Справа № 202/7648/22
Суддя: Ісаєва Д. А.
Дата ухвалення: 2022-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 202/7648/22
Провадження № 2-а/202/57/2022
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 листопада 2022 року м. Дніпро

Суддя Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Ісаєва Д.А.,

за участю секретаря судового засідання - Разнатовської А.Д.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - Довженка О.В.,

представника відповідача - Рахматова В.М.,

третя особа - Денисова Ю.С.,

розглянув в судовому засіданні в залі суду м. Дніпро за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Індустріального відділу у місті Дніпрі Головного управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області, третя особа: ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження,-

ВСТАНОВИВ:

17.10.2022 року позивач звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з адміністративним позовом до Індустріального відділу у місті Дніпрі Головного управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області, третя особа: ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження.

Протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями, дану справу було передано ОСОБА_3 .

Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18.10.2022 року було відкрито провадження по справі

Свої позовні вимоги мотивує тим, що 15 вересня 2022 року відносно ОСОБА_1 (надалі - Позивач) провідним спеціалістом Індустріального відділу у місті Дніпрі Головного управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області (Код підрозділу: 1213) Артемом Бойко було прийнято рішення б/н про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, яким зобов`язано Позивача покинути територію України у термін до 14.10.2022 року. Крім того, у вказаному рішенні зазначено, що Позивач є громадянином Вірменії.

Позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Єреван Республіки Вірменія, що підтверджується свідоцтвом про його народження Серії НОМЕР_1 , актовий запис про народження № 583 від 10.05.1995 року, та офіційним перекладом українською мовою цього свідоцтва, який (переклад) посвідчений державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 5-884.

Проте, вже у 1996 році Позивач разом з його матір`ю - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , переїхав на постійне місце проживання до України.

Так, у період з листопада 1997 року по листопад 2000 року Позивач відвідував дошкільний заклад № 366 Індустріального району, що підтверджується довідкою № 9 від 12.05.2008 року, виданою за підписом завідувача вказаного закладу.

У вказаний період Позивачу були зроблені усі планові щеплення за чинним нормами України, що підтверджується Формою 063-о МОЗ України.

У період з 01.09.2001 року (1-й клас) по 05.09.2003 року (3-й клас) Позивач навчався у Комунальному закладі освіти «Середня загальноосвітня школа № 47 з поглибленим вивченням іноземних мов та фізико-математичного профілю» Індустріального району м. Дніпропетровська, а вибув 05.09.2003 року у зв`язку з виїздом батьків до ОСОБА_5 , що підтверджується довідкою вказаного закладу освіти за № 477 від 15.05.2008 року.

Згідно з довідкою № 24, виданою 16.01.2012 року Комунальним закладом «Підгородненська середня загальноосвітня школа № 2», Позивач станом на дату видачі довідки здобував повну загальну середню освіту в КЗ « Підгородненською середньою загальноосвітньою школою № 2 » (адреса закладу: 52001, м. Підгородне, вул. Радянська, 2 ) з очікуваною датою отримання атестата про повну загальну середню освіту - 12.05.2012 року.

У 2010 році Позивач закінчив Комунальний заклад «Підгородненська середня загальноосвітня школа № 2» та здобув базову загальну середню освіту, про що отримав відповіднесвідоцтво Серії НР № 38921747 від 18.06.2010 року.

А у 2012 році Позивач закінчив Комунальний заклад «Підгородненська середня загальноосвітня школа № 2» та вже здобув повну загальну середню освіту, про що отримав відповідний атестат Серії НР № 42525043 від 12.05.2012 року.

Вказані вище відомості підтверджуються також довідкою № 208, виданою 07.10.2022 року Ліцеєм №2 Підгородненської міської ради Дніпропетровської області (правонаступником КЗ «Підгородненською середньою загальноосвітньою школою № 2»), згідно з якою, Позивач з 04.12.2003 року навчався в Підгородненській середній загальноосвітній школі № 2 та в 2012 році закінчив 11 класів.

Надалі Позивач мав на меті продовжити своє навчання у вищому навчальному закладі, здобути кваліфікацію спеціаліста, про що отримати відповідний диплом.

