Справа № 640/9537/22
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2022-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2022 року м. Київ № 640/9537/22

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Григоровича П.О., за участі секретаря судового засідання Морозової Я.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Некомерційної організації «Асоціації приватних виконавців України»
доМіністерства юстиції України
про визнання протиправним та скасування наказу,
представник позивача: Нелюба С.А.;

представник відповідача: Сабадаш О.К.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Некомерційна організація «Асоціації приватних виконавців України» звернулась до суду з даним позовом, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 24.05.2022 № 2068/5 «Про внесення змін до наказу Міністерства юстиції України від 04 квітня 2022 року № 1310/5».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.07.2022 відкрито загальне провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою від 13.10.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду в судовому засіданні.

Під час розгляду справи в судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити, посилаючись при цьому на те, що оскаржуваний наказ порушує права всіх приватних виконавців на доступ до АСВП. У той же час, повноваження Асоціації самостійно представляти і захищати інтереси своїх членів з цього питання у державних органах є одним з основних завдань Асоціації відповідно до Статуту.

Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечив посилаючись на необґрунтованість заявлених позовних вимог.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

З моменту введення воєнного стану в Україні з 24.02.2022 Міністерством юстиції України та адміністратором автоматизованої системи виконавчого провадження - державним підприємством «Національні інформаційні системи», приватним виконавцям припинений доступ до АСВП. Відповідне повідомлення було опубліковано на веб сайті адміністратора АСВП ДП «НАІС».

Міністерством юстиції України у подальшому 04.04.2022 прийнято наказ № 1310/5 від 04 квітня 2022 р. «Деякі питання доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження та Єдиного реєстру приватних виконавців України у період воєнного стану», яким врегулювало питання підключення приватних виконавців та органів державної виконавчої служби з АСВП в умовах воєнного стану.

Пунктом 1 Наказу № 1310/5 встановлено, що доступ до АСВП, наданий реєстраторам автоматизованої системи виконавчого провадження, припиняється.

Приватним виконавцям та помічникам приватних виконавців доступ до АСВП припиняється та відновлюється адміністратором на підставі письмового повідомлення Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, яке готується на підставі письмового звернення приватного виконавця.

Як зазначає позивач, у період з 04.04.2022 до 24.05.2022 Відповідачем на виконання Наказу №1310/5 не відновлено доступ до АСВП жодному приватному виконавцю, який подавав відповідні письмові звернення згідно з Наказом № 1310/5.

24.05.2022 Відповідачем видано оскаржуваний наказ № 2068/5 від 24.05.2022 «Про внесення змін до наказу Міністерства юстиції України від 04 квітня 2022 року № 1310/5». Внесені зміни встановлюють умови, за яких приватному виконавцю відновлюється такий доступ, а саме:

- приватним виконавцем укладено договір страхування цивільно-правової відповідальності, строк дії якого не закінчився, мінімальний розмір страхової суми за яким перевищує суму стягнення за виконавчими документами, що перебувають на виконанні;

- приватний виконавець не має заборгованості з плати за користування АСВП;

- адміністративно-територіальна одиниця, на території якої розташований офіс приватного виконавця, не окупована внаслідок військової агресії російської федерації та на цій території не проводяться воєнні (бойові) дії;

- приватний виконавець здійснює діяльність в офісі, відомості про який внесено до Єдиного реєстру приватних виконавців України, та цей офіс відповідає вимогам встановленим розділом II Положення про офіс приватного виконавця, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 15 листопада 2016 p. №3238/5.

Вважаючи оскаржуваний наказ дискримінаційним по відношенню до приватних виконавців в порівнянні з державними виконавцями, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Оцінивши за правилами ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до сталої практики Верховного Суду, яка знайшла своє відображення, зокрема, в постановах Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18, від 08.12.2021 у справі №826/1598/15, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Відповідно до частини другої статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

З наведеного вбачається, що право на оскарження має особа, щодо якої певний нормативно-правовий акт безпосередньо застосований або буде застосований, а не лише з власного розуміння особи щодо незгоди з положеннями певного нормативно-правового акта.

В контексті останнього слід додати, що відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 Кодексу адміністративного судочинства України.

Конституційний Суд України в Рішенні від 01.12.2004 № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.

Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Звідси, поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» має один і той же зміст.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають, що начебто певні обставини впливають на їх правове становище.

Передумовою для захисту адміністративним судом прав особи є встановлення факту порушення прав такої особи, а адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв`язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу, а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення).

Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковими.

Обов`язковою умовою певного акту є, крім іншого, наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Так, згідно статуту позивача (а.с.17 том І), Асоціація приватних виконавців України є некомерційною професійною організацією, яка об`єднує усіх приватних виконавців України на засадах обов`язкового членства відповідно до Закону України «Про осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (надалі - Закон), та здійснює професійне самоврядування приватних виконавців (пункт 1.1.).

