Справа № 200/7954/21
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2022-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2022 року справа №200/7954/21

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Гаврищук Т.Г., суддів: Блохіна А.А., Геращенка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Святогірської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 серпня 2021 року по справі №200/7954/21 (суддя І інстанції Стойка В.В., повний текст рішення складено 25 серпня 2021 року в м. Слов`янськ Донецької області) за позовом ОСОБА_1 до Святогірської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання незаконною та протиправною бездіяльність Святогірського міського голови Бандури В.В., що полягає у незабезпеченні підготовки на розгляд ради питання що належить до її відання, а саме: «Про надання дозволу ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0.1000 га. для індивідуального дачного будівництва за адресою АДРЕСА_1 » в межах місячного строку; визнання незаконною та протиправною бездіяльність Святогірської міської ради яка полягає у не вирішенні питання що відноситься до її компетенції, а саме: «Про надання дозволу ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0.1000 га. для індивідуального дачного будівництва за адресою АДРЕСА_1 » в межах місячного строку; зобов`язання Святогірську міську раду надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0.1000 га. для індивідуального дачного будівництва за адресою АДРЕСА_1 ».

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 19 серпня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Святогірської міської ради щодо не вирішення питання «Про надання дозволу ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0.1000 га. для індивідуального дачного будівництва за адресою АДРЕСА_1 » в межах місячного строку. Зобов`язано Святогірську міську раду прийняти рішення, яким вирішити питання щодо надання дозволу ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0.1000 га. для індивідуального дачного будівництва за адресою АДРЕСА_1 з урахуванням висновків суду. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Святогірської міської ради на користь позивача судовий збір в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн., 00грн. та витрати, пов`язані з розглядом справи, в розмірі 9000 (дев`ять тисяч) грн., 00грн..

Не погодившись з таким рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Відповідач вважає, що судом першої інстанції не було враховано, що згідно пункту 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» № 280/97-ВР виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. За приписами частини 5 статті 46 цього Закону сесія ради скликається в міру необхідності, але не менше одного разу на квартал, а з питань відведення земельних ділянок та надання документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності не рідше ніж один раз на місяць. Судом першої інстанції не була залучено до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_2 , відносно якої позивачем було долучено до позову копію проекту рішення Святогірської міської ради про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки. Задовольняючи позов, суд також втрутився у дискреційні повноваження відповідача. Відповідач також вважає, що судом безпідставно було стягнуто витрати на правову допомогу в розмірі 9000 грн.. Судом не було враховано, що позовна заява підписана позивачем, а не його представником; заперечень на відзив позивачем взагалі не складалось, заява про уточнення позовних вимог в матеріалах справи відсутня, а заява про зміну позовних вимог не містить підпису представника позивача.

Справа розглянута у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з таких підстав.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач 19.05.2021 року звернувся до Святогірської міської ради із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0.1000 га. для індивідуального дачного будівництва за адресою АДРЕСА_1 ».

Відповідач листом від 18.06.2021р. №1195/0201-15 повідомив позивача про те, що відповідно до генерального плану села Тетянівка, затв.рішенням Маяківської сільської ради від 12.11.2012р. №6/21-232, функціональне призначення території, де розташована земельна ділянка АДРЕСА_1 території зелених насаджень рекреаційного призначення. На основному кресленні генерального плану на зазначених територіях не передбачено будівництва дачних будинків. Позивачу було запропоновано розглянути можливість повторного звернення щодо відведення іншої земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва у межах населених пунктів Святогірської територіальної громади (т.1, а.с. 68-69).

14.07.2021 року постійною комісією з питань землекористування, архітектури, будівництва, екології та охорони навколишнього природного середовища, агропромислового розвитку було розглянуто Проект рішення міської ради «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки гр.. ОСОБА_1 ». , за результатами розгляду було вирішено не погоджувати даний Проект, що підтверджується протоколом засідання комісії від 19.07.2021р.(т.1, а.с. 191-192).

