Справа № 640/14259/21
Суддя: Федотов Ігор В'ячеславович
Дата ухвалення: 2022-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Федотова І.В.,

суддів: Єгорової Н.М. та Сорочка Є.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 липня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства економіки України стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з позовом до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (далі - відповідач), в якому просила суд:

1) стягнути з Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України на користь ОСОБА_1 108576,00грн. середнього заробітку за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.04.2019 у справі № 826/13700/18;

2) стягнути з Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України на користь ОСОБА_1 77887,20 грн. середнього заробітку за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.09.2020 у справі № 640/4921/20.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.07.2022 адміністративний позов залишено без розгляду.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, оскільки вважає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Доводи апелянта ґрунтуються на тому, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин місячний строк звернення до суду, встановлений ч.5 ст.122 КАС України.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п.1, 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, з 14.05.2018 позивач працювала на посаді начальника відділу взаємодії та комунікації з експортерами департаменту розвитку експорту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, як переможець конкурсу на зазначену посаду з випробуванням три місяці (наказ від 20.04.2018 №213-к).

На підставі наказу від 24.07.2018 № 426-к ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади із формулюванням "невідповідності займаної посади протягом строку випробування" (наказ від 24.07.2018 № 426-к).

Не погодившись із звільненням, позивачка звернулась до суду із вимогами про поновлення на роботі, скасування наказу та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

26 квітня 2019 рішенням ОАС м. Києва у справі №826/13700/18, позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено у повному обсязі та допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на посаді начальника відділу взаємодії та комунікації з експортерами та стягнення з Мінекономіки середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Через відмову Мінекономіки виконати рішення в добровільному порядку, позивачка була вимушена звернутися до ДВС із заявою про примусове виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді.

04.11.2019 виконавче провадження ВП №60149657 було закінчене відповідно до постанови старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України у зв`язку із поновленням ОСОБА_1 на посаді згідно із наказом Мінекономіки №103-к від 17.10.2019 з дати звільнення, а саме - 03 серпня 2018.

20.01.2020 їй був вручений наказ №889-к від 16.12.2019 про надання відпустки та звільнення 20.01.2020 на підставі п.1 ч. 1 ст. 87 ЗУ «Про державну службу».

27.01.2020 позивачу був вручений наказ №216-к від 20.01.2020 про внесення змін до наказу №889-к від 16.12.2019, відповідно до якого ОСОБА_1 було звільнено 27.01.2020.

Не погодившись із звільненням, позивачка звернулася до суду із вимогами про поновлення на роботі, скасування наказу та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

23.09.2020 рішенням ОАС м. Києва у справі №640/4921/20, позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено частково, зокрема, допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на посаді начальника відділу взаємодії та комунікації з експортерами та стягнення з Мінекономіки середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

26.02.2021 позивачці було вручений наказ №124-к від 10.02.2021 про поновлення на роботі та наказ №161-к від 22.02.2021, яким внесені зміни до наказу №124-к від 10.02.2021.

У позові зазначається також, що 22.03.2021 відповідач здійснив основну виплату за рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва у справі № 826/13700/18 від 26.04.2019 в сумі 123261,44 грн.

22.03.2021 відповідач здійснив основну виплату за рішенням суду у справі №640/4921/20 від 23.09.2020 в сумі 77965,08 грн.

Наказом №377-к від 27.04.2021 відповідач звільнив позивачку із займаної посади з 29.04.2021.

Як зазначає позивачка, відповідач втретє звільнивши її, не виплатив їй в добровільному порядку частину середньої заробітної плати за вимушений прогул за період з 26.04.2019 по 17.10.2019 та за період 23.09.2020 по 10.02.2021, тобто за час з моменту ухвалення Рішення від 26.04.2019 та Рішення від 26.04.2019 по дату видання відповідних наказів про поновлення на роботі.

Позивачка вважає, що відповідачем порушено її право на отримання повної суми середньої заробітної плати за вимушений прогул через затримку виконання Рішення від 26.04.2019 та Рішення від 23.09.2020.

Суд першої інстанції залишаючи вказаний позов без розгляду виходив з того, що позивачем пропущено місячний строк звернення до суду, установлений ч.5 ст.122 КАС України.

Дослідивши мотиви суду першої інстанції та висновки викладені в оскаржуваній ухвалі, виходячи із обставин даної справи та характеру спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку про їх помилковість, з огляду на наступне.

Як вбачається з позовної заяви, спірні правовідносини у даній справі виникли у зв`язку із затримкою виконання відповідачем судових рішень про поновлення позивача на посаді.

Приписами статті 236 Кодексу законів про працю України, передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Приписами статей 129, 129-1 Конституції України регламентовано, що судове рішення є обов`язковим до виконання, що є однією із основних засад судочинства.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого застосовується судом як джерело права відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України та Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», неодноразово звертав увагу на те, що «право, передбачене частиною першою статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла остