Справа № 420/12585/22
Суддя: Вовченко О.А.
Дата ухвалення: 2022-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вовченко O.A., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 09.09.2022 надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якій позивач просить суд:

1. Наказ Головного управління ДМС України в Одеській області №169 від 31.08.2022 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - визнати протиправним і скасувати його;

2. Зобов`язати ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .

Ухвалою від 13 вересня 2022 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 та відкрито провадження у адміністративній справі, у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи за правилами загального позовного провадження відмовлено та визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він звернувся до відповідача із заявою в порядку Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», однак відповідач відмовив йому у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач вважає прийняте рішення необґрунтованим та протиправним, прийнятим без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення та стосуються справи. Вказує, що позивач боїться повернутись до країни своєї громадянської належності, оскільки належить до етнічної та релігійної меншини араби-суніти та з 2017 року місто позивача знаходиться під контролем шиїтських угрупувань. Зазначає, що батько позивача був генералом при владі ОСОБА_2 , а шиїти мстять генералам та іншим, які воювали в Іраку проти Ірану.

22.09.2022.2022 за вх. №30016/22 від Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач посилаючись на зміст висновку про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 31.08.2022, просить відмовити у задоволенні позовних вимог позивача.

Вивчивши матеріали справи, ознайомившись з позовною заявою та доданими до неї доказами, відзивом відповідача на позовну заяву, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги, та перевіривши їх наданими з боку учасників справи доказами, судом встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Іраку, за національністю араб, за віросповіданням Іслам (суніт), рідна мова арабська, володіє мовами англійською та російською на рівні розуміння, освіта середня повна освіта.

Родичі: батько Алі, мати ОСОБА_3 , сестра Нада, брати Хуссейн, Зейд та Омар.

11.08.2022 позивач подав до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області заяву №57 (а.с.42-44), в якій посилаючись на те, що його батько був офіцером в іракській армії під час правління Саддама Хусейна, зазначає, що ІДІЛ погрожували ліквідувати його сім`ю. Вказує, що в Іраку немає безпеки з 2003 року та що в 2014 році його родина опинилась в небезпеці через захоплення міста Мосул терористичної організації ІДІЛ та у будинок позивача потрапив снаряд, через це позивач та його родина покинули Ірак. Вказує, що востаннє він покинув Ірак у 2013 році та відтоді постійно проживав у м. Одесі.

Відповідно до анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 11.08.2022 (а.с.80-85), позивач 01.11.2010 літаком вибув з Ербіль (Ірак) Стамбул (Туреччина) Одеса (Україна), у Стамбулі перебував 10 годин, та 02.11.2010 прибув у місто Одеса.

У анкеті позивач зазначив, що звернувся, щоб отримати документи та перебувати легально в Україні. Через фінансові проблеми не зміг повторно вступити до підготовчого факультету інших ВНЗ в Одесі та не може повернутися до Іраку через небезпеку. Зазначає, що з 2017 року (звільнено місто Мосул) по теперішній час їх місто під контролем шиїтських угрупувань: «Asiab Ahl Alhaq», «Badr», «Saraya Al Salam». Вказує, що в Іраку у нього немає нікого з близьких родичів, йому немає куди повертатися. Зазначає, що після того як у 2014 році його батьки покинули Ірак, їх будинок забрали ІДІЛ до 2017 року, все майно викрадене та після звільнення міста у 2017 році у будинку не залишилося нічого. Зазначає, що не може повернутися через контроль його міста шиїтськими угрупуваннями. Вказує, що його можуть забрати та погрожувати його батькам, адже його батько був генералом в армії до 2001 року (після того працював на різних роботах, продаж електротехніки до 2004 року, а після відкрив будівельну компанію, яку через 5-6 років змушений був закрити), після того, як із влади пішов ОСОБА_4 у 2003 році, шиїти мстять генералам в армії та іншим, які воювали в Іраку проти Ірану. Зазначає, що до 2013 року йогу батьку, брату погрожували представники Іділу, вони вимагали гроші. Зазначає, що боїться пропасти без вісти через шиїтські угрупування: «Asiab Ahl Alhaq», «Badr», «Saraya Al Salam», які контролюють Мосул.

