Справа № 380/13746/21
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2022-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2022 рокуЛьвівСправа № 380/13746/21 пров. № А/857/5338/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Онишкевича Т.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2021 року, прийняте суддею Москаль Р.М. у місті Львові, у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,-

встановив:

ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (надалі відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльність щодо не проведення повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні; зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені, а саме за період з 10.09.2020 року (наступний день після періоду охопленого судовим рішенням у справі №380/8110/20) по 22.07.2021 року (день, що передував остаточному розрахунку при звільненні), з урахуванням середньоденного грошового забезпечення станом на дату звільнення - 14.03.2019 року, обчисленого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100; зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із затримкою виплати індексації грошового забезпечення за період з 14.03.2019 року по 22.07.2021 року.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 10647 гривень 47 коп. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року №2050-ІІІ та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159 та виплатити компенсацію втрат частини доходів у зв`язку із порушенням термінів їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за весь період затримки виплати (з 14.03.2019 року по 22.07.2021 рік). В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в сумі 1500 гривень.

Задовольняючи частково позов, суд врахував правові висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування ст.ст.116, 117 КЗпП, що викладені в постанові від 26.06.2019 року в справі №761/9584/15-ц та зазначив, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні можна розрахувати розмір сум, які ОСОБА_1 , недоотримавши належні йому кошти в сумі 39930,20 грн. від ВЧ НОМЕР_1 , міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.

З огляду на застосування підходів, обраних Великою Палатою Верховного Суду в цій категорії спорів, враховуючи висновки суду про необхідність зменшення визначеної на підставі правил статті 117 КЗпП суми відшкодування, суд стягує на користь ОСОБА_1 розмір грошових коштів в сумі 10647,47 грн.

Встановлено, що рішенням суду у справі №380/6147/20 між тими ж сторонами, з`ясований факт невиплати позивачу сум індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 14.03.2019 рік. На виконання цього рішення суду відповідач нарахував за означений період та виплатив позивачу 23.07.2021 року індексацію грошового забезпечення в сумі 39930,20 грн. Таким чином, позивач має право на виплату йому компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період затримки виплати - за період з 14.03.2019 року по 22.07.2021 рік.

Представлені суду акт виконаних робіт (наданих послуг) від 18.08.2021 року містить такий перелік робіт: 1) усна консультація, аналіз правовідносин 500 грн., 2) написання позовної заяви, формування повного пакету документів для подачі до суду 2500 грн., вартість наданих послуг становить всього 3000 грн. Оцінюючи характер наданої адвокатом правової допомоги відповідно до наданих доказів суд дійшов висновку про відсутність визначених законом підстав для його зменшення з мотивів завищення вартості.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги наводить перелік виплат, які були здійснені позивачу на підставі судових рішень.

Звертає увагу на те, що в даних правовідносинах відсутні правові підстави для застосування до Військової частини НОМЕР_1 відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України щодо виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку належних сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

А, отже, позовні вимоги про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.09.2020 року по 22.07.2021 рік та компенсації частини доходів у зв`язку із затримкою виплати індексації грошового забезпечення за період з 14.03.2019 року по 22.07.2021 рік в розумінні ст.117 КЗпП України є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Щодо покликання апелянта на те, що у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» зазначено, що отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати , що мало місце після того, як вона присуджена за судовим рішенням, не може здійснюватися за правилами ст.117 КЗпП України, а може бути лише компенсацією втрати частини доходу у зв`язку із затримкою строків їх виплати. Оскільки на час звільнення позивача з військової служби спірна сума йому ще не належала, то вина відповідача у її не виплаті була відсутня, що виключає відповідальність останнього, передбачену ст.117 КЗпП України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.06.2018 року в справі №804/1782/16 та від 27.06.2018 року в справі №810/1543/17, від 18.11.2019 року в справі №0940/1532/18, від 28.01.2020 року в справі №822/2663/15 та від 30.09.2020 року в справі №580/2339/18, оскільки у зазначених судових рішеннях мова йшла про компенсацію

Відповідно по п.3 ч.1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходив військову службу в лавах Збройних Сил України, відповідно до наказу першого заступника Міністра оборони України №3 від 23.01.2019 року звільнений з військової служби в запас за підпунктом «б» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я). Відповідно до наказу командира ВЧ НОМЕР_1 №44 від 14.03.2019 року виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 14.03.2019 року (а.с. 24).