21.07.2021 року на черговій ХІІ сесії Святогірської міської ради VII скликання було розглянуто питання «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки гр. ОСОБА_1 ». Рішення не прийнято, що підтверджується витягом з протоколу (т.1, а.с. 193-199).

Згідно висновків поіменного голосування щодо зазначеного питання з 18 присутніх депутатів міської ради та голови Святогірської міської ради - «за» проголосувало 0, проти 1, утримались 16, не голосувало 0, відсутні 4.

Наведені обставини сторонами не оспорюються.

Земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (часина перша статті 3 Земельного кодексу України в редакції чинній на момент звернення та прийняття рішення, та надалі).

Відповідно до статті 25 Закону № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280/97 ВР) сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

За приписами пункту 34 частини першої статті 26 Закону № 280/97-ВР виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно пунктів «а» та «б» частини 1 статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до пункту б частини першої статті 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Статтею 116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а)приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Згідно з пунктом «б» частини першої статті 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

За приписами частини 1 статті 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до частини 6 статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, клопотання подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Отже, частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України встановлено місячний строк розгляду клопотання особи щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Пунктом 34 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» встановлено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

За приписами частин 1, 5 статті 46 цього Закону сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради. Сесія ради скликається в міру необхідності, але не менше одного разу на квартал, а з питань відведення земельних ділянок та надання документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності - не рідше ніж один раз на місяць.

Зазначений строк узгоджується із визначеним у статті 118 Земельного кодексу України.

Таким чином, клопотання (заява) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою має бути розглянуто вповноваженим органом у даному випадку міською радою у місячний строк, а за наслідком його розгляду має бути надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою або мотивовану відмову у його наданні.

Отже, чинним законодавством України не передбачено право суб`єкта владних повноважень змінювати встановлений законом режим (періодичність) проведення сесій рад не менше одного разу на місяць у випадку надходження на розгляд до ради документів з питань відведення земельних ділянок (зокрема, клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, проекту землеустрою на погодження або затвердження тощо). Оскільки останні являються частинами єдиного процесу відведення земельних ділянок, а тому охоплюються терміном «питання відведення земельних ділянок».

Як було зазначено раніше, частина 6 статті 118 Земельного кодексу України передбачає відповідний перелік документів, що має бути поданий до відповідного органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки комунальної власності у власність.

Статтею 118 Земельного кодексу України заборонено вимагати додаткові матеріали та документи, які не передбачені цією статтею.

Частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України визначений перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, який є вичерпним, а саме:- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів;- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів;- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Зміст наведених норм права свідчить про те, що питання про відмову у наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою має бути вирішено виключено на пленарному засіданні міської ради за наявності підстав для відмови у наданні такого дозволу, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, якщо особою, яка звернулася до відповідного суб`єкта владних повноважень, виконані всі передумови для отримання відповідного дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність, підстави для відмови у наданні такого дозволу відсутні.

При цьому, відмовляючи у наданні дозволу, відповідний орган повинен навести усі підстави відмови.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, за заявою позивача від 19.05.2021р. відповідачем не було прийнято відповідне рішення згідно з вимогами статті 118 Земельного кодексу України.

Чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України. Визначена законом процедура є способом дій відповідного органу місцевого самоврядування у відповідь на звернення громадян щодо того чи іншого "земельного" питання. У світлі вимог частини 2 статті 19 Конституції України дотримання відповідним органом встановленої законом процедури є обов`язковим.

Натомість, у цій справі, відповідач помилково вважає, що ним дотримана встановлена законом процедура, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, останній зобов`язаний до вчинення конкретних дій - розглянути заяву позивача у встановленому законом порядку, і за умови відповідності заяви та доданих до неї документів вимогам законодавства - прийняти рішення про задоволення заяви. Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини.

Отже, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що у межах спірних правовідносин відповідач допустив протиправну бездіяльність.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Колегія суддів вважає, що у даному конкретному випадку спосіб захисту порушеного права шляхом зобов`язання відповідача прийняти рішення, яким вирішити питання щодо надання позивачеві дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва повністю відповідає вимогам справедливості й забезпечить ефективне поновлення його в правах.