31.08.2022 головним спеціалістом відділу соціальної інтеграції управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області зроблено висновок «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (далі - Висновок) (а.с.139-153).

Згідно до зазначеного Висновку: «…Під час проведення процедурних заходів, щодо уточнення та деталізації проблематики переслідування шукач захисту надавав твердження, що суттєво відрізняються від інформації, вказаної у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виявлені розбіжності, що істотно знижують рівень довіри до клопотання.

Зокрема, за результатами проведення детального аналізу наданої інформації можливо визначити, що виїзд заявника за межі країни громадянської належності жодним чином не пов`язаний з переслідуваннями або утисками за конвенційними ознаками визначення статусу біженця або побоюванням таких переслідувань у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 1 ЗУ « Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року, на що, зокрема, вказують наступні фактичні обставини:

- першочерговою причиною виїзду заявника до України стала не загроза переслідувань на території країни громадянської належності, а бажання здобуття вищої освіти, про що особа прямо повідомляє під час проведення з ним індивідуальних процедур (арк. 2, 8-9 протоколу співбесіди від 18.08.2022 року). На відсутність фактичної обставини погроз по відношенню до нього на території країни громадянської належності свідчить також елемент добровільних короткострокових повернень на територію Іраку (арк. 6 протоколу співбесіди від 18.08.2022 року);

- шукач захисту не відмовляється від користування захистом країни своєї громадянської належності, на що, зокрема, вказує обставина безперешкодного оформлення ним у 2017 році нового паспортного документа гр. Іраку у відповідному дипломатичному представництві у м.Амман (Йорданія) (арк. 3, 8 протоколу співбесіди від 18.08.2022 року, арк. 1 додаткового протоколу співбесіди від 25.08.2022 року), особа також добровільно зареєструвалася у Посольстві Іраку після прибуття на територію України (арк. 7 протоколу співбесіди від 18.08.2022 року), що додатково свідчить про відсутність жодних проблем та дискримінації під час звернення до державних установ країни громадянської належності та повну можливість реалізації своїх прав та свобод як громадянина Іраку….

- шукач захисту не зазнавав переслідувань за ознаками раси, віросповідання, громадянства, національності, належності до певної соціальної групи або політичних переконань на території країни громадянської належності (арк. 4 протоколу співбесіди від 18.08.2022 року);

- також, по відношенню до заявника ніколи не застосовувалося фізичне насилля за конвенційними ознаками визначення статусу біженця (арк. 5 анкети від 12.08.2022 року; арк. 6 протоколу співбесіди від 18.08.2022 року);

- по відношенню до заявника не застосовувались протиправним або свавільним чином заходи адміністративного примусу або кримінальне переслідування на Батьківщині (арк. 5 анкети від 12.08.2022 року, арк. 2 додаткового протоколу співбесіди від 25.08.2022 року). Зокрема, наразі заявник не перебуває у розшуку на території Іраку (арк. 7 протоколу співбесіди від 18.08.2022 року);

- у заявника та його близьких родичів ніколи не виникало проблем з представниками органів державної влади країни громадянської належності (арк. 5 протоколу співбесіди від 18.08.2022 року);

- заявнику не чинили перепон з можливістю вільного виїзду за межі Іраку (арк. 5, 9 протоколу співбесіди від 18.08.2022 року);

- заявнику не створювали перепон у можливості вільного дотримання канонів обраного віросповідання на території Іраку, заявник мав можливість дотримання передбаченої релігійної та культурної обрядовості в регіоні постійного проживання (арк. 8 протоколу співбесіди від 18.08.2022 року);

- у заявника не виникали конфлікти на етнічному або релігійному підґрунті на період проживання на території Іраку (арк. 8 протоколу співбесіди від 18.08.2022 року), шукач захисту також ніколи не ставав учасником інцидентів із застосуванням етнічного або релігійного насилля на території Іраку (арк. 10 протоколу співбесіди від 18.08.2022 року);

