Справа № 569/10357/16-а
Суддя: Ковальов І. М.
Дата ухвалення: 2022-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2022 року Рівненський міський суд

Рівненської області

в особі судді - Ковальова І.М.

при секретарі - Фурдись В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Рівненської міської ради, третя особа Рівненська обласна рада про визнання дій протиправними та скасування незаконних рішень,-

в с т а н о в и в:

В провадженні Рівненського міського суду знаходиться справа за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради, третя особа Рівненська обласна рада про визнання дій протиправними та скасування незаконних рішень.

Ухвалою Рівненького міського суду від 10 грудня 2021 року замінено неналежного відповідача Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради на належного відповідача Департамент соціальної політики Рівненської міської ради у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , третя особа Рівненська обласна рада про визнання дій протиправними та скасування незаконних рішень.

В своєму позові позивач просила суд визнати належність ОСОБА_1 до числа осіб, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; дії Управління праці та соціального захисту населення щодо скасування безтермінового статусу «Члена сім`ї загиблого» ОСОБА_1 та анулювання посвідчення серії НОМЕР_1 від 10.06.2002 року визнати протиправними та такими, що суперечать чинному законодавству України; рішення комісії Управління праці та соціального захисту населення Рівненського міськвиконкому створеної для розгляду питань, пов`язаних зі встановленням статусу члена сім`ї загиблого, померлого ветерана війни згідно Закону України «Про захист ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 31 січня 2014 року, протокол №1181.5 ( ОСОБА_1 ) - скасувати.

Судові засідання були призначені, зокрема на 11 березня 2022 року, 06 червня 2022 року, 01 липня 2022 року, 01 серпня 2022 року, 24 жовтня 2022 року, 15 листопада 2022 року.

В судове засідання позивач та представник позивача на вищезазначені дати судових засідань жодного разу не з`являлись, хоча були належним чином повідомлені про день та час судового розгляду справи. Натомість, у зв`язку з введеним воєнним станом на території України представник позивача Цип`ящук М.Б. подавала до суду письмові заяви про відкладення судового засідання до закінчення воєнного стану в Україні.

В судовому засіданні представник відповідача заявлені позовні вимоги позивача не визнав та просить суд відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов.

В судове засідання представник третьої особи Рівненської обласної ради повторно не з`явився. Про день та час розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином. Причин своєї неявки суду не повідомив, заяв чи клопотань про перенесення розгляду справи до суду не подавав.

Суд вважає за необхідне зазначити, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» указом Президента України від 24.02.2022 року, затвердженого Законом України № 2102-IX від 24.02.2022 року введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» №2119-IX продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб та в подальшому Законами України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» воєнний стан в Україні було продовжено неодноразово, на даний час до 21 листопада 2022 року.

Натомість, згідно ст. 122 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.

З урахуванням вище наведеного та наявних в матеріалах справи доказів, наданих представником позивача, суд приходить до висновку про можливість вирішення даного спору у відсутності позивача та її представника. При цьому слід звернути увагу на ті обставини, що жодного разу представник позивача, не скористалась своїм правом та не заявила про проведення судового засідання в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів, що передбачено законодавством, натомість понад три рази подавала клопотання про відкладення судових засідань.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 серпня 1980 року, що підтверджується дослідженим в судовому засіданні кс.копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 виданим Гуковською сільською радою Чемеровецького району Хмельницької області 10 серпня 1980 року.

Позивач повторно в шлюбі не перебувала та шлюб з ОСОБА_2 не розривала.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

З кс.копії лікарського свідоцтва про смерть №70 (остаточне) від 21 березня 2002 року вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Львів на території госпіталю. Смерть настала внаслідок: захворювання. Причин смерті встановлена: судово-медичним експертом. Безпосередня причина смерті: гостра коронарна смерть; дифузний кардіосклероз. ІХС: стенозуючий коронаросклероз. Смерть настала піж час виконання службових обов`язків в період проходження військової служби.

Згідно довідки №35 від 14.05.2002 року виданої за підписом начальника судово-медичної лабораторії Західного оперативного командування вбачається, що причиною смерті військовослужбовця підполковника медичної служби ОСОБА_2 , 1954 року народження, послужило захворювання - хронічна ішемічна хвороба серця на фоні стенозуючого склерозу вінцевих судин з розвитком вогнищ гострого ішемічного пошкодження м`язу серця. Дане захворювання діагностовано при житті, що підтверджено результатами динамічних медичних оглядів при неодноразових зверненням ОСОБА_2 за медичною допомогою.

З дослідженого в судовому засіданні ксерокопії посвідчення серії НОМЕР_1 виданого 10 червня 2002 року вбачається, що посвідчення видане на ім`я ОСОБА_1 . Пред`явник цього посвідчення має право на пільги, встановлені законодавством України для сімей загиблих (померлих) ветеранів війни.