Втім, Позивач та його родина стикнулися з бюрократичними труднощами, у зв`язку з якими Позивач не зміг отримати паспорт громадянина України та, як наслідок, не зміг продовжити своє навчання у закладі вищого рівня для здобуття професії.

Позивач же, оскільки він є чоловіком та за походженням від батьків має Вірменські коріння, стикнувся з чималою кількістю бюрократичних проблем на шляху отримання посвідки на постійне місце проживання в Україні.

При цьому, слід зазначити, що сам Позивач вважає себе українцем, вільно володіє українською мовою, вважає її своєю рідною мовою, а Україну вважає своєю батьківщиною та виїздити з неї нікуди не планує, оскільки це його дім.

Більш того, вже понад чотири роки Позивач проживає спільно з ОСОБА_2 (надалі - Третя особа), з якою вони перебувають у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу в органах РАЦС, оскільки зареєструвати шлюб за законом вони не мають змоги через відсутність у Позивача паспорту або будь-якого іншого документу, що посвідчує його особу для вчинення актового запису про укладання шлюбу.

Слід також зазначити, що Третя особа наразі вагітна від Позивача та станом на 29.09.2022 року перебувала на 14 (чотирнадцятому) тижні вагітності, що підтверджується відповідною довідкою сімейного лікаря ОСОБА_6 .

Згідно ж довідки № 164 від 13.10.2022 року, виданої жіночою консультацією перинатального центру КНП «Міська клінічна лікарня №9» ДМР, станом на 13.10.2022 року термін вагітності Третьої особи становить вже 16 тижнів.

Саме тому, враховуючи, що Позивач скоро стане батьком, від нього вагітна громадянка України, він 15.09.2022 року вкотре звернувся до Відповідача за консультацією щодо оформлення документів на право проживання в Україні (вказані обставини зазначені й самим провідним спеціалістом Індустріального відділу у місті Дніпрі Головного управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області в оскарженому рішенні).

Проте, Відповідачем того ж дня, замість допомоги нашому фактично співвітчизнику, одразу склали відносно нього протокол про адміністративне правопорушення Серії ПРМДН 004046, винесли постанову про накладання адміністративного стягнення Серії ПН МДН 004038 та прийняли оскаржене рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, яким зобов`язано Позивача покинути територію України у термін до 14.10.2022 року (копії додаються). Також Відповідачем було складено на Позивача довідку про особу.

Представник позивача в судовому засіданні просив позовні вимоги задовольнити, надав пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві.

Позивач в судовому засіданні підтримав думку свого представника, просив позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову.

Третя особа в судовому засіданні підтримала позовні вимоги.

Судом встановлено, що 15 вересня 2022 року відносно ОСОБА_1 (надалі - Позивач) провідним спеціалістом Індустріального відділу у місті Дніпрі Головного управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області (Код підрозділу: 1213) ОСОБА_7 було прийнято рішення б/н про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, яким зобов`язано Позивача покинути територію України у термін до 14.10.2022 року. Крім того, у вказаному рішенні зазначено, що Позивач є громадянином Вірменії.

Позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Єреван Республіки Вірменія, що підтверджується свідоцтвом про його народження Серії НОМЕР_1 , актовий запис про народження № 583 від 10.05.1995 року.

Проте, вже у 1996 році Позивач разом з його матір`ю - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , переїхав на постійне місце проживання до України.

У 2010 році Позивач закінчив Комунальний заклад «Підгородненська середня загальноосвітня школа № 2» та здобув базову загальну середню освіту, про що отримав відповідне свідоцтво Серії НОМЕР_2 від 18.06.2010 року.

Надалі Позивач мав на меті продовжити своє навчання у вищому навчальному закладі, здобути кваліфікацію спеціаліста, про що отримати відповідний диплом.

Понад чотири роки Позивач проживає спільно з ОСОБА_2 (надалі - Третя особа), з якою вони перебувають у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу в органах РАЦС, оскільки зареєструвати шлюб за законом вонине мають змоги через відсутність у Позивача паспорту або будь-якого іншого документу, що посвідчує його особу для вчинення актового запису про укладання шлюбу.

Третя особа наразі вагітна від Позивача та станом на 29.09.2022 року перебувала на 14 (чотирнадцятому) тижні вагітності, що підтверджується відповідною довідкою сімейного лікаря ОСОБА_6 .