- заявника ніколи не звинувачували у порушенні соціальних або моральних норм (арк. 8 протоколу співбесіди від 18.08.2022 року). …

- заявник мав можливість здобуття освіти на території Іраку (арк. З анкети від 12.08.2022року; арк. 8 протоколу співбесіди від 18.08.2022 року);

- права заявника не порушували на Батьківщині (арк. 5 протоколу співбесіди від 18.08.2022 року);

- заявник мав можливість вільного доступу до лікарень, державних та комерційних установ на території Іраку (арк. 7 протоколу співбесіди від 18.08.2022 року);

- заявнику не створювали суттєвих перепон у можливості вільного переміщення територією країни громадянської належності (арк. 7 протоколу співбесіди від 18.08.2022 року);

- заявник мав цілковиту можливість відвідання ринків, комерційних, державних та медичних установ на період проживання на території Іраку (арк. 9 протоколу співбесіди від 18.08.2022 року);

- заявник мав можливість працевлаштування на території Іраку (арк. 9 протоколу співбесіди від 18.08.2022 року);

- заявник чітко стверджує, що по відношенню до нього не застосовувались суттєві дискримінаційні заходи від час проживання на території країни громадянської належності (арк. 9 протоколу співбесіди від 18.08.2022 року).

Натомість, за результатами проведеного аналізу наданих заявником тверджень, їх зіставлення з актуальною інформацією, вказаною у тематичних звітах щодо аналізу можливості повернення до Іраку ЕUАА (Європейського агентства з питань притулку) за 01.2022, 06.2022 рр неможливо визначити віднесення заявника до груп ризику, представники яких можуть зазнати загрози переслідувань або протиправного поводження з боку державних або недержавних агентів у випадку повернення на територію країни громадянської належності:

- заявник ніколи не приймав участь у політичних (зокрема, й опозиційних) протестах на території Іраку (арк. 3 додаткового протоколу співбесіди від 25.08.2022 року);

- заявник є працездатною та дієздатною особою (арк. 3 додаткового протоколу співбесіди від 25.08.2022 року), що вказує на доцільність та фактичну можливість його добровільного повернення;

- заявник не є релігійною або етнічною меншістю в регіоні його постійного проживання на території Іраку (арк. 3 додаткового протоколу співбесіди від 25.08.2022 року);

- заявник не відноситься та ніколи не відносився до представників журналістів, ЗМІ або правозахисників (арк. 3 додаткового протоколу співбесіди від 25.08.2022 року), які можуть зазнати погроз в контексті актуальної соціально-політичної ситуації на території Іраку;

- заявник та його близькі родичі ніколи не були залучені у племінних конфліктах під час проживання на території Іраку (арк. 3 додаткового протоколу співбесіди від 25.08.2022 року);

- заявника ніколи не звинувачували у співпраці із західними політичними або мілітаристськими силами (арк. 3 додаткового протоколу співбесіди від 25.08.2022 року);

- заявника ніколи не звинувачували у недотриманні канонів обраного віросповідання (арк.3 додаткового протоколу співбесіди від 25.08.2022 року). Зокрема, заявник ніколи не відрікався та не приймав спроб до зміни власного віросповідання (арк. 4 додаткового протоколу співбесіди від 25.08.2022 року);

- заявника не вважають дезертиром з іракської армії (арк. 3-4 додаткового протоколу співбесіди від 25.08.2022 року), він не зазнавав по відношенню до себе спроб примусовою рекрутування до недержавних угруповань (арк. 4 додаткового протоколу співбесіди від 25.08 2022 року);

- заявник ніколи не працював у гуманітарних або волонтерських організаціях (арк. 4 додаткового протоколу співбесіди від 25.08.2022 року);

- заявник не відноситься до ЛГБТ - спільноти (арк. 4 додаткового протоколу співбесіди віл 25.08.2022 року);

- заявник ніколи не займався протиправною діяльністю на території Іраку (арк. 7 протоколу співбесіди від 18.08.2022 року), наразі його не обвинувачують у порушенні законів країни (арк. 4 додаткового протоколу співбесіди від 25.08.2022 року).

