Справа № 640/9582/21
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2022-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2022 року м. Київ № 640/9582/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Аблова Є.В.,

при секретарі судового засідання Васильєвій Ю.В.,

за участю представників сторін:

представника позивача: Какоркіної З.М.,

представника відповідача: Кушнір Л.В.

представника третьої особи: Гунди О.Т.

розглянувши в спрощеному позовному провадженні з викликом сторін матеріали адміністративної справи

за позовом Міністерства внутрішніх справ України

до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

третя особа ОСОБА_2

про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,-

У С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Міністерство внутрішніх справ України (далі по тексту - позивач, МВС України) з адміністративним позовом до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі по тексту - відповідач), третя особа - ОСОБА_2 , в якому просить суд:

- визнати незаконними дії (бездіяльність) державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Берегових B.C. щодо розгляду заяви про закінчення виконавчого провадження від 28.02.2020 №12/6-627;

- визнати незаконною та скасувати вимогу державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Берегових B.C. від 19.03.2021 по виконавчому провадженню № 8065300.

- зобов`язати державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Берегових B.C. винести постанову про закінчення виконавчого провадження № 8065300 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Міністерства внутрішніх справ України рішення суду про зобов`язання МВС України призначити ОСОБА_2 на посаду у відповідності до вимог п. 40 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, що затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (з урахуванням встановленого 13.03.2014 Вищим адміністративним судом України способу і порядку виконання судового рішення та висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права) виконане в повному обсязі згідно з виконавчим документом. Натомість, державним виконавцем відділу примусового виконання рішень ДДВС Міністерства юстиції України Берегових B.C., за результатами розгляду заяви МВС про закінчення виконавчого провадження, виконавче провадження № 8065300 не було закінчене, що, на думку позивача, свідчіть про неправомірні дії відповідача, оскільки такі суперечать положенням Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 травня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі №640/9582/21 в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Призначено справу до розгляду у судовому засіданні.

01.07.2021 до суду надійшов відзив Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, зі змісту якого вбачається, що відповідач вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не було виконано рішення суду належним чином у встановлений строк. Водночас, державним виконавцем вчинено дії згідно Закону України «Про виконавче провадження» щодо примусового виконання виконавчого листа, виданого Окружним адміністративним судом міста Києва. Також, на думку відповідача, оскільки боржником не видано відповідного наказу чи розпорядження про поновлення ОСОБА_2 на посаді заступника начальника Департаменту (служби) внутрішньої безпеки Міністерства внутрішніх справ України з 18.12.2007 р., підстави для закриття виконавчого провадження відсутні.

11.10.2021 до суду надійшли пояснення ОСОБА_2 , відповідно до яких останній зазначає, що його поновлено на посаді згідно з наказом МВС України від 19 січня 2011 року №1963, однак фактично поновлення не відбулося, оскільки ОСОБА_2 не допущено до фактичного виконання обов`язків на посаді. Крім того, відповідач не надав суду будь-яких доказів, крім наказів про поновлення, які б свідчили, що ОСОБА_2 фактично поновлено на роботі, зокрема, табеля обліку робочого часу, відповідні записи у трудовій книжці тощо. На думку третьої особи, з боку відповідача видаються різні накази стосовно призначення і звільнення ОСОБА_2 , які не відповідають судовому рішенню від 23.05.2008 року і це, в свою чергу, свідчить про те, що з боку відповідача вчиняються перешкоди щодо поновлення його в органах внутрішніх справ.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 лютого 2022 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили рішенням Верховного Суду у справі №640/4699/20.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 серпня 2022 року провадження у справі №640/9582/21 поновлено.

У судовому засіданні 08.11.2022 представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.05.2008 у справі № 12/61 позов ОСОБА_2 до Міністерства внутрішніх справ України задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ МВС України від 29.11.2007 № 1561 о/с «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_2 »; визнано протиправним та скасувано наказ МВС України від 18.12.2007 № 1686 о/с в частині звільнення ОСОБА_2 з органів внутрішніх справ України; поновлено ОСОБА_2 на службі в органах внутрішніх справ України в апараті Міністерства внутрішніх справ України з 18.12.2007; зобов`язано МВС України призначити ОСОБА_2 на посаду у відповідності до вимог п. 40 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, що затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114; зобов`язано МВС України виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18.12.2007 по 23.05.2008 згідно із п. 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, що затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 08.07.200 апеляційну скаргу МВС України задоволено. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.05.2008 скасовано, у задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24.11.2009 скасовано постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 08.07.2009 та залишено в силі постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.05.2008.

На виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - Відділ) перебуває виконавче провадження ВП № 8065300 з виконання виконавчого листа №12/61, виданого 26.05.2008 Окружним адміністративним судом м. Києва про поновлення ОСОБА_2 на службі в органах внутрішніх справ України в апараті Міністерства внутрішніх справ України з 18.12.2007; зобов`язання МВС України призначити ОСОБА_2 на посаду у відповідності до вимог п. 40 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, що затверджене Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. №114.

04.07.2008 державним виконавцем відділу винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №8065300.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.04.2010 роз`яснено порядок виконання постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.05.2008, винесеної у справі № 12/61 - ОСОБА_2 повинен бути призначений на посаду заступника начальника служби внутрішньої безпеки МВС України або на рівнозначну посаду.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29.09.2010, яка була залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 30.11.2010, змінено резолютивну частину ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.04.2010. Абзац другий викладено в наступній редакції: «Відповідно до пункту 40 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 № 114, ОСОБА_2 повинен бути призначений на посаду заступника начальника служби внутрішньої безпеки Міністерства внутрішніх справ України».

Крім того, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13.03.2014 у справі № К/800/31703/13 задоволено заяву ОСОБА_2 щодо встановлення способу і порядку виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.05.2008 в справі № 12/61 у частині дати поновлення останнього на посаді заступника начальника Департаменту (служби) внутрішньої безпеки МВС.

Вищим адміністративним судом України встановлено спосіб і порядок виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва в справі № 12/61 в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді заступника начальника Департаменту (служби) внутрішньої безпеки МВС України з 18.12.2007 шляхом призначення його на посаду заступника начальника Департаменту (служби) внутрішньої безпеки МВС України з 18.12.2007 та допущення його до фактичного виконання службових обов`язків на цій посаді.

З матеріалів адміністративної справи вбачається, що виконавче провадження з виконання вказаного виконавчого документу неодноразово було закінчено державним виконавцем та в подальшому було відновлено.

Так, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.02.2014, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 25.09.2014, адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено частково; визнано незаконною та скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 25.10.2013 ВП № 8065300. Ухвалою Вищого адміністративного суду від 18.11.2014 №К/800/53198/14 відмовлю МВС України у відкритті касаційного провадження на вищевказані постанови.

З матеріалів адміністративної справи також вбачається, що на адресу відповідача надійшла заява МВС України про закінчення виконавчого провадження №12/6-627, до якої додано копію наказу МВС України від 09.04 2014, яким внесено зміни до наказів МВС від 07.08.2008 №1292 о/с та від 19.01.2011 №38 о/с в частині призначення ОСОБА_2 заступником начальника Служби внутрішньої безпеки і Головного управління по боротьбі з організованою злочинністю.

Оскільки на виконання ухвали Вищого адміністративного суду України від 13.03.2014, винесеної у справі № К/800/31703/13, наказом МВС України від 09.04.2014 № 529 о/с внесено зміни до наказів МВС України від 07.08.2008 № 1292 о/с та від 19.01.2011 № 38 о/с. згідно яких ОСОБА_2 поновлено на службі в органах внутрішніх справ з 18.12.2007 та з цієї ж дати призначено на посаду заступника начальника Служби внутрішньої безпеки ГУБОЗ МВС України позивач вважає, що ним виконано рішення суду, у зв`язку з чим подано заяви про закінчення виконавчого провадження від 28.02.2020 №12/6-627. Разом з тим, відповідачем, на думку позивача, протиправно не винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 8065300 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» та направлено вимогу державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Берегових B.C. від 19.03.2021 по виконавчому провадженню № 8065300.

Позивач, вважаючи дії відповідача протиправними, звернувся до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Закон України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02.06.2016 (далі також - Закон № 1403-VIII) визначає основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус.