Таким чином позивач проживає на території України без документів на право проживання в Україні, перевищивши термін перебування на території України, без реєстрації та не виїхав з України після закінчення терміну перебування в Україні.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням органу міграційної служби про примусове повернення в країну походження, позивач звернувся до суду.

Представник відповідача 03.11.2022 року в судовому засіданні надав відзив на позовну заяву у якій зазначив, що рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 15.09.2022 року, прийняте з урахуванням та дотриманням всіх норм чинного законодавства на підставі діючого законодавства України, та відповідно, підстави для визнання його протиправним та скасування відсутні.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку сторін, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

За правилами ч.7 ст.5 КАС України іноземці та особи без громадянства користуються в Україні таким самим правом на судовий захист, що і громадяни України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу примусового повернення чи примусового видворення іноземця або осіб без громадянства за межі території України врегульовано ст. 288 КАС України. Порядок регулювання суспільних відносин у сфері примусового повернення чи примусового видворення іноземця або осіб без громадянства за межі території України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VI ( далі - Закон № 3773-VI).

Відповідно до ч. 3 ст. 25 Закону № 3773-VI, рішення про добровільне повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частинах першій і другій цієї статті, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції за заявою іноземця та особи без громадянства про добровільне повернення.

Порядок провадження за заявами іноземців та осіб без громадянства про добровільне повернення визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий, статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України).

Відповідно до ч.5 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», що іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Згідно до п.14 ст.1 Закону № 3773-VI нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Статтею 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" визначено, що іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворенні або видані чи передані до країн:

- де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

- де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

- де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

- де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Згідно положень ст. 3 Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року жодна держава-сторона не повинна висилати, повертати чи видавати будь-яку особу іншій державі, якщо є серйозні підстави вважати, що їй там може загрожувати застосування катувань.

На даний момент існує загальновідомий факт щодо подій (бойових дій) у Республіці Вірменія, у зв`язку зі збройним конфліктом між Азербайджаном та Вірменію за Нагорний Карабах , з урахуванням яких ООН закликає міжнародну спільноту в терміновому порядку посилити підтримку для реагування на цю кризу.

Відповідно до Заяви Генерального секретаря ООН Антоніа Гутерріша від 06.10.2020 р.: «бойові дії руйнують будинки, завдають шкоди школам та іншій важливій інфраструктурі. ЮНІСЕФ закликав усі сторони захистити цивільних осіб та громадянську інфраструктуру від подальшої шкоди відповідно до міжнародного та гуманітарного права.»

04 серпня 2022 року Представник Генерального секретаря ООН Антоніа Гутерріша підтвердив триваючу військову ескалацію у Вірменії.

Так, Республіка Вірменія на тлі нового спалаху конфлікту з Азербайджаном звернулася до Росії та Організації договору колективної безпеки (ОДКБ). Причиною звернення Вірменія назвала «агресію відносно суверенної території».

До складу ОДКБ, де головною є Росія, крім Вірменії, також входить й Білорусь, а Росія з 2020 року ввела свій військовий контингент на територію Вірменії.

Тобто, видворення Позивача до Вірменії, по-перше, порушить його зв`язки з країною у якій він фактично виріс - Україною, а по-друге, може стати наслідком залучення його до участі у бойових діях на боці Росії, яку він вважає країною-агресором та не має бажання приймати участь вказаних подіях.

При цьому, оскаржуване рішення було прийняте без врахування інформації по країні походження. В рішенні від 15.09.2022 року взагалі відсутні будь-які посилання на інформацію по країні походження.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини, яка відображена в рішенні від 28.06.2011 року №8319/07 та 11449/07 у справі «Суфі і Ельмі проти Сполученого Королівства», повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання (п.п.217- 241).

Також матеріалами справи підтверджується, що вже понад чотири роки Позивач проживає спільно з ОСОБА_2 , з якою вони перебувають у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу в органах РАЦС, оскільки зареєструвати шлюб за законом вони не мають змоги через відсутність у Позивача паспорту або будь-якого іншого документу, що посвідчує його особу для вчинення актового запису про укладання шлюбу.

