Справа № 340/2433/22
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2022-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

14 листопада 2022 року м. Дніпросправа № 340/2433/22

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Шальєвої В.А.

суддів: Білак С.В., Олефіренко Н.А.,

секретар судового засідання Соловей Л.О.

за участі представника відповідача Барановської А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 16.09.2022 р. (суддя Петренко О.С.) в справі № 340/2433/22 за позовом ОСОБА_1 до Кіровоградської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною, відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Кіровоградської обласної прокуратури як правонаступника прокуратури Кіровоградської області про визнання протиправною бездіяльності щодо неналежного з ним розрахунку, а саме невиплати частини заробітної плати - посадового окладу, визначеного за ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», за період з 01.07.2015 р. по 30.04.2020 р., зобов`язання сплатити на його користь матеріальну шкоду в розмірі 1 154 423, 80 грн.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 16.09.2022 р. в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вважає неправильним висновок суду першої інстанції, що недоотриманий позивачем розмір заробітної плати не є збитками у розумінні ст. 22 Цивільного кодексу України, проте вказує, що позивач в позові не зазначав, що йому завдано збитки, та не посилався на норми Цивільного кодексу України. При цьому судом першої інстанції не наведено мотивів на підтвердження своєї позиції, як й не мотивоване висновок, що недоотримана заробітна плата не може вважатися збитками.

Позивач звернувся до суду за захистом не цивільних, а трудових прав, тому посилання на норми цивільного кодексу є неправильним.

Вважає неправильним висновок про те, що рішення Конституційного Суду України № 6-р не має зворотної сили та не може поширюватися на правовідносини з 01.07.2015 р., адже з дати набрання цим рішенням сили у позивача виникло право на отримання заробітної плати у належному розмірі (з липня 2015 р. по 30.04.2020 р.) у зв`язку з невиплатою заробітної плати відповідно до ст. 81 Закону України «Про прокуратуру».

Також є неправильним висновок про те, що дія ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» в редакції з 26.03.2020 р. по 31.08.2020 р. не поширюється на прокурорів регіональних та місцевих прокуратур, оплата праці яких здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, адже такий висновок суперечить висновкам Конституційного Суду України.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги.

Позивач до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, у зв`язку з чим суд визнав за можливе здійснити апеляційний перегляд справи за відсутності позивача.

В судовому засіданні представник відповідача просив в задоволення апеляційної скарги відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач працював в органах прокуратури Кіровоградської області з 08.12.2009 року по 30.04.2020 року.

Наказом прокурора Кіровоградської області №95к від 29.04.2020 позивача звільнено з посади прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури області. Підстава: п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», рішення кадрової комісії №344 від 09.04.2020.

Листом Кіровоградської обласної прокуратури №27-27 вих22 від 19.04.2022 надано позивачу інформацію про розмір посадового окладу, який був встановлений позивачу за період з 01.07.2015 по 31.08.2020: з 01.07.2015 по 30.11.2015 розмір посадового окладу позивача становив 1597,00 грн.; з 01.12.2015 по 05.09.2017 - 1996,00 грн., з 06.09.2017 по 08.2020 5730 грн.

Враховуючи нарахування позивачу у період з 01.07.2015 по 25.03.2020 заробітної плати, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного постановою Кабінету Міністрів України №505, тобто, з урахуванням положень Закону України №80-VIII від 28.12.2014 «Про Державний бюджет України на 2015 рік» та Закону України №79-VIII від 28.12.2014 «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» у розмірі, встановленому законом, суд першої інстанції дійшов висновку, що заробітну плату позивачу нараховано у розмірі не нижчому від визначеної Законом України №1697-VII.

Стосовно нарахування позивачу у період з 26.03.2020 по 30.04.2020 заробітної плати, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного постановою №505, суд першої інстанції вказав, що оскільки позивача з моменту набрання чинності Законом №113-IX по день звільнення з посади прокурора не переведено в результаті успішного проходження ним атестації до обласної прокуратури, оплата його праці правомірно здійснювалась відповідачем згідно із постановою Кабінету Міністрів України №505 від 31.05.2012 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».

Суд першої інстанції вказав, що приписи пункту 3 розділу ІІ Закону №113-IX як закону, прийнятого пізніше, та такого, що регулює спеціальні правовідносини у обмежений період проведення реформування органів прокуратури та з моменту набрання чинності цим Законом, неконституційними не визнавались, у встановленому порядку не визнавались незаконними та не скасовувались, а тому підлягали обов`язковому застосуванню відповідачем при нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати.

Приведені висновки стали підставою для відмови у задоволенні позову.