Відповідно до статті 1 вказаного Закону примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.

Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VІІІ (далі по тексту також - Закон № 1404-VІІІ) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно пункту 2 частини першої статті 3 Закону № 1404-VІІІ відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною першою статті 18 Закону № 1404-VІІІ на виконавця покладено обов`язок вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії

Згідно з частиною першою статті 18 Закону № 1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За правилами частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною п`ятою вказаної статті визначено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Порядок виконання рішень про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника визначений статтею 65 Закону № 1404-VІІІ.

Частиною другою статті 65 Закону № 1404-VІІІ рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

За наслідком дослідження матеріалів адміністративної справи вбачається, що ОСОБА_2 було поновлено на посаді згідно з наказом МВС України від 19 січня 2011 року №1963. Разом з тим, фактичного поновлення стягувача не відбулося, оскільки ОСОБА_2 не допущено до фактичного виконання обов`язків на посаді. Відповідач не надав суду будь-яких доказів, крім вищевказаних наказів про поновлення, які б свідчили, що позивача фактично поновлено на роботі та внесено відповідний запис до трудової книжки стягувача як-то встановлено вимогами ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження».

З урахуванням наведеного, суд визнає обґрунтованими доводи відповідача щодо того, що у державного виконавця відсутні підстави для закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ст. 39 Закону № 1404-VІІІ.

Щодо позовних вимог про визнання незаконною та скасування вимоги державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Берегових B.C. від 19.03.2021 по виконавчому провадженню № 8065300 суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що з метою виконання рішення суду, державним виконавцем 19.03.2021 на адресу позивача як боржника у виконавчому провадженні направлено вимогу, якою зобов`язано поновити належним чином ОСОБА_2 відповідно до вимог виконавчого документу, про що повідомити державного виконавця.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до розділу 1 Загальних положень Інструкції з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02 04 2012 №512/5, а саме пунктом 9 встановлено, що вимога виконавця є письмовим документом, який складається у випадках, передбачених Законом, та є обов`язковою для виконання органами, установами, організаціями, посадовими особами і фізичними особами щодо надання виконавцю документів або їх копій, необхідних для здійснення його повноважень, вчинення інших дій, необхідних для виконання рішення. Вимога підписується виконавцем та надсилається поштою чи іншими засобами зв`язку або вручається виконавцем.

Як вбачається з наведеного, державним виконавцем винесено та направлено вимогу з урахуванням вимог чинного законодавства. Відтак, доводи позивачем щодо визнання незаконної вимоги державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Берегових B.C. від 19.03.2021 по виконавчому провадженню № 8065300 визнаються судом необґрунтованими.

Інших підстав, які б свідчили про неправомірність оскаржуваної вимоги та наявність підстав для її скасування позивачем не зазначено та судом не встановлено.

У контексті наведеного суд вважає за необхідне підкреслити, що відповідно до частини першої статті 1291 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Положеннями частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, для цілей статті 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

Суд також зауважує, що з аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою статті 129-1 Конституції України.

Відтак, основним призначенням стадії виконавчого провадження є фактичне втілення судових присуджень у певні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.

Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

З огляду на викладене, зважаючи на той факт, що позивачем як боржником у виконавчому провадженні № 8065300 рішення суду наразі не виконано, підстави для задоволення позовних вимог позивача в частині визнання дій державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Берегових B.C. щодо розгляду заяви про закінчення виконавчого провадження від 28.02.2020 №12/6-627 та визнання незаконною та скасувати вимогу державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Берегових B.C. від 19.03.2021 по виконавчому провадженню № 8065300 відсутні.

З урахуванням наведеного, враховуючи встановлені обставини по справі, у суду відсутні підстави для зобов`язання Департаменту винести постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки боржником рішення суду не виконано.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем доведено правомірність своїх дій з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов Міністерства внутрішніх справ України задоволенню не підлягає.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 77, 90, 241-246, 255, 287, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Міністерства внутрішніх справ України (01021, м. Київ, вул. М.Грушевського, 28/2, ) до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13, ), третя особа - ОСОБА_2 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Є.В. Аблов