Справа № 640/33766/20
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2022-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

05 жовтня 2022 року 10:34 № 640/33766/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії: головуючого судді Федорчука А.Б., суддів - Каракашьяна С.К., Смолія І.В., при секретарі судових засідань Левкович А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до Кабінету Міністрів України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, 12/2)

третя особа Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9)

про визнання протиправним та нечинним пункту 19 Порядку №322 від 25 квітня

2018 року в частині, -

за участю:

представника позивача - не прибув;

представника відповідача - Лісовенко О.О.,

представника третьої особи - Писаненко С.С.,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось ОСОБА_1 (надалі по тексту також - позивач) з адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України (надалі по тексту також - відповідач), за участю третьої особи - Державної міграційної служби України, в якому просить суд: визнати протиправними та нечинними перше речення пункту 19 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №322, яке має наступний зміст: «У пазі закінчення строку дії посвідки документи для її обміну можуть бути подані не пізніше ніж за 15 робочих днів до дати закінчення строку її дії»; стягнути на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу та судовий збір.

Мотивуючи заявлені вимоги представник позивача вказав, що положення Порядку №322 в оскаржуваній частині не відповідає положенням Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», зокрема, частині 2 статті 5-3 даного Закону, оскільки вказані нормативно-правові акти по різному встановлюють граничний строк, протягом якого іноземець чи особа без громадянства може звернутися за продовженням строку дії посвідки на тимчасове проживання.

В ході судового розгляду даної справи представник позивача заявлені вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

У призначене судове засідання 05 жовтня 2022 року представник позивача не прибув, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи; подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності.

У відзиві на адміністративний позов представник Кабінету Міністрів України зазначив, що оскаржувана постанова №322 розроблена Державною міграційною службою України та на виконання вимог частини 2 статті 15 та статті 32 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» та в межах плану з організації виконання Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, спрямованих на лібералізацію Європейським Союзом візового режиму», схваленого на засіданні Уряду від 23 серпня 2016 року (протокол №33).

Також представник відповідача вказав, що в адміністративному позові не наведеного фактів, які б свідчили, що відбулось дійсне порушення прав позивача спірною постановою.

У письмових поясненнях на адміністративний позов представник Державної міграційної служби України повідомив, що оскаржуване положення пункту 19 Порядку №322 є правомірними та такими, що не порушують права позивача з огляду на те, що Порядок №322 прийнято відповідно до частини 2 статті 15 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» та частини 18 статті 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

При цьому, на думку представника третьої особи, саме Закон України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» є спеціальним законом, який визначає правові та організаційні засади видачі документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, а також права та обов`язки осіб, на ім`я яких видані такі документи, у тому числі посвідки на тимчасове проживання.

В ході судового розгляду та вирішення даної справи представник відповідача та третьої особи просили відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб`єктів владних повноважень закріплені положеннями статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приписами пункту 2 частини 1 статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 2 статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Згідно з частиною 3 статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.

Суд може визнати нормативно-правовий акт протиправним (незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним повністю або в окремій його частині (частина 9 статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України).

Підставами для прийняття судом рішення щодо незаконності правових актів повністю чи в їх окремих частинах є: невідповідність правовим актам вищої юридичної сили; порушення встановленої законом процедури їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності; перевищення повноважень при їх прийнятті.

При цьому, обов`язковою умовою для визнання протиправним та нечинним такого акту є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 29 березня 2019 року отримала посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_1 із терміном дії до 01 лютого 2020 року. Зазначена посвідка оформлена з метою навчання в державному закладі «Луганський державний медичний університет».

З метою продовження строку законного перебування на території України позивач 16 січня 2020 року звернулась до Управління Державної міграційної служби України в Луганській області у зв`язку з необхідністю обміну посвідки на тимчасове проживання.

Відтак, на думку суду, позивач є суб`єктом правовідносин у яких будуть застосовані положення Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №322 (надалі по тексту також - Порядок №322, в редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин).

Так, пунктом 1 Порядку №322 визначено, що посвідка на тимчасове проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Вимогами пункту 4 Порядку №322 передбачено, що посвідка видається строком на один рік, крім випадків, визначених цим пунктом. Іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну з метою навчання, посвідка видається на період навчання, який визначається наказом закладу освіти про встановлення періодів навчання для іноземних студентів.

Згідно пункту 19 Порядку №322 у разі закінчення строку дії посвідки документи для її обміну можуть бути подані не пізніше ніж за 15 робочих днів до дати закінчення строку її дії. У такому випадку посвідка, що підлягає обміну, після прийому документів повертається особі та здається нею під час отримання нової посвідки.

При цьому, правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року №3773-VI (надалі по тексту також - Закон №3773-VI).

Представник позивача стверджує, що пункт 19 Порядку №322 не відповідає положенням Закону №3773-VI, зокрема, частині 2 статті 5-3, згідно змісту якої, іноземець або особа без громадянства подає документи для продовження строку дії посвідки на тимчасове проживання не пізніш як за 10 календарних днів до закінчення строку її дії.