На час виключення зі списків особового складу Військова частина НОМЕР_1 не виплатила ОСОБА_1 : - грошову компенсацію за невикористану соціальну відпустку як учаснику бойових дій за період 2015-2019 рр.; - індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 14.03.2019 рік.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16.03.2020 року в справі №380/241/20 позов ОСОБА_1 задоволено частково, суд визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо позивача ОСОБА_1 щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2015-2019 роки; - зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2015-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 23.01.2019 року. 09.09.2020 року відповідач перерахував на картковий рахунок позивача грошові кошти в розмірі 58491,42 грн. грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки згідно рішення суду №380/241/20 від 16.03.2020 року, що підтверджується випискою АТ «Ощадбанк». Ці обставини встановлені в рішенні Львівського окружного адміністративного суду №380/8110/20 від 14.12.2020 року.

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату грошової компенсації за невикористанні календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2015-2019 рр.) у розмірі 59186,11 грн. за період із 15.03.2019 року по 09.09.2020 рік.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 14.12.2020 року в справі №380/81110/20 позов ОСОБА_1 задоволено повністю, суд стягнув з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 15.03.2019 року по 09.09.2020 року в сумі 59186,11 грн. (а.с. 27-30). Виплату сум за цим рішенням суду відповідач здійснив шляхом перерахування грошових коштів на картковий рахунок позивача 05.05.2021 року та 06.05.2021 року (а.с. 31).

09.10.2020 року Львівський окружний адміністративний суд прийняв рішення №380/6147/20, відповідно до якого задовольнив позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 частково, суд: - визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 у відношенні до ОСОБА_1 щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення у період з 01.01.2016 року по 14.03.2019 рік; - зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 14.03.2019 рік; в іншій частині у задоволені позову відмовив (а.с. 31-37). Це рішення суду набрало законної сили на підставі постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду 13.01.2021 року.

На виконання судового рішення у справі №380/6147/20 ВЧ НОМЕР_1 нараховано та виплачено ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення (23.07.2021 року на банківський рахунок поступила виплата в сумі 39930,20 грн., що підтверджується випискою Ощадбанку, а.с.38).

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Водночас, такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року (справа № 240/11214/19), від 21 квітня 2021 року (справа №120/3857/19-а).

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з положеннями статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

За змістом частини 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року в справі № 810/451/17.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що відповідач провів фактичний розрахунок із позивачем щодо виплати індексації грошового забезпечення 23.07.2021 року - поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

Враховуючи, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що позивач має право на отримання такого відшкодування за затримку виплати індексації при звільненні.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 травня 2021 року в справі № 340/1146/20.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року в справі № 821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалено постанову від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19, в якій сформовано наступний правовий висновок: синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Таким чином, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи те, що апелянт не оскаржує суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку, яку суд зобов`язав нарахувати та виплатити, то колегія суддів не надає зазначеному оцінки. Не оскаржує також і судове рішення в частині виплатити компенсації втрат частини доходів у зв`язку із порушенням термінів їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за весь період затримки виплати та визначення стягнення суми витрат у вигляді витрат на правничу допомогу, яка підлягає стягненню з відповідача.

Щодо покликання апелянта на постанови Верховного Суду від 06.06.2018 року у справі №804/1782/16, від 27.06.2018 року у справі №810/1543/17, від 18.11.2019 року у справі №0940/1532/18, від 28.01.2020 року у справі №822/2663/15 та від 30.09.2020 року у справі №580/2339/18, то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки такі твердження не відповідають розумінню наведеним вище нормам статей 116, 117 Кодексу законів про працю України та не враховують правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 26 лютого 2020 року в справі № 821/1083/17.

Оскільки індексацію грошового забезпечення позивачу не виплачено в день його виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, то указана обставина свідчить про те, що при звільненні з військової служби відповідач не провів з позивачем повного розрахунку.

Отже, за встановлених обставин справи до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення частини другої статті 117 Кодексу законів про працю України, оскільки на момент звільнення з військової служби позивачу не було виплачено всіх належних йому сум.

Вказана позиція суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 29.07.2020 року в справі № 1.380.2019.003696.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав вважати неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також відсутня невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційний суд при прийнятті даного рішення також застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №303-A, п. 29).

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2021 року в справі №380/13746/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Т. В. Онишкевич