Справа № 420/12671/22
Суддя: Радчук А.А.
Дата ухвалення: 2022-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2022 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Радчука А.А.,

розглянувши в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Міністерства внутрішніх справ України (вул. Богомольця, 10, м. Київ, 01024, ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИВ :

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 353 648, 62 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 14.11.2017 у справі №815/3599/15, залишеною без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.06.2020, скасовано наказ МВС України №888 o/с від 18.05.2015 та поновлено Позивача на службі в ОВС.

Наказом МВС від 12.12.2017 №1353 o/c скасовано наказ МВС України №888 о/с від 18.05.2015 та поновлено Позивача на службі в OBC.

Наказом МВС від 29.12.2017 №1449 o/с Позивач звiльнений з органів внутрішніх справ з 13.12.2017 за п. 64 «б» (через хворобу) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. При цьому, за період з 15.11.2017 по день звiльнення з OBC - 13.12.2017 Позивачу не нараховано та не виплачено грошове забезпечення, а також не виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні з ОВС.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27.10.2021, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.02.2022, задоволено позов ОСОБА_1 до МВС України про визнання неправомірною бездіяльності та стягнення грошового забезпечення тa одноразової грошової допомоги при звільненні. Стягнуто з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 : грошове забезпечення за період з 15.11.2017 року по 13.12.2017 року у розмiрi 8864 грн. 14 коп. (вісім тисяч вісімсот шістдесят чотири гривні 14 копійок); одноразову грошову допомогу при звільнені з органів внутрішніх справ у розмiрi 135178 грн. 86 коп.(сто тридцять п`ять тисяч сто сімдесят вісім копійок). Вказане рішення суду виконане 19.08.2022.

Отже, Позивач звернув увагу, що він звільнений з ОВС наказом Наказом МВС від 29.12.2017 №1449 o/c з 13.12.2017, а повний розрахунок здійснений лише 19.08.2022.

Позивач, посилаючись на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.11.2017 у справі №815/3599/15, вказує, що його середньоденний заробіток на час звільнення складає 305,66 грн. Тому, на думку позивача, так як період затримки розрахунку становить 1157 робочих днів, то розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 353 648,62 грн. (1157 x 305,66 = 353 648,62).

У зв`язку з тим, що в день звільнення позивача, належна йому сума з грошового забезпечення та одноразова грошова допомога при звільненні виплачені не були, позивач вважає, що він має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Ухвалою суду від 19.09.2022 року відкрито провадження по справі та повідомлено сторін, що суд розгляне справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

12.10.2022 року до суду надійшов відзив на адміністративний позов, відповідно до якого відповідач вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки є необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам законодавства з огляду на наступне.

Як зазначає відповідач, аналіз статей 116-117 КЗпП України свідчить, що обов`язок щодо сплати коштів за невчасний розрахунок покладається виключно на роботодавця. При цьому, рішеннями судів від 14.11.2017 у справі № 815/3599/15 та від 21.10.2021 у справі № 420/10747/20 було встановлено, що ОСОБА_1 не перебував у службових (трудових) відносинах з МВС (), а призначався та звільнявся з органів внутрішніх справ наказами УМВС України на Одеській залізниці ().

При цьому, Міністерство було визнано лише боржником на стадії виконання вищезазначених судових рішень, а отже МВС не є власником або уповноваженим ним органом.

Відповідач наголошує, що відповідно до вимог ч. 6 ст. 7 КАС України аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

З огляду на зазначене, на переконання відповідача, питання виплати сум передбачених ст. 117 КЗпП України може бути заявлено виключно до власника або уповноваженого ним органом, тобто до роботодавця, а покладання на Міністерство (ЄДРПОУ 0032684) будь-яких інших зобов`язань, що випливають iз трудових правовідносин є неможливим, оскільки ОСОБА_1 не перебував у службових (трудових) відносинах з МВС.

24.10.2022 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач на противагу доводам відповідача зазначив, що ОСОБА_1 був призначений на посаду та звільнений зі служби в ОВС наказами МВС України, а тому заперечення МВС, що ОСОБА_1 не перебував у службових (трудових) відносинах з МВС є безпідставними та спростовуються наказами MBC та рішеннями судів у справі №815/3599/15. У підтвердження зазначеного, позивач посилається на висновки Верховного суду у постанові від 30.09.2020 року у справі №826/6895/17.