Тобто, Законом №3773-VI, на думку представника позивача, встановлено більш стислі строки подання документів для продовження терміну дії посвідки, ніж пунктом 19 Порядку №322, що свідчить про наявність колізії між Законом та підзаконним нормативно-правовим актом.

Стосовно вказаних тверджень та доводів представника позивача, суд вказує наступне.

Згідно пояснювальної записки до Постанови №322, якою затверджено спірний в частині Порядок, метою прийняття постанови є затвердження зразка бланка, технічного опису та механізму оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання з безконтактним електронним носієм, та започаткування видачі іноземцям та особам без громадянства посвідок на тимчасове проживання у формі картки, тобто запровадити видачу документів нового покоління.

Проект постанови Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №322, якою затвердженого також і Порядок, розроблено на виконання вимог частини 2 статті 15 та статті 32 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» та відповідно до плану з організації виконання Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, спрямованих на лібералізацію Європейським Союзом візового режиму», схваленого на засіданні Уряду від 23 серпня 2016 року (протокол №33).

Так, Закон України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20 листопада 2012 року №5492-VI (надалі також - Закон №5492-VI, в редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин) визначає правові та організаційні засади створення та функціонування Єдиного державного демографічного реєстру та видачі документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, а також права та обов`язки осіб, на ім`я яких видані такі документи, тобто є спеціальним Законом, що врегульовує спірні правовідносини.

У відповідності до підпункту «г» пункту 2 частини 1 статті 13 Закону №5492-VI посвідка на тимчасове проживання є одним із документів, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру (далі - документи Реєстру).

Згідно частини 1 статті 20 Закону №5492-VI за оформлення (у тому числі замість втрачених або викрадених), обмін документів справляється адміністративний збір, а за проведення таких дій за кордоном - консульський збір.

Пунктом 6 частини 2 статті 20 Закону №5492-VI визначено, що за оформлення (у тому числі замість втраченої або викраденої) та обмін посвідки на постійне проживання у строк протягом 15 робочих днів з дня прийняття документів, передбачених законодавством, - 0,2 розміру прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року;

Пунктом 5 Порядку №322 передбачено також, що посвідка видається протягом 15 робочих днів з дати прийняття документів від іноземця або особи без громадянства.

Аналіз наведених норм чинного законодавства в сукупності, дає підстави для висновку, що строк надання адміністративної послуги з оформлення і видачі посвідки на тимчасове проживання у 15 робочих днів відповідає законодавству України.

При цьому, нормами Закону №5492-VI не передбачено такої процедури як продовження терміну дії документа, зокрема, посвідки на тимчасове проживання, а виключно обмін у зв`язку із закінченням строку дії шляхом видачі нового документу у формі картки.

Відповідно, для обміну посвідки на тимчасове проживання у зв`язку із закінченням терміну її дії не можуть застосовуватися строки подання документів для продовження строків дії посвідки на тимчасове проживання, встановлені частиною 2 статті 5-3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Додатково суд звертає увагу, що положеннями частини 2 статті 5-3 Закону №3773-VI передбачено процедуру продовження строку дії посвідки на тимчасове проживання, що не є тотожною процедурі обміну посвідки на тимчасове проживання, який визначений зокрема і оскаржуваним пунктом 19 Порядку №322.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що твердження позивача про звуження його прав не знайшли свого документального та нормативного підтвердження.

При вирішенні даної справи суд враховує положення листа Міністерства юстиції України від 26 грудня 2008 року №758-0-2-08-19, відповідно до якого при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом.

Також, за результатами проведення правової експертизи проект постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження зразка, технічного опису бланка та Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання» визнано як такий, що відповідає Конституції України та актам законодавства, що мають вищу юридичну силу.

В ході вирішення даної справи суд прийшов до висновку, що спеціальним Законом в межах спірних правовідносин є Закон №5492-VI, якому повністю відповідає положення Порядку №322, зокрема, в частині встановлено строку в 15 робочих днів для подання документів щодо обміну посвідки на тимчасове проживання.

Додатково щодо тверджень позивача про порушення її прав при поданні документі щодо обміну посвідки, суд зазначає, що таке право відновлене рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 09 липня 2020 року, залишеного без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року, в справі №360/617/20.

З урахуванням вищенаведеного в сукупності, виходячи з підстав та мотивів, наведених позивачем, враховуючи наявні матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні адміністративного позову.

У відповідності до частин 1, 2, 4 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, виходячи з наведених висновків в цілому, проаналізувавши всі обставини справи, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні адміністративного позову, підстави для здійснення судових витрат - відсутні.

Керуючись статтями 47, 72 - 78, 241 - 246, 250, 264 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення встановленого ст. 295 КАС України строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий суддя Федорчук А.Б.
Судді Каракашьян С.К. Смолій І.В.