Щодо доводів апеляційної скарги про втручання у дискреційні повноваження, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Повноваження щодо надання або відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, регламентовано статтею 118 Земельного кодексу України, частиною 7 якої визначений перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, який є вичерпним, а саме: - невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів; - невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів;- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідача надати дозвіл або відмовити в його наданні, якщо для цього є законні підстави.

Умови, за яких відповідач може відмовити у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, відповідач повинен прийняти відповідне рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою. За законом у відповідача немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

За наслідками судового розгляду встановлено, що за заявою позивача від 19.05.2021р. відповідачем не було прийнято відповідне рішення згідно з вимогами статті 118 Земельного кодексу України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що у спірних правовідносинах, зобов`язання відповідача прийняти рішення, яким вирішити питання щодо надання позивачеві дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва повністю, не є втручанням у дискреційні повноваження суб`єкту владних повноважень.

Щодо стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 9000 грн. колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частиною третьою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої цієї статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини п`ятої статті 134 КАС України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини шостої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).

У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19 травня 2022 року у справі №580/3392/20 викладена наступна правова позиція: «… Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.

Тобто у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на не співмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.».

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу не заявлялось.

Позивач зазначає, що ним понесені витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 15000,00 грн..

На підтвердження цих обставин суду були надані: договір на професійну правничу допомогу від 05.06.2021 року, орієнтовний розрахунок від 30.07.2021р., акт надання послуг від 30.07.2021 року, квитанцію від 30.07.2021 року на суму 15000, 00грн..

Згідно акту надання послуг від 30.07.2021 року були надані наступні послуги: надання консультацій клієнту (попереднє опрацювання матеріалів); опрацювання законодавчої бази, що регулюють спірні відносини, аналіз судової практики зі спірного питання, формування правової позиції 2000,00грн., (1 год.), витребування, формування документів на обґрунтування позовної заяви 1000, 00грн. (0,5 год.), підготовка та подання адвокатського запиту 1000,00грн. (0,5 год.), складання позовної заяви та виготовлення копій документів 2000, 00 грн., (1 год.), підготовка, складання заперечення на відзив, виготовлення копій документів 2000,00 грн., (1 год.), складання уточненої позовної заяви та виготовлення копій документів для надання суду та учасникам справи (надсилання копій учасникам справи) 2000,00грн. (1 год.), участь у судових засіданнях 2000,00грн. (1 год.). Загальна сума становить 12000 грн., а не 15000 грн. як зазначено позивачем.

Судом першої інстанції було відмовлено у відшкодуванні витрат на суму 3000 грн. оскільки надання цих послуг не підтверджується матеріалами справи, зокрема: - витребування, формування документів на обґрунтування позовної заяви 1000,00 грн. (0,5 год.), - підготовка та подання адвокатського запиту 1000,00 грн. (0,5 год.); зменшено витрати по складання уточненої позовної заяви та виготовлення копій документів для надання суду та учасникам справи (надсилання копій учасникам справи) до 1000,00грн..

Доводи відповідача про те, що позивачем не складались заперечення на відзив, заява про зміну позовних вимог спростовуються матеріалами справи, а саме а.с .210 том 1 та а.с. 58 том 1.

Доводи відповідача пре те, що позовна заява та заява про зміну позовних вимог підписана позивачем, а не його представником, не спростовують факт надання послуг по їх підготовці та складенню.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно було стягнуто на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 9000 грн..

За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.

Керуючись статями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Святогірської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 серпня 2021 року по справі №200/7954/21 - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 серпня 2021 року по справі №200/7954/21 - залишити без змін.

Постанова у повному обсязі складена та підписана 17 листопада 2022 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з 17 листопада 2022 року та підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: Т.Г. Гаврищук

Судді: А.А. Блохін

І.В. Геращенко