У прохальній частині відповіді на відзив позивач просив стягнути з МВС України на його користь витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5 500,00 грн.

07.11.2022 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач заперечував щодо наявності трудових відносин між ОСОБА_1 та МВС України. Відповідач наголосив, що оскільки позивач має звання «полковник міліції», питання стосовно його призначення та звільнення з органів внутрішніх справ належить до повноважень Міністра внутрішніх справ, відповідно до номенклатури посад та вимог законодавства.

Заперечення на відповідь на відзив також містять заперечення відповідача щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу у заявлених позивачем розмірах.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ з грудня 1990 року по 13.12.2017 року.

Наказом МВС України №888 о/с від 18.05.2015 року згідно з ч.3 ст.1, п.8 ч.1 ст.3 Закону України «Про очищення влади» від 16.09.2014 року та п. 62 «а» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Позивача було звільнено з органів внутрішніх справ з постановкою на військовий облік.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 14.11.2017 року у справі №815/3599/15 (дата набрання законної сили - 03.06.2020 року) адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Управління Міністерства внутрішніх справ України на Одеській залізниці, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу № 888 о/с від 18.05.2015 року, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України № 888 о/с від 18.05.2015 року, поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України на Одеській залізниці з 18.05.2015 року та стягнуто з Управління Міністерства внутрішніх справ України на Одеській залізниці на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу за період з 18.05.2015 року по 14.11.2017 року у розмірі 278 761 грн. 92 коп.

На виконання зазначеного рішення, Наказом МВС України від 12.12.2017 №1353 o/c скасовано наказ МВС України №888 о/с від 18.05.2015 та поновлено Позивача на службі в OBC.

Наказом МВС України від 29.12.2017 №1449 о/с Позивач звільнений з органів внутрішніх справ з 13.12.2017 за п. 64 «б» (через хворобу) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Як зазначив позивач, з дня набрання законної сили постановою Одеського окружного адміністративного суду від 14.11.2017 у справі №815/3599/15 03.06.2020 Позивачу не нарахована та не виплачена одноразова грошова допомога при звільненні з ОВС. На підставі зазначеного, позивач оскаржив таку бездіяльність до суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27.10.2021, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.02.2022, задоволено позов ОСОБА_1 до МВС України про стягнення грошового забезпечення та грошової допомоги при звільненні. Стягнуто з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 : грошове забезпечення за період з 15.11.2017 року по 13.12.2017 року у розмірі 8864 грн. 14 коп. (вісім тисяч вісімсот шістдесят чотири гривні 14 копійок); одноразову грошову допомогу при звільнені з органів внутрішніх справ у розмірі 135178 грн. 86 коп.(сто тридцять п`ять тисяч сто сімдесят вісім гривень 86 копійок).

29.04.2022 року Одеським окружним адміністративним судом на виконання зазначеного рішення було видано виконавчий лист.

Так, на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27.10.2021, як вбачається з виписок по рахунку позивача, 19.08.2022 року проведено перерахування грошових коштів на картковий рахунок позивача. Зазначене не заперечує відповідач.

Вважаючи, що відповідачем грошове забезпечення за період з 15.11.2017 року по 13.12.2017 року та одноразова грошова допомога при звільнені з органів внутрішніх справ виплачені несвоєчасно, тобто не в день звільнення, у зв`язку з чим він має право на стягнення середнього заробітку за відповідний період затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями статті 43 Конституції України закріплено право кожного громадянина на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він обирає. При цьому громадянам гарантується захист від незаконного звільнення, а право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з ст. 117 КЗпП у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору ті відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Судом встановлено, що наказом МВС України від 29.12.2017 року №1449о/с позивача звільнено за п. 64 в (через обмежений стан здоров`я) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, з 13 грудня 2017 року.

Разом з цим, повний розрахунок з ним проведено 19.08.2022 року.

Враховуючи, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати грошового забезпечення.

Механізм обчислення середньої заробітної плати визначений Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок №100).