На можливість безперешкодного повернення заявника додатково вказує обставина, у відповідності до якої у нього ніколи не виникало проблем з адаптацією до місцевих звичаїв, підтриманні належних контактів з населенням країни громадянської належності (арк. 7 протоколу співбесіди від 18.08.2022 року).

Разом з тим, обґрунтовуючи причини власного не бажання повернення на територію Іраку, заявник вказує на побоювання переслідувань через власну належність до мусульман-сунітів з боку шиїтських угруповань, які наразі контролюють рідне для нього місто Мосул (арк. 4-5 анкети від 12.08.2022 року). В якості додаткового елементу, заявник вказує на існування небезпеки для нього з боку вищезазначених угруповань через службу його батька у іракській армії за часів Саддама Хусейна, прийняття ним участі у ірансько-іракській війні, наявності його установчих даних в так названих «чорних списках» шиїтських ополченців (арк. 5 анкети від 12.08.2022 року; арк. 10, 12 протоколу співбесіди від 18.08.2022 року; арк. 1-2 додаткового протоколу співбесіди від 25.08.2022 року).

За результатами проведеного детального аналізу тверджень заявника, усіх можливих ризиків, зіставлення отриманої інформації з актуальною ІКП, побоювання заявника за обома елементами визнаються цілковито необгрунтованими.

Так, шукач захисту, незважаючи на висловлені запевнення, не надав жодних документальних підтверджень обставині проходження його батьком військової службі в армії Саддама Хусейна (арк. 3 додаткового протоколу співбесіди від 25.08.2022 року).

… Разом з тим, як спостерігається з усної інформації, наданої заявником, його батько припинив службу в армії ще в 2001 році (арк. 13 протоколу співбесіди від 18.08.2022 року), ще до початку іракської кризи в 2003 році, тобто не приймав і не міг приймати участь ані у військовому конфлікті, що передував падінню режиму диктатора Саддама Хусейна, ані у військових діях 2014-2017 років, спричинених активною діяльністю терористичної організації ІДІЛ в регіоні, що ставить під обґрунтований сумнів його фігурування у т.н. «чорних списках» та відповідно виключає вдавану загрозу для його родини у випадку повернення на територію країни громадянської належності.

Натомість, після падіння режиму Саддама Хусейна, особа до 2014 року продовжувала безперешкодно проживати в регіоні постійного проживання на території Іраку, мала можливість працювати та забезпечувати власне проживання (арк. 5 анкети від 12.08.2022 року), не зазнавала підтверджених погроз саме через його колишню військову діяльність (арк. 4 додаткового протоколу співбесіди від 25.08.2022 року), за матеріалами особової справи відсутня також інформація щодо отримання погроз за вказаною ознакою його родичами, які наразі залишились проживати на території Іраку (арк. 13 протоколу співбесіди від 18.08.2022 року). Додатково, на відсутність особистої загрози для заявника вказує обставина, у відповідності до якої безпосередньо він ніколи не працював на силові структури Саддама Хусейна або інші провладні мілітаризовані організації (арк. 2 додаткового протоколу співбесіди від 25.08.2022 року).

Щодо елементу належності до мусульман-сунітів, заявник повідомляє, що представники зазначеної релігійної групи складають абсолютну більшість населення в регіоні його постійного проживання та продовжують компактно проживати в м. Мосул…

Так, заявника ніколи не обвинувачували, не обвинувачують у зв`язках з ІДІЛ (арк. З3додаткового протоколу співбесіди від 25.08.2022 року) та не асоціюють із зазначеною терористичною організацією. На відсутність потенційної загрози приписування заявнику зв`язків з «ІДІЛ» вказує також фактична обставина, за якої він не проживав в регіоні постійного проживання на період його захоплення представниками екстремістів. …