З дослідженої в судовому засіданні виписки з протоколу №1181 від 31.01.2014 року засідання комісії для розгляду питань, пов`язаних з встановленням статусу згідно Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» управління праці та соціального захисту населення Рівненського міськвиконкому, вирішили: Оскільки згідно пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» чинність цього закону поширюється на сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільних учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6, 7 цього закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтв, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків, а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів враховуючи, що подані на розгляд комісії документи не відповідають вищезазначеним нормам - не підтверджують належність померлого, громадянина ОСОБА_2 , захворювання якого, явилось причиною смерті, так, пов`язане з проходженням військової служби, до осіб, зазначених у статтях 6,7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»: 1. Встановити неналежність ОСОБА_1 до осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 2. Визнати недійсним посвідчення «Члена сім`ї загиблого» серії НОМЕР_1 від 10.05.2002 ОСОБА_1 , виданого Рівненським обласним військовим комісаріатом, з подальшим його вилученням; 3. Припинити з 01.03.2014 ОСОБА_1 надання пільг, передбачених статтею 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Листом від 07.02.2014 №08-740 Управління праці та соціального захисту населення повідомлено позивача про наявність вищезазначеного протоколу та надіслано копію виписки.

Згідно виписки з протоколу №1279.2.96 від 26.01.2015 року засідання комісії для розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу згідно законів України та розгляду спірних питань, вирішили: вилучити, видане 10.06.2002 ОСОБА_1 , посвідчення «Член сім1ї загиблого» серії № № НОМЕР_3 , як таке, що видано без урахування норм діючого законодавства.

Згідно довідки від 31.03.2015 №699/07 виданої Відділом пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких інших категорій громадян вбачається, що довідка видана в тому, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 перебуває на обліку у відділі, як отримувач пенсії в разі втрати годувальника, призначеної згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про соціальний захист і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», передбачено, що дія цього закону поширюється, зокрема, на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи наслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули чи пропали безвісти.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 10 пункту 1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» чинність цього Закону поширюється на сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.

Пунктом 2 частини першої статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціальною захисту» визначено, що чинність цього Закону поширюється також на дружин (чоловіків) померлих інвалідів Великої Вітчизняної війни, а також дружин (чоловіків) померлих учасників війни і бойових дій, партизанів і підпільників, визнаних за життя інвалідами від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин, які не одружилися вдруге.

Правила видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни регулюється Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни» від 12 травня 1994 року №302.

Згідно пункту 13-1 цього Положення у разі виникнення підстав, за якими особа втрачає право на статус, визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», видане їй раніше посвідчення вилучається уповноваженим на видачу посвідчень органом, з повідомленням органу, який видав таке посвідчення.

В свою ж чергу, відповідно до пункту 361 Положення про військово-лікарську експертизу та медичний огляд у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 04 січня 1994 року №2 (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), визначення причинного зв`язку захворювання (поранення), що призвело до смерті військовослужбовця, проводиться штатними ВЛК Збройних Сил за направленням командування, кадрових, правоохоронних органів або військового комісара.

Згідно пункту 383 Положення постанова ВЛК про причинний зв`язок захворювання (поранення), яке призвело військовослужбовця до смерті, приймається в одній із редакцій, вказаних у пунктах 357, 358 цього Положення.

За змістом підпункту 6 пункту 357 Положення захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням військової служби, якщо воно виникло у період служби у військових частинах та установах, які не входять до складу діючої армії, або коли захворювання, що виникло до військової служби, у період служби досягло такого розвитку, який обмежує придатність або призводить до непридатності (у тому числі тимчасової) до військової служби, служби з військової спеціальності.

Формулювання у постанові ВЛК про причинний зв`язок між захворюванням та виконанням службових обов`язків викладене у підпункті 2 пункту 357 Положення та визначене у редакції - ТАК, пов`язане із виконанням обов`язків військової служби, - у випадку їх фактичного виконання у разі проходження військової служби в частинах, що не входили до складу діючої армії.

Представник позивача не подав до суду письмових доказів того, що ОСОБА_2

помер внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 6 листопада 2013 року (справа № 21-377а13), 30 вересня 2014 року (справа № 21-239а14), 20 січня 2015 року (справа № 21-528а15), та інших.

За приписами частини першої статті 18 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» ветеранам війни вручаються посвідчення та нагрудні знаки. Порядок виготовлення та видачі посвідчень і знаків встановлюється Кабінетом Міністрів України та міжнародними договорами, в яких бере участь Україна.

На виконання вищевказаної норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302 затверджено Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни.

Абзацом першим пункту 2 цього Положення визначено, що посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.