Пунктом 1 розділу 1 Порядок № 100 визначено, що цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках, зокрема, вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду; інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Відповідно до п.2 Порядку №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 5 Порядку №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Абзацом 1 пункту 8 Порядку №100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України та судове рішення є обов`язковим до виконання.

Частиною 2 статті 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 02.06.2016р. №1402-VIII та ч. 2 ст. 14 КАС України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 14.11.2017 року по справі 815/3599/15 та рішенням Одеського окружного адміністративного суду у справі №420/10747/20 від 27.10.2021 року при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу встановлено, що грошове забезпечення ОСОБА_1 на момент звільнення, згідно довідки вiд 07.11.2017 р. № 8/232 складало у березні 2015 року 9322,68 грн., у квітні 2015 року - 9322,68 грн., його середньоденний заробіток складає 305,66 грн.

Як вже було зазначено вище, в день винесення наказу - 29.12.2017, відповідачем не було виплачено всі суми, що підлягали виплаті при звільненні, а саме: грошове забезпечення за період з 15.11.2017 року по 13.12.2017 року у розмірі 8864 грн. 14 коп.; одноразову грошову допомогу при звільнені з органів внутрішніх справ у розмірі 135178 грн. 86 коп.

Виплата вказаних сум позивачу здійснена лише 19.08.2022, що підтверджується копією виписок з рахунку позивача.

Враховуючи дату винесення наказу про звільнення позивача зі служби (29.12.2017) та дату проведення остаточного розрахунку (19.08.2022), кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 2059 днів.

При цьому, суд враховує зміни до ч. 1 ст. 117 КЗпП, що відбулись 01.07.2022 року, відповідно до яких статтю викладено у наступній редакції: "у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців".

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що належним, достатнім та ефективним способом захисту, який у повній мірі відновлює порушені права позивача, у даному випадку є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.12.2017 по 28.06.2018 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробiтної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

При цьому, сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні за період з 29.12.2017 по 28.06.2018 становить 55 630,12 грн. (305,66 грн. - середньоденний заробіток позивача * 182 дні).

Також, суд враховує, що стягуючи з відповідача на користь позивача вже після його звільнення зі служби суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.

Аналогічна правова позиція зазначена в п. 39-41 постанови Верховного Суду 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а.

Щодо питання належного відповідача, з якого слід стягувати суму середнього заробітку за час затримки розрахунку з позивачем при звільненні, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що наказами саме Міністерства внутрішніх справ України позивач було:

- звільнено з органів внутрішніх справ згідно з ч.3 ст.1, п.8 ч.1 ст.3 Закону України «Про очищення влади» від 16.09.2014 року та п. 62 «а» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (№888 о/с від 18.05.2015);

- поновлено на посаді та скасовано наказ МВС України №888 о/с від 18.05.2015 (№1353 о/с від 12.12.2017);

- звільнено з органів внутрішніх справ згідно з 13.12.2017 року за п. 64 «в» (через обмежений стан здоров`я) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (№1449 о/с від 29.12.2017).

З огляду на викладене, суд не приймає доводи відповідача щодо того, що ОСОБА_1 не перебував у службових (трудових) відносинах з МВС (), а призначався та звільнявся з органів внутрішніх справ наказами УМВС України на Одеській залізниці ().

При цьому, відповідач у даному питанні суперечить сам собі, оскільки у запереченнях на відповідь на відзив погоджується з тим, що, оскільки позивач має звання «полковник міліції» питання стосовно його призначення та звільнення з органів внутрішніх справ належить до повноважень Міністерства внутрішніх справ.

Крім зазначеного, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27.10.2021 року по справі №420/10747/20 встановлено, що правонаступником Управління МВС України на Одеській залізниці є Міністерство внутрішніх справ України.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача частково шляхом стягнення з Міністерства внутрішніх справ України на ОСОБА_2 суми середнього заробітку за час затримки розрахунку за період 29.12.2017 по 28.06.2018 року у розмірі 55 630,12 грн. з вирахуванням із вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

У стягненні суми за час затримки розрахунку за період з 29.06.2018 по 18.08.2022 року суд відмовляє на підставі ч. 1 ст. 117 КЗпП.