Згідно ж довідки № 164 від 13.10.2022 року, виданої жіночою консультацією перинатального центру КНП «Міська клінічна лікарня №9» ДМР, станом на 13.10.2022 року термін вагітності ОСОБА_2 становить вже 16 тижнів.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України).

Згідно до ч. 5 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Частиною 8 статті Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», встановлено, що примусове повернення з України не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку.

Частиною 2 ст. 51 Конституції України встановлено, що, батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до повноліття.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 Сімейного кодексу України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Згідно зі ст. 150 Сімейного кодексу України до обов`язків батьків щодо виховання та розвитку дитини належить: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Відповідно до ст. 291 Цивільного кодексу України, фізична особа незалежно від віку та стану здоров`я має право на сім`ю. Вона не може бути проти власної волі розлучена з сім`єю, крім випадків, встановлених законом. Вона має право на підтримання зв`язків з членами своєї сім`ї та родичами незалежно від того, де вона перебуває. Ніхто не має права втручатися у сімейне життя фізичної особи, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (ст. 3 Сімейного кодексу України).

Кожна особа має право на проживання в сім`ї. Особа може бути примусово ізольована від сім`ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя. Держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини ( ст. 4 сімейного кодексу України).

Згідно з приписами ст. 18 Конвенції ООН про права дитини (20.11.1989 р.), батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно з приписами Декларації ООН прав дитини (20.11.1959 р.), дитина повинна, коли це можливо, зростати на піклуванні і під відповідальністю свої батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості.

Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання чи таких посягань.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що втручання у право на повагу до сімейного життя, передбачене ст.8 Конвенції в контексті ухвалення рішення про примусове повернення в країну походження, не відповідає нормам законодавства, отже, не буде законним.

Матеріали справи не містять доказів асоціальної характеристики позивача.

Варто також зазначити, що таке втручання не є необхідним у демократичному суспільстві для досягнення легітимної мети - в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

При оцінці пропорційності втручання у зазначене вище право позивача, необхідно також оцінити дотримання інтересів дитини позивача, доля якої, вочевидь, потрапляє в залежність від рішення про примусове повернення з України.

У цьому контексті необхідно врахувати статтю 3 Конвенції ООН про права дитини, згідно якої, найкращі інтереси дитини мають бути пріоритетом при прийнятті публічними органами будь-яких заходів відносно дітей (см. постанова Європейського Суду з прав людини «Нойлінгер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), скарга №41615/07, §135, ECHR2010). Таким чином, Європейський суд не впевнений в тому, що влада Норвегії діяла в межах свого розсуду, прагнучи встановити справедливу рівновагу між публічним інтересом у встановленні ефективного міграційного контролю та потребами заявниці у перебуванні в Норвегії з метою підтримання контактів зі своїми дітьми в їх найкращих інтересах».

Отже, втручання у право на повагу до сімейного життя, передбачене статтею 8 Конвенції, в контексті ухвалення рішення про примусове повернення в країну походження, не відповідає нормам законодавства, а отже, не може вважатися законним.

Таким чином, суд проаналізувавши належним чином інформацію, зазначену позивачем, щодо ситуації в країні походження та враховуючи поточну та актуальну інформацію по ситуації в Республіці Вірменія, що може призвести до загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, а також порушення сімейних прав позивача, адміністративний позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди, перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій).

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 та ч. 1 ст. 73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Під час перевірки правомірності оскаржуваних рішень суд керується критеріями закріпленими у ст. 2 КАС України, які повною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 3 ст.286 КАС України у разі задоволення адміністративного позову, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:

1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;

2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);

3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;

4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

За таких підстав рішення про примусове повернення, вочевидь не є пропорційними легітимній меті забезпечення міграційної політики держави, а тому підлягає скасуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. ст.ст. 2, 5, 6, 72-77, 139, 241, 246, 255, 288, 295, 297, 382 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Індустріального відділу у місті Дніпрі Головного управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області, третя особа: ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження, задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Індустріального відділу у місті Дніпрі Головного управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області від 15.09.2022 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та зобов`язання його покинути територію України у термін до 14.10.2022 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за рахунок бюджетних асигнувань Індустріального відділу у місті Дніпрі Головного управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 992,40 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Д.А. Ісаєва