За результатами проведеного аналізу матеріалів ОС та індивідуальних особливостей профайлу заявника не встановлено істотних елементів, що б вказували на обставину здійснення ним активної та/або систематичної політичної діяльності, що б могла спричинити загрозу для органів державної влади країни громадянської належності або недержавних угруповань та призвести до цілеспрямованих переслідувань за ознакою політичних переконань, на що, зокрема, вказує наступне:

- ані заявник, ані його близькі родичі ніколи не перебувати членами жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій (арк.5 анкети від 12.08.2022 року; арк. 6 протоколу співбесіди від 18 08 7022 року);

- особа не вважає себе та особу не вважають такою, яка знаходиться в опозиції по відношенню до влади країни громадянської належності (арк. 6 протоколу співбесіди від 18.08.2022 року);

- заявник ніколи не займався активістською або громадською діяльністю на території Іраку (арк. б протоколу співбесіди від 18.08.2022 року);

- заявник ніколи публічно або через ЗМІ не висловлював власну думку з приводу актуальних низань розвитку країни (арк. 7 протоколу співбесіди від 18.08.2022 року);

- заявник ніколи не приймав активну участь у політичних процесах в Іраку (арк. 7 протоколу співбесіди від 18.08.2022 року). Зокрема, він не балотувався на виборні посади, не приймав участі у прийнятті та розробці доленосних для країни політичних рішень (арк. 7 протоколу співбесіди від 18.08.2022 року);

- особа ніколи не мала належності до антиурядових угруповань, не приймала конкретних дій для повалення діючої влади на території Іраку (арк. 7 протоколу співбесіди від 18.08.2022 року).

… Таким чином, аналізом матеріалів особової справи неможливо обгрунтувати причину виїзду особи з Іраку, небажання її повернення до країни громадянської належності з позиції визнання біженцем в Україні, ані під час перебування в країні громадянської належності, ані перебуваючи поза її межами заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувані, за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додатковою або тимчасового захисту» від 2011 року, а саме у нього відсутні обгрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної груми або політичних переконань.

Проведеним аналізом матеріалів особової справи заявника також можливо визначити відсутність підставу контексті можливого визнання його особою, яка потребує додаткового захисту на території України через відсутність ознак, передбачених п. 13 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року».

Приймаючи до уваги зазначений висновок начальником Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийнято наказ №169 від 31.08.2022 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (далі - наказ) (а.с.170), яким наказано: відмовити в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. ОСОБА_5 ; відповідно до чинного законодавства видати заявнику письмове повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; ознайомити заявника з порядком оскарження прийнятого рішення в судових інстанціях або ДМС.

02.09.2022 Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області надано позивачу повідомлення від 31.08.2022 №5/1-1047 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.171-173).

Не погодившись з прийнятим наказом, позивач звернулася до суду з позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з частинами першою і другою статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною п`ятою статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до частини шостої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наведені у статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Так, за змістом частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин», а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з частиною 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Згідно з пунктами 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти на підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Відтак, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Отже, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Крім того, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Разом з тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Суд, дослідивши матеріали особової справи позивача №2022OD0043 та висновок відповідача про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту дійшов висновку, про обґрунтованість доводів такого висновку, які ґрунтуються на наданих позивачем у анкеті (а.с.80-85) та протоколах співбесіди (а.с.109-123, 128-133) поясненнях.

Так, позивачем у протоколах співбесіди зазначено, що:

- він не зазнавав переслідувань за ознаками раси, віросповідання, громадянства, національності, належності до певної соціальної групи або політичних переконань на території країни громадянської належності (а.с.112);

- по відношенню до нього ніколи не застосовувалося фізичне насилля за конвенційними ознаками визначення статусу біженця (а.с.114);

- ні він, ні його родичі не були причетними до свавільних арештів, затримань, позасудових рішень в Іраку (а.с.114);

- він мав можливість дотримуватись канонів обраного віросповідання на території Іраку, жодних конфліктів на етнічному або соціальному підґрунті на час проживання в Іраку у позивача не виникало (а.с.116).