Згідно пункту 2.2. статуту основним завданням АПВУ є:

- формування та розвиток якісно нової культури виконання судових рішень і рішень інших органів, що базується на засадах верховенства права, неупередженості та обов`язковості судових рішень і рішень інших органів;

- представництво приватних виконавців у відносинах з органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форми власності, громадськими об`єднаннями та міжнародними організаціями;

- захист професійних прав приватних виконавців;

- забезпечення високого професійного рівня та розвитку приватних виконавців;

- забезпечує престижність професії приватного виконавця;

- організовує перевірку оприлюднених фактів, що принижують честь і гідність, ділову репутацію приватного виконавця, та вживає заходів щодо їх спростування;

- здійснення інших повноважень відповідно до законодавства України.

Виходячи з наведеного та аналізу статуту позивача, відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та наявних матеріалів, слід дійти висновку, що спірний нормативно-правовий акт прямо та безпосередньо не застосовуються до позивача - професійної організації, яка є некомерційною організацією, не є суб`єктом здійснення примусового виконання рішень, відповідно, не здійснює діяльності у сфері, яка регулюється спірним актом.

При цьому, зміст позовної заяви та додатків до неї не містять доказів неможливості звернення до суду членів професійної організації, яких безпосередньо стосується спірний нормативно-правовий акт, з власним (окремим) позовом.

Слід зазначити, що матеріали справи взагалі не містять жодних доказів звернення членів професійної організації до самої професійної організації з приводу звернення до суду.

Суд звертає увагу, що згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 28.11.2013 №12-рп/2013 громадська організація може захищати в суді особисті немайнові та майнові права як своїх членів, так і права та охоронювані законом інтереси інших осіб, які звернулися до неї за таким захистом, лише у випадках, якщо таке повноваження передбачено у її статутних документах та якщо відповідний закон визначає право громадської організації звертатися до суду за захистом прав та інтересів інших осіб (п. 2.6 Рішення).

Особливості правового статусу громадських організацій, що звертаються до суду в інтересах своїх членів аналізувалися Верховним Судом у справі №815/219/17. У постанові від 14.03.2018 Верховний Суд дійшов такого висновку: « 32. Громадські організації є організаційно-правовою формою діяльності людей, які об`єднуються для спільного здійснення та захисту своїх прав, свобод та інтересів, які відображаються у статуті громадської організації у вигляді мети та напрямів її діяльності. Таким чином, діяльність громадських організацій не можна розглядати абстрактно, без зв`язку з її метою та правами людей (її членів), що об`єдналися. Створюючи громадську організацію або вступаючи до неї, її члени об`єднуються на визначених статутом умовах для спільної реалізації своїх прав.

Отже, вирішуючи питання щодо права громадських організацій на звернення до суду в інтересах інших осіб, суди повинні з`ясувати: статус громадської організації та її засновників, їх безпосередню заінтересованість у вирішенні питання, що є предметом позову; мету громадської організації та її безпосередній зв`язок з предметом позову; інтереси яких саме осіб є предметом судового захисту; чи зверталися ці особи за захистом своїх прав до громадської організації; добросовісність дій громадської організації, що звертається до суду.

Суд звертає увагу, що позови в інтересах неконкретизованих осіб (в інтересах суспільства, народу) можуть розглядатися як виняток у випадках, прямо передбачених законодавством. Зокрема, на захист екологічних інтересів суспільства відповідно до Орхуської конвенції та Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2018 у справі № 910/8122/17).

Застосовуючи ці загальні підходи до справи, що розглядається, суд бере до уваги, що визначені у статуті завдання АПВУ є загальними та не пов`язані безпосередньо зі сферою нормативно-правового акта, який позивач просить визнати протиправними та нечинними. Організація не навела обставин, які б свідчили про її безпосередню заінтересованість у вирішенні питання, що є предметом позову; безпосереднього зв`язку з предметом спору та не зазначила інтереси яких саме осіб є предметом судового захисту. Обґрунтування права на звернення до суду є абстрактним та не розкриває дійсних приводів, причин та підстав звернення до суду.

При цьому, стосовно доводів позивача про те, що оскаржуваний НПА був прийнятий без участі Ради приватних виконавців України, що суперечить п.6 ч.5 ст.54 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (надалі - Закон №1403-VIII), суд зазначає наступне.

За приписами пункту б частини п`ятої статті 54 Закону №1403-VIII Рада приватних виконавців України бере участь у розробленні та погоджує проекти нормативно-правових актів, визначені цим Законом.