Суд визнає приведений висновок обґрунтованим, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 08.12.2009 р. по 30.04.2020 р. працював в органах прокуратури Кіровоградської області.

Наказом керівника Кіровоградської обласної прокуратури №95к від 29.04.2020 р. ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури області на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», рішення кадрової комісії №344 від 09.04.2020 р..

Спірним в цій справі є питання застосування під час визначення посадового окладу позивача положень статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, визначає Закони України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. № 1697-VII (далі Закон № 1697-VII), яким забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

Закон № 1697-VII набрав чинності 15.07.2015 р.

Законом України від 19 вересня 2019 року № 113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон № 113-IX), який набрав чинності 25.09.2019 р., внесено зміни до Закону № 1697-VII, зокрема, статті 81, яка регулює питання заробітної плати.

Так, за приписами частин першої третьої статті 81 Закону № 1697-VII в редакції Закону № 113-ІХ заробітна плата прокурорів регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.

Преміювання прокурорів здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором, за результатами оцінювання якості їх роботи за календарний рік у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Розмір щорічної премії прокурора не може становити більше 30 відсотків розміру суми його посадового окладу, отриманої ним за відповідний календарний рік.

Посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Частиною четвертою статті 81 Закону № 1697-VII в редакції Закону № 113-ІХ передбачено, що посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора окружної прокуратури з коефіцієнтом: 1) прокурора обласної прокуратури - 1,2; 2) прокурора Офісу Генерального прокурора - 1,3.

Абзацом третім пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ встановлено, що за прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

До внесення змін до Закону № 1697-VII Законом № 113-ІХ частини перша четверта статті 81 мали наступну редакцію:

Заробітна плата прокурорів регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.

Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених Законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.

Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом: 1) прокурора регіональної прокуратури - 1,2; 2) прокурора Генеральної прокуратури України - 1,3.

Частиною дев`ятою статті 81 Закону № 1697-VII визначено, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 р. № 108/95-ВР (далі Закон №108/95-ВР) умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі статтею 13 Закону №108/95-ВР оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Частинами першою та другою статті 23 Бюджетного кодексу України встановлено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

За приписами статті 89 Закону № 1697-VII функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України.

За змістом статті 90 Закону № 1697-VII фінансування прокуратури здійснюється згідно із кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.

Відповідно до пункту 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» норми і положення, зокрема, статті 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів.

Схема посадових окладів працівників органів прокуратури затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».

За загальним правилом, конкуренція правових норм у часі повинна вирішуватися на користь норми, прийнятої пізніше, оскільки найновіше законодавство демонструє способи та форми правового регулювання, які на даний етап розвитку суспільства, на думку законодавця, є більш доцільними.

Пунктом 26 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, в редакції Закону України №79-VIII від 28.12.2014 «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин», що набрав чинності 01.01.2015 р., встановлено, що норми і положення ст. 81, ч. 16-18 ст. 86, п. 13, 14 розділу«Перехідні положення» Закону України №1697-VII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Закон України №80-VIII від 28 грудня 2014 року «Про Державний бюджет України на 2015 рік» та Закон України №79-VIII від 28 грудня 2014 року «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» прийняті пізніше Закону України №1697-VII від 14 жовтня 2014 року «Про прокуратуру», а тому у 2015 році норми і положення Закону України «Про прокуратуру» щодо заробітної плати прокурора застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, а не статтею 81 Закону №1697-VII.

Відповідач не наділений правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати в іншому розмірі, ніж це було передбачено постановою Кабінету Міністрів України № 505 від 31.05.2012 р. «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».

Аналогічна правова позиція щодо застосування приведених норм права висловлена Верховним Судом України у постановах від 04.11.2015 р. в справі № 21-1461, від 30.03.2016 р. в справі № 21-271а16, від 13.07.2016 р. в справі № 21-1488а16, Верховним Судом в постановах від 14.03.2018 р. у справі №825/575/16, від 21.03.2018 р. №817/548/16, від 21.11.2018 р. № 808/2163/17, від 16.01.2019 р. №804/217/17, від 27.02.2019 р. №809/982/16, від 05.05.2020 р. в справі №824/490/16, яка обґрунтовано врахована судом першої інстанції при вирішенні справи.

Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами, застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України визначено, що положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ зі змінами, застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Статтею 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» встановлено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Конституційним Судом України в рішенні № 6-р/2020 від 26.03.2020 р. прямо вказано про втрату чинності положеннями закону саме з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 26 березня 2020 р.

