Справа № 320/11156/21
Суддя: Басай О.В.
Дата ухвалення: 2022-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 листопада 2022 року Київ справа №320/11156/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Басая О.В., розглянувши у прядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі Позивач, ОСОБА_1 ) з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі Відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якій просить стягнути середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно за період з 30 травня 2019 року по 09 квітня 2021 року включно у розмірі 274 129, 74 грн.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначив, що оскільки всупереч положень Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178, Відповідач не виплатив йому при звільненні грошову компенсацію за неотримане речове майно, чим порушив права Позивача, то він має право на стягнення з Відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплати такої компенсації.

Ухвалою від 24.09.2021 суд залишив позовну заяву без руху, визначивши Позивачу її недоліки, спосіб їх усунення та встановив строк для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня вручення копії даної ухвали Позивачу.

Ухвалою від 13.10.2021 суд продовжив строк для усунення недоліків позовної заяви. Позивач усунув недоліки позовної заяви у встановлений судом строк.

Ухвалою від 17.11.2021 суд відкрив провадження у справі, розгляд якої здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Представник Відповідача подав до суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що стягнути з Відповідача середньомісячну заробітну плату Позивача неможливо, оскільки Позивач перебуваючи на військовій службі заробітної плати не отримував, а йому виплачувалось належне йому грошове забезпечення. Також зауважив, що оскільки Позивач не подавав рапорту про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно під час проходження служби, то у Відповідача не було правових підстав для виплати компенсації під час звільнення Позивача.

У зв`язку з надходженням від учасників справи письмових клопотань про розгляд справи за їх відсутності, у судовому засіданні 05.05.2022 суд ухвалив подальший розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження.

Розглянувши позовну заяву та докази наявні в матеріалах справи, оцінивши їх у сукупності, суд встановив таке.

Позивач є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України (том 1, а.с. 11).

Згідно з даними трудової книжки НОМЕР_2 , у період з 22.05.2017 по 29.05.2019 Позивач проходив військову службу за контрактом у Національній гвардії України(том1, а.с.13-15).

Відповідно до довідки, виданої ВЧ НОМЕР_1 від 11.12.2018 № 180, Позивач у період з 05.09.2018 по 08.11.2018 брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів в м. Вугледар та с. Успенівка Донецької області (том 1, а.с. 17).

Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 , виданим 20.12.2018 Головним управлінням Національної гвардії України (том 1, а.с. 16).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 29.05.2019 № 116 з Позивачем припинено (розірвано) контракт про проходження громадянами України військової служби в Національній гвардії України, виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення відповідно до підпункту "б" (за станом здоров`я) частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", звільненого 29.05.2019 з військової служби наказом командира військової частини по особовому складу від 28.05.2019 № 25 о/с у запас за станом здоров`я без права носіння військової форми одягу та направлено для взяття на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1, а.с. 18).

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 04.03.2021 у справі № 320/9834/20, яке набрало законної сили 05.04.2021, за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльність, позов задовольнити частково, а саме: визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо ненадання Позивачу довідки про вартість речового майна, що належить йому до видачі; визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо затримки виплати Позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно; зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 надати Позивачу довідку про вартість речового майна, що належить йому до видачі; зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 здійснити на користь Позивача виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно без утримання податків та інших обов`язкових платежів; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (том 1, а.с. 20-24).

У зазначеному судовому рішенні суд установив, що Позивач як військовослужбовець відповідно до пункту 3 Порядку № 178 має право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яка має бути виплачена Відповідачем.

Також суд дійшов висновку про протиправну бездіяльність Відповідача щодо ненадання Позивачу довідки про вартість речового майна, що належить йому до видачі, а також щодо затримки виплати Позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, внаслідок чого позовні вимоги про зобов`язання ВЧ3018 надати Позивачу таку довідку та здійснити виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно без утримання податків та інших обов`язкових платежів підлягають задоволенню.

Водночас щодо позовної вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача середнього заробітку за весь період затримки виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно за період з 30.05.2019 по день ухвалення судового рішення, то суд дійшов висновку, що така вимога є передчасною, оскільки враховуючи рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012, невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

З огляду на зазначене, суд звернув увагу Позивача, що його вимога про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь період затримки виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно за період з 30 травня 2019 року по день ухвалення судового рішення у справі, який на день пред`явлення позовної заяви становить 211 785, 15 грн є передчасною та, відповідно, задоволенню не підлягає.