Пунктом 4 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни передбачено, що особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (стаття 10 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом «Посвідчення члена сім`ї загиблого».

«Посвідчення інваліда війни», «Посвідчення учасника війни» і відповідні нагрудні знаки, «Посвідчення члена сім`ї загиблого» видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина (абзац другий пункту 7 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни).

Згідно з приписами пункту 13-1 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, який був чинний станом на час видання позивачці спірного посвідчення, у разі виникнення підстав, за якими особа втрачає право на статус, визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», видане їй раніше посвідчення вилучається уповноваженим на видачу посвідчень органом, з повідомленням органу, який видав таке посвідчення.

Як було зазначено вище, з досліджених письмових доказів було встановлено, що смерть чоловіка позивачки наступила внаслідок захворювання, отриманого в період проходження військової служби.

Однак, з документів, на підставі яких позивачу було встановлено статус «члена сім`ї загиблого», не вбачається, що таке захворювання одержано ОСОБА_2 в період проходження військової служби під час воєнних дій та конфліктів.

Тому, враховуючи вище викладене, у суду відсутні правові підстави для надання позивачці статусу «члена сім`ї загиблого».

Також, слід звернути увагу на те, що у своїй позовній заяві позивач позивається, що відповідач не мав повноважень на перегляд встановленого за позивачкою статусу і вилучення у неї відповідного посвідчення, однак Верховним Судом розглядалась справа (№824/32/19-а), предмет спору у якій, як і справі, що розглядається, також був пов`язаний з оскарженням рішення органу соціального захисту населення стосовно припинення надання пільг, передбачених Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та дії посвідчення, виданого відповідно до цього Закону. До висновку про правомірність такого рішення дійшли суди першої та апеляційної інстанцій у справі №824/32/19-а, з якими погодився й Верховний Суд, розглядаючи цю справу в касаційному порядку. У вищенаведеній справі Верховний Суд у постанові від 30.09.2019 (пункти 19, 20) зазначав, що, зокрема, Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України" (заява №29979/04) зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі»). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (справа «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», заява № 36548/97) (пункт 71). За висновком Верховного Суду у справі №824/32/19-а, зважаючи на помилкове присвоєння позивачу статусу, який не міг бути наданий йому в силу вимог норм Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», неможливо стверджувати, що позбавлення цього права свідчить про втручання у права позивача на певні соціальні гарантії, адже на надання такого права позивач не міг та не повинен був розраховувати. Верховний Суд підкреслює і те, що відповідно до пунктів 7, 13-1 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни Управління є тим органом, який уповноважений на видачу посвідчень й мав повноваження вилучити видане раніше позивачці посвідчення.

Вилучення посвідчення, яке у розумінні пункту 2 цього Положення є документом, що підтверджує статус осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації, унеможливлює надання таких пільг і компенсацій з дати вилучення посвідчення, що узгоджується з вимогами законодавства.

Тому, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що Управління, приймаючи спірне рішення, яким встановлено неналежність позивача до осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», визнано недійсним посвідчення «Члена сім`ї загиблого» та припинено надання пільг, передбачених статтею 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, й прав позивачки не порушило.

При цьому, суд не приймає до уваги посилання позивачки на постанову Верховного Суду України від 08.11.2016 у справі №569/23009/13-а, оскільки цією постановою було відмовлено у задоволенні заяви про перегляд Верховним Судом України судових рішень касаційного суду у яких хоча і йшлося про застосування одних і тих самих норм матеріального права, але різне вирішення справ ґрунтувалось на відмінних між собою фактичних обставинах, правильність встановлення яких не належить до компетенції Верховного Суду України. Зазначене не дало можливості дійти висновку про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах. Тобто, постанова Верховного Суду України від 08.11.2016 у справі №569/23009/13-а не містить висновку про застосування норм матеріального права.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, а також те, що позивачем та представником позивача не доведено належними та допустимими доказами заявлені ними позовні вимоги, натомість вони повністю спростовані викладеними представником відповідача обставинами, а тому у задоволенні позовних вимог позивачу слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.9,19,77,241-246,255,295 КАС України, суд,-

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Рівненської міської ради, третя особа Рівненська обласна рада про визнання дій протиправними та скасування незаконних рішень - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржена в апеляційному порядку сторонами, а також іншими особами у зв`язку з тим, що суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов`язки.

Апеляційна скарга на рішення подається протягом тридцяти днів з моменту отримання копії рішення до Восьмого апеляцiйного адміністративного суду. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

Відповідач: Департамент соціальної політики Рівненської міської ради, м.Рівне, вул.Соборна, 12

Третя особа: Рівненська обласна рада, м.Рівне, майдан Просвіти, 1

Суддя Рівненського

міського суду І.М.Ковальов