При цьому, суд відхиляє доводи позивача щодо його права на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки право на компенсацію зазначених виплат у позивача виникло у день фактичного розрахунку (19.08.2022).

У контексті оцінки кожного аргументу (доводу), наданого стороною, суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах Проніна проти України (пункт 23) і Серявін та інші проти України (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів і інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бендерський проти України від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Суд зазначає, що у відповіді на відзив позивач просить стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5 500,00 грн.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з таких міркувань.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з ч. 2 ст. 16 КАС України представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частинами другою-третьою статті 134 КАС України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно зі ст. 30 Закону № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України).

Водночас в силу вимог ч. 7 ст. 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 7, 9 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Системний аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє суду дійти висновку, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, в тому числі витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі: сторона, яка бажає компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона має право подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги та інші документи, що свідчать про витрати сторони, пов`язані із наданням правової допомоги.

Судом встановлено, що між позивачем між Адвокатським об`єднанням «Усатенко і Усатенко» та ОСОБА_1 укладено договір від 31.07.2017 року про надання правової допомоги.

18.10.2022 року між Адвокатським об`єднанням «Усатенко і Усатенко» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до договору про надання професійної правничої допомоги від 31.07.2017 року, відповідно якої загальна вартість професійної правничої допомоги за даною угодою становить 5500,00 (п`ять тисяч п`ятсот) грн.

На підтвердження зазначених витрат до суду також надано Акт приймання-передачі від 18.10.2022 року до договору про надання професійної правничої допомоги від 31.07.2017 року, а також Розрахунок від 18.10.2022 року по договору про надання професійної правничої допомоги від 31.07.2017 року.

Як вбачається з Детального опису робіт (наданих послуг) від 18.10.2022 року, адвокат надав клієнту правову допомогу відповідно до Договору про надання правничої допомоги у формі:

- надання ОСОБА_1 правової інформації адвокатом, консультацій і роз`яснень з питань порядку розрахунку при звiльненнi та виплатити середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку (1 год.) 500,00 грн.;

- опрацювання матеріалів та складення позовної заяви від імені ОСОБА_1 до МВС України до Одеського окружного адміністративного суду про стягнення середнього заробітку за весь час затримку розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку (3 год) 2 500,00 грн.;

- опрацювання матеріалів відзиву МВС України та складення від імені ОСОБА_1 на вiдзив до Одеського окружного адміністративного суду по справі №420/12671/22 (3 год.) 2 500,00 грн.

Загальна вартість послуг, вказаних в описі, становить 5500,00 грн.

При цьому, відповідач у запереченнях на відповідь на відзив просить зменшити витрати на професійну правничу допомогу, зазначаючи, що адвокат Усатенко В.Ю. є постійним представником Карташова С.В., а тому критично оцінює той факт, що для опрацювання та складання позовної заяви останньому знадобилось аж три години. Відповідач звертає увагу, що зміст позовної заяви є фактично зазначення фактів, що були встановлені рішеннями суду ухвалених на користь карташова ОСОБА_3 та судової практики деяких судових рішень

З огляду на правову позицію Верховного Суду, наведену у додатковій постанові від 05.09.2019 у справі № 826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, за наявності заперечень іншої сторони, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірними у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Також у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою (п. 268, 269).

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі "Лавентс проти Латвії" відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, необхідно виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням принципу пропорційності та співмірності, оцінюючи обґрунтованість доводів позивача щодо суми витрат, пов`язаних з розглядом даної справи, та заперечень відповідача, враховуючи, що адвокат Усатенко А.Ю. представляв інтереси позивача у справах, де предмети спору перетинаються за своєю суттю, а також з огляду на складність даної справи, суд дійшов висновку, що з Міністерства внутрішніх справ України за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Міністерства внутрішніх справ України (вул. Богомольця, 10, м. Київ, 01024, ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.12.2017 по 28.06.2018 року у розмірі 55 630 (п`ятдесят п`ять тисяч шістсот тридцять) грн. 12 коп.

Стягнути з Міністерства внутрішніх справ України (вул. Богомольця, 10, м. Київ, 01024, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 (дві тисячі) грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст. ст. 293, 295 КАС України.

Суддя А.А. Радчук