Згідно доводів позивача, відсутність погодження оскаржуваного НПА з Радою приватних виконавців України призвело до допущення дефекту прийняття нормативно-правового акта.

У той же час відповідач вказує, що Законом №1403-VIII не визначено переліку проектів нормативно-правових актів, у розробленні яких бере участь та має погоджувати Рада приватних виконавців України.

Надаючи оцінку вказаному вище, суд зазначає, що відповідно ч. 5 ст. 54 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень судів та інших органів» визначено повноваження Ради приватних виконавців (далі - Рада), зокрема, щодо участі у розробленні та погодженні проектів нормативно-правових актів, визначених Законом.

При цьому суд звертає увагу на те, що в юридичній доктрині термін «повноваження» визначається як сукупність прав і обов`язків державного органу, органу місцевого самоврядування, професійної організації, тощо.

Отже, законодавець у ч. 5 ст. 54 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень судів та інших органів» наділив Раду (не Позивача) правом брати участь у розробленні та/або погодженні проектів нормативно-правових актів, визначених Законом. При цьому це право кореспондується з обов`язком Ради взяти участь у розробці та/або погодженні відповідних проектів нормативно-правових актів у випадках залучення Ради до їх опрацювання.

Крім того, положення ст. 54 Закону не регулюють особливості здійснення Міністерством юстиції України державного регулювання діяльності приватного виконавця.

Так, зазначені питання врегульовані ст. 17 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень судів та інших органів», яка не передбачає наявності погодження Ради, як обов`язкової умови видання нормативно - правових актів, визначених Законом.

Таким чином законодавець не передбачив у Законі переліку нормативно - правових актів виданий яких неможливе без погодження Ради.

Також, суд звертає увагу на те, що чинним законодавством передбачено обов`язкове оприлюднення та обговорення проектів регуляторних актів з метою одержання зауважень і пропозицій від фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань, що визначено Законом України «Про засади регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Оскаржуваний наказ не є регуляторним актом та не відносився до сфери дії зазначеного вище закону.

Окрім зазначеного, суд звертає увагу на відсутність правових наслідків у вигляді неможливості прийняття нормативно-правового акту у разі відсутності погодження або відмови в погодженні проекту нормативно-правового акту Радою приватних виконавців України, внаслідок чого посилання позивача лише на норму п. 6 ч. 5 ст. 54 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень судів та інших органів» є юридично недостатнім для висновку про визнання нормативно-правового акту нечинним.

До того ж, посилатись на порушення прав у зв`язку з непогодженням проекту нормативно - правового акту з Радою приватних виконавців України, навіть у разі наявності такого порушення, може сама Рада приватних виконавців України як колегіальний самоврядний орган зі статусом юридичної особи, а не позивач, у якого такі повноваження від Ради приватних виконавців України відсутні.

Разом з тим, право професійної організації на подання пропозицій щодо регуляторних актів законодавством у сфері спірних правовідносин не передбачено.

За наведених обставин суд констатує, що позивач не визначив, з яким конкретним матеріальним або нематеріальним благом пов`язаний його інтерес та що цей інтерес належить саме позивачу. Позивач не обґрунтував свій особистий, безпосередній, індивідуальний інтерес.

Безпосередньо Організація не є потерпілим від оскаржуваного рішення, оскільки воно не спричинило суттєвого негативного впливу саме на позивача і він не зазнав жодної реальної шкоди.

Зворотного суду не зазначено та не доведено.

Встановлення відсутності матеріально-правової заінтересованості позивача є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.

Суд звертає увагу, що з`ясування матеріально-правової заінтересованості позивача передує розгляду питання щодо правомірності рішення, котре оскаржується. Відсутність матеріально-правової заінтересованості позивача є підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності оскарженого рішення.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 31.03.2021 у справі № 640/21611/19.

Законний інтерес, якщо його порушує суб`єкт владних повноважень, може бути предметом судового захисту в порядку адміністративного судочинства. Під час розгляду справи суд з`ясовує, які саме фактичні обставини зумовлюють існування інтересу, відносини, що існують з приводу об`єкту інтересу, а також інші індивідуальні особливості, що відображають законність інтересу та необхідність судового захисту прагнень позивача.

Заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для особи, яка звертається за захистом цього інтересу. Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу, недостатньо лише суб`єктивного твердження позивача, наведеного у позовній заяві, про порушення права, свободи або законного інтересу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Керуючись статтями 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255, 264 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Некомерційна організація «Асоціації приватних виконавців України» (, адреса: 03110, м. Київ, вул. Преображенська, 23, офіс 31).

Міністерство юстиції України (, адреса: 01001, м. Київ, вул. Городецького, 13).

Рішення набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне рішення складено 15.11.2022.

Суддя П.О. Григорович