Також суд зауважив, що при задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Оскільки на час розгляду справи судом Відповідачем не виплачена повністю грошова компенсація, то для стягнення з Відповідача компенсації за час неповного розрахунку при звільненні до такого повного розрахунку неможливо правильно визначити суму такої компенсації на її відповідність наведеним вище критеріям.

Згідно з доводами Позивача, наведеними у позовній заяві, грошова компенсація вартості за неотримане речове майно була виплачена йому Відповідачем лише 09.04.2021, у зв`язку з чим він набув право на стягнення з Відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплати такої компенсації вартості за період з 30.05 2019 по 09.04.2021 включно у розмірі 274 129, 74 грн, що стало підставою для звернення Позивача до суду з даною позовною заявою.

Разом з тим платіжним дорученням № 888 від 05.04.2021 підтверджується виплата Позивачу компенсації за недоотримане речове майно в сумі 2 732, 08 грн (том 1, а.с. 88).

Відповідно до довідки про нараховане та виплачене Позивачу грошове забезпечення за період з 01.03.2019 по 30.04.2019 Позивачу нараховано 37 693, 50 грн (том 1, а.с. 89).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 6 та частини другої статті 19 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі Закон № 2232-XII).

Згідно з частиною третьою статті 24 Закону № 2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до частини дев`ятої статті 26 Закону № 2232-XII військовослужбовці, звільнені із строкової військової служби в запас або у відставку, забезпечуються відповідним обмундируванням за переліком, установленим Міністерством оборони України, проїзними документами до місця проживання, харчуванням на час перебування в дорозі, грошовою допомогою в розмірі, встановленому Кабінетом Міністрів України. Військовослужбовці строкової військової служби за їх бажанням можуть бути звільнені в запас у власному цивільному одязі.

Згідно з статтею 40 Закону № 2232-XII гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.

У свою чергу спеціальним законом, який, відповідно до Конституції України, визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII).

За приписами статті 1 Закону № 2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з статтями 1-2, 2 Закону № 2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Відповідно до частини першої статті 9-1 Закону № 2011-XII речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Порядок здійснення всіх видів матеріального забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів, та виплати грошової компенсації вартості за речове майно, що не отримано такими військовослужбовцями, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

У свою чергу порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі визначається Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі Положення № 1153).

Пунктом 34 Положення № 1153 контракт припиняється (розривається) у день закінчення строку контракту.

Відповідно до пункту 210 Положення № 1153 звільнення військовослужбовців строкової військової служби проводиться на підставах, визначених частиною другою статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", командиром військової частини, який має право видавати накази по стройовій частині.

За приписами пункту 237 Положення № 1153 у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту видання наказу про звільнення та здача посади військовослужбовцем повинні бути здійснені не пізніше дня закінчення строку контракту якщо інше не передбачено законодавством.

Згідно з пунктом 242 Положення № 1153 особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

При цьому механізм виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку і Управління державної охорони (далі - військовослужбовці) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - грошова компенсація) визначає Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 (далі Порядок № 178).

Відповідно до пункту 3 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі звільнення з військової служби.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації (пункт 4 Порядку № 178).

Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком (пункт 5 Порядку № 178).

Виплата грошової компенсації здійснюється в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, передбачених Міноборони, МВС, Мінінфраструктури, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецзв`язку, Головному управлінню розвідки Міноборони та Управлінню державної охорони на відповідний рік (пункт 7 Порядку № 178).

При цьому відповідно до пункту 2 розділу І Інструкції з організації речового забезпечення в Національній гвардії України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.06.2017 № 475 (далі - Інструкція № 475) речове майно - предмети обмундирування, взуття, білизни, постільних речей, спорядження, спеціального, концертного та постового одягу, нагрудні знаки і знаки розрізнення, санітарно-господарське, культурно-просвітницьке та спортивне майно, верхолазне спорядження, спеціальне спорядження для службових собак, технічні засоби речової служби та запасні частини до них, інструмент та матеріали для пошиття, ремонту та хімічного чищення речового майна, намети, брезенти, декоративні тканини і килимові вироби, музичні інструменти для штатних військових оркестрів, прапори, папір, канцтовари, бланки та книги обліку і звітності, мило та мийні засоби.