Також суд враховує те, що позивач мав можливість вільно отримати освіту в Іраку (а.с.81, 116), мав можливість відвідання ринків, комерційних, державних та медичних установ на період проживання на території Іраку (а.с.117) та працевлаштування в країні громадянської належності (а.с.117), та що позивачу не створювали суттєвих перепон у можливості вільного переміщення у містах, де проживає більшість сунітів: Мосул, Анбар, Тікріт, Сулейманія, Ербіль, Дахук (а.с.115).

Окрім цього позивач у протоколі співбесіди від 18.08.2022 зазначив, що по відношенню до нього не застосовувались дискримінаційні заходи під час проживання на території країни громадянської належності (а.с.117).

Суд зазначає, що позивачем зазначено у протоколі співбесіди від 18.08.2022 причину його приїзду в Україну здобуття освіти (а.с.117), а не намір бути визнаним біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту.

Щодо доводів позивача про те, що для нього існує небезпека з боку «Asiab Ahl Alhaq», «Badr», «Saraya Al Salam» через службу його батька у іракській армії за часів ОСОБА_2 , прийняття ним участі у ірансько-іракській війні, наявності його установчих даних в так названих «чорних списках» шиїтських ополченців суд зазначає, що позивач не надав жодних доказів на підтвердження обставин проходження його батьком військової службі в армії ОСОБА_2 та крім цього як стверджує позивач таку службу його батько проходив до 2001 року (до падіння режиму ОСОБА_2 ), а з Іраку позивач та його родина виїхали задовго до взяття над містом Мосул контролю зазначеними вище організаціями.

Суд також враховує те, що:

- позивач безперешкодного оформив собі у 2017 році паспортний документ громадянина Іраку у відповідному дипломатичному представництві у м.Амман (Йорданія);

- позивач після прибуття в Україну добровільно зареєструвалася у Посольстві Іраку;

- позивач у 2017 році звернувся до Управління Верховного комісара ООН у справах біженців у м.Амман (Йорданія) за захистом та що йому призначали співбесіду, яку позивач не відвідав.

Суд зауважує, що дійсний шукач захисту, який реально має побоювання стати жертвою переслідувань і змушений із за цього покинути країну громадянської належності якнайшвидше, має на меті звернутися за захистом у першій безпечній країні, а не змінює місце перебування та відшукує для себе країни з м`яким режимом набуття статусу біженця або особи, що потребує відповідного статусу.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 31.03.2020 року у справі № 420/4829/19.

Водночас із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернулась зі значним зволіканням, а саме більш ніж через одинадцять років з моменту прибуття в Україну 02.11.2020 (а.с.83).

Суд враховує, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у осіб обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань (аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 06.08.2020 у справі № 420/3327/19 та від 23.06.2021 у справі №420/5005/20).

Дії позивача в межах встановлених судом обставин, які також були оцінені відповідачем за наслідками проведеної перевірки, не вказують на те, що позивач дійсно мав намір на отримання такого статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту.

Фактично, позивач звернувся до відповідача із відповідною заявою з метою легалізації свого перебування на території України.

Враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку, що відповідач при винесенні оскаржуваного рішення у повній мірі дослідив обставини наведені у заяві позивачів про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, згідно з абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Так, ч.2 ст.2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За правилами, встановленими ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач під час розгляду даної адміністративної справи навів об`єктивні доводи в обґрунтування висновків, що позивач не підпадає під критерії визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, які передбачені міжнародними та національними нормативно-правовими актами, а тому оскаржуваний наказ суд вважає законним та обґрунтованим.

Правомірність оскаржуваного наказу підтверджується відомостями особової справи, він прийнятий в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, та є обґрунтованим, а тому у задоволенні позовної заяви слід відмовити.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Керуючись ст. ст. 2, 7, 9, 10, 242-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про: визнання протиправним і скасування наказу Головного управління ДМС України в Одеській області №169 від 31.08.2022 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду через протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).

Відповідач - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул. Преображенська, буд.44, м. Одеса, 65045, ).

Суддя О.А. Вовченко