Водночас, як частиною другою статті 152 Конституції України, так і частиною першою статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

У Рішенні від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 08 грудня 2004 року №2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, дія окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України згідно з рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18) втратила чинність з 26 березня 2020 року.

Оскільки Рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення Рішення, є правильним висновок суду першої інстанції, що Рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 р. № 6-р/2020 на правовідносини за період з 01.07.2015 р. по 25.03.2020 р. не може вплинути, оскільки правовідносини у цій справі виникли до прийняття такого рішення та мали місце з липня 2015 року по 25.03.2020 року.

Тому суд вважає спростованими доводи апелянта щодо неправильності висновку суду першої інстанції про відсутність ретроактивності Рішення Конституційного Суду України.

Стосовно періоду з 26.03.2020 р. по 30.04.2020 р. суд також погоджує висновок суду першої інстанції, що позивач в силу того, що не був переведений на посаду в обласній прокуратурі, не набув права на отримання посадового окладу в розмірі, встановленому частиною третьою статті 81 Закону № 1697-VII

Як вказано вище, саме Законом № 113-ІХ, який набрав чинності 25.09.2019 р., запроваджено реформування системи органів прокуратури, та саме цим Законом частина третя статті 81 Закону № 1697-VII викладена у редакції, відповідно до якої посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора окружної прокуратури з коефіцієнтом: 1) прокурора обласної прокуратури - 1,2; 2) прокурора Офісу Генерального прокурора - 1,3.

Таким чином, з 25.03.2019 р. положення статті 81 Закону № 1697-VII встановлюють розміри посадових окладів прокурорів саме окружних, обласних прокуратур та Офісу Генерального прокурора.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.

Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором.

За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Проте пунктом 7 розділу ІІ цього ж Закону передбачено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

При цьому за змістом абзацу пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІX оплата праці прокурорів на період до дня звільнення або переведення до створених прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників прокуратури.

Наведені положення Закону № 113-ІХ неконституційними не визнавались.

Отже, дія статті 81 Закону № 1697-VII у редакції, чинній з 26.03.2020 р., не поширюється на прокурорів регіональних, місцевих прокуратур.

Враховуючи те, що позивача з моменту набрання чинності Законом №113-IX по день звільнення з посади прокурора не переведено за результатами успішного проходження атестації до обласної або окружної прокуратури, оплата праці позивача правомірно здійснювалась відповідачем згідно із постановою Кабінету Міністрів України №505 від 31.05.2012 р. «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», оскільки іншого нормативного регулювання умов оплати праці працівників органів прокуратури, які не переведені до окружної (або обласної прокуратури, або Офісу Генерального прокурора), не існувало.

Відтак, суд погоджує висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для здійснення позивачу нарахування та виплати недоотриманої частини заробітної плати за період з 26.03.2020 р. по 30.04.2020 р.

Стосовно посилань апелянта не неврахування судом першої інстанції положень частини третьої статті 152 Конституції України, якими гарантовано відшкодування шкоди від дії актів, що визнані неконституційними, суд зазначає, що не було предметом позову питання відшкодування шкоди, заподіяної позивачу від дії актів, що визнані неконституційними, позаяк предметом позову в цій справі є виключно питання розміру заробітної плати, про що свідчить формулювання позивачем вимог: «визнати протиправною бездіяльність Кіровоградської обласної прокуратури, яка відповідно до ст. 52 КАСУ є правонаступником прокуратури Кіровоградської області, щодо неналежного розрахунку з позивачем, а саме невиплати йому частини заробітної плати - посадового окладу визначеного за ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», за період з 01.07.2015 по 30.04.2020 протиправною та зобов`язати відповідача сплатити матеріальну шкоду у розмірі 1 154 123,80 грн. …».

При цьому суд звертає увагу що позивачем в апеляційній скарзі підтверджено, що звернення до суду обумовлено захистом не цивільних, а трудових прав щодо належної оплати праці у розмірі, встановленому спеціальним законом.

Суд звертає увагу, що судом першої інстанції зроблено посилання на норми Цивільного кодексу України в контексті доводів позивача, що цей спір подано в порядку ч. 3 ст. 152 Конституції України, та є спором про відшкодування шкоди, заподіяної актом, який визнано неконституційним.

Підсумовуючи викладене, суд погоджує висновок суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 16.09.2022 р. в справі № 340/2433/22 залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 16.09.2022 р. в справі № 340/2433/22 за позовом ОСОБА_1 до Кіровоградської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною, відшкодування шкоди залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття 14.11.2022 р. та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15.11.2022 р.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя С.В. Білак

суддя Н.А. Олефіренко