Згідно з пунктом 15 розділу ІІІ Інструкції № 475 військовослужбовці, які звільняються з військової служби в запас або відставку, отримують грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно (далі - грошова компенсація) в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178.

З вищенаведених приписів законодавства (в редакціях діючих на момент виникнення спірних правовідносин) випливає, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби.

Разом з тим суд зазначає, що за приписами частини другої статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як вже зазначено в описовій частині рішення, рішенням Київського окружного адміністративного суду від 04.03.2021 у справі № 320/9834/20, яке набрало законної сили 05.04.2021, встановлено право Позивач на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно та протиправну бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо затримки виплати Позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, тож у даній справі наведені обставини повторному доказуванню не підлягають.

При цьому з матеріалів справи судом встановлено, що платіжним дорученням № 888 від 05.04.2021 підтверджено виплату Позивачу компенсації за недоотримане речове майно в сумі 2 732, 08 грн.

Таким чином, час затримки виплати грошової компенсації за неотримане речове майно фактично становить період з 30.05.2019 по 04.04.2021.

Відповідно до частини шостої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, то за аналогією закону до спірних відносин слід застосувати норми Кодексу законів про працю України та поширити останні на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Так, відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

В силу вимог частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Разом з тим виходячи з наведених норм та обставин справи, суд приймаючи рішення у даній справі, враховує позицію Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах (застосування статей 116, 117 КЗпП України у разі невиплати (несвоєчасної виплати) військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно), наведену у постановах від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, від 20.01.2021 у справі № 240/12238/19.

Так, щодо правової природи компенсації за неотримане речове майно, Верховний Суд зазначив, що таку слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум.

За змістом статті 116 КЗпП України при звільненні працівника йому виплачуються "всі суми, що належать працівнику", а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини. Умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.

Отже, компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.

Таким чином, застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини. Виключенням із цього правила є надання військовослужбовцем на те відповідної згоди, передбаченої пунктом 242 Положення № 1153.

Указані висновки узгоджуються також з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постановах від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 та від 13.05.2020 у справі № 810/451/17, згідно з якою під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

За приписами частин п`ятої, шостої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно з частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що Позивач має право на отримання середнього заробітку за час неповного розрахунку (невиплати компенсації за неотримане речове майно) при звільненні за період з 30.05.2019 по 04.04.2021, разом з тим, з урахуванням наступних умов, наведених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 та від 13.05.2020 у справі № 810/451/17.

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому суд зазначає, що у цій справі, Позивачем самостійно визначена сума середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно за період з 30.05.2019 по 09.04.2021 включно у розмірі 274 129, 74 грн, тобто без дотримання вищезазначеного порядку пропорційності, а також за період по 09.04.2021 включно, у той час, як платіжним дорученням від 05.04.2021 № 888 підтверджується виплата Позивачу компенсації за недоотримане речове майно на виконання судового рішення від 04.03.2021 у справі № 320/9834/20.У свою чергу, Відповідачем не надано суду інформації щодо проведених з Позивачем розрахунків при звільненні, що в сукупності наведених обставин виключає можливість суду здійснити розрахунок стягнення відповідної суми пропорційно розміру невиплачених сум.

Разом з тим відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, з метою ефективного захисту порушених прав Позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати Відповідача нарахувати та виплатити Позивачу середній заробіток за час неповного розрахунку при звільненні (невиплату компенсації вартості за неотримане речове майно) за період з 30.05.2019 по 04.04.2021 у порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", з урахуванням наведених у рішенні висновків щодо умов дотримання пропорційності.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Водночас відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд встановив, що Відповідач не виконав покладений на нього обов`язок щодо доказування.

У підсумку, з урахування вищезазначеного у сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:
Адміністративний позов задовольнити частково.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ,) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ; адреса фактичного проживання: Харківське шосе, м. Київ) середній заробіток за час неповного розрахунку при звільненні (невиплату компенсації вартості за неотримане речове майно) за період з 30.05.2019 по 04.04.2021 у порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", з урахуванням наведених у рішенні висновків щодо умов дотримання пропорційності.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Басай О.В.