справедливої) процедури спрямовані на обмеження дискреції суб`єкта владних повноважень. Тому, такі суб`єкти зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України). Повноваження на здійснення дискреції для органу, по суті, дуже часто перетворюється на свавілля, потребує унормованого визначення правової (справедливої) процедури ним самим.

У разі відсутності чітких критеріїв, які визначають правову (справедливу) процедуру органу (суб`єкта владних повноважень), такими критеріями можуть бути приписи частини другої статті 2 КАС України. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 липня 2020 року по справі N° 824/875/19-а (N° К/9901/36324/19).

Крім того, суд зазначає, що під час розгляду справи відповідач не надав суду доказів про існування інших підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, які передбачені ст.12 Закону України «Про імміграцію», а саме: вироку суду, яким іммігранта засуджено до позбавлення волі; будь-яких доказів того, що дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; доказів того, що скасування дозволу на імміграцію є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; доказу, який би підтверджував порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Суд зазначає, що факт видачі в 2017 році дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні свідчить про те, що уповноваженими на те органами було проведено перевірку та підстави для надання позивачу дозволу на імміграцію, будь-яких порушень виявлено не було.

Згідно з ч.ч.1-2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Комісар Ради Європи з прав людини видав рекомендацію стосовно прав іноземців, які бажають в`їхати на територію держав-членів Ради Європи, та виконання рішень про видворення. Зазначена рекомендація, датована 19 вересня 2001 року, містить такий пункт: « 11. У випадках, коли особа стверджує, що компетентні органи порушили право, гарантоване Європейською конвенцією з прав людини (ЄКПЛ), або що існує можливість порушення ними цього права, необхідно забезпечити, щоб право на засіб юридичного захисту у значенні статті 13 ЄКПЛ гарантувалося не лише законом, але також на практиці».

З урахуванням зазначеного, відповідач без встановлення будь-яких винних дій з боку позивача, прийняв рішення про скасування дозволу на імміграцію та визнання такої посвідки недійсною.

Суд вважає, що відповідачем не дотримано одного з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме принципу пропорційності, який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої вини останнього.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію «необхідності у демократичному суспільстві». Так, за практикою Суду при визначенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

Європейський суд з прав людини оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень. Тому, будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене ст.8 Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що оскаржуване рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача та членів його сім`ї має наслідком повну зміну способу життя родини.

Судом з матеріалів справи встановлено, що донька Позивача ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , набула громадянство України на підставі ч. З ст. 8 Закону України Про громадянство України (в редакції, чинній на день прийняття рішення) , а саме як дитина, яка народилася на території України після 24 серпня 1991 року, що підтверджується довідкою №193.

29.05.2018 року ОСОБА_7 виданий паспорт громадянина України для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_8 НОМЕР_5

Відповідно до ст.51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Рішенням Конституційного Суду України у справі № 3-рп/2003р від 30.01.2003 року визначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

У рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року), Європейський суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Таким чином, суд дійшов висновку, що оскаржуване позивачем рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області №02-02/18-13 від 04.04.2022 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 є необґрунтованим та безпідставним, а відтак підлягає скасуванню.

Оскільки скасування посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 15.06.2017 є наслідком прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію, яке визнано судом протиправним та скасовано, суд вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області поновити дозвіл на імміграцію в Україні та посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 15.06.2017 громадянці Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 .

У даному випадку, задоволення позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача поновити дозвіл на імміграцію в Україні та посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 15.06.2017громадянці Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Разом з тим, суд критично оцінює доводи позивача про те, що відповідачем спірне рішення прийнято із порушенням вимог Порядку формування квоти імміграції (Порядком № 1983), оскільки рішення прийнято без участі позивача та повідомлення позивача про таке рішення.

Так, пунктом 23 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень визначено, що ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі необхідності запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Таким чином, нормами п 23 Порядку не передбачено обов`язкової участі іммігранта стосовно якого розглядається питання, а також надання пояснень в процесі прийняття щодо нього рішень.

При цьому, пунктом 23 Порядку визначено, що копія рішення про скасування дозволу на імміграцію видається не пізніше як у тижневий строк з дня його прийняття особі, стосовно якої прийнято таке рішення, під розписку чи надсилається рекомендованим листом. З матеріалів справи встановлено, що листом Головного управління ДМС у Львівській області 07.04.2022 скеровано рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Азербайджанської Республіки ОСОБА_9 .

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно з ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Відповідно до п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року, заява 4909/04, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Згідно з ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст.2, 77, 90, 139, 242-246, 250 КАС України, суд -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (79007, м. Львів, вул. Січових Стрільців, 11, ) про визнання протиправним та скасування рішення - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області від 04.04.2022 року № 02-02/18-13 про скасування громадянці Азербайджнської Республіки ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну.

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області поновити дозвіл на імміграцію в Україну та посвідку на постійне проживання громадянці Азербайджнської Республіки ОСОБА_1 серія НОМЕР_1 від 15.06.2017.

Стягнути сплачений судовий збір у розмірі 992,40 (дев`ятсот дев`яносто дві гривні сорок копійок) на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області.

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 16.11.2022.

Суддя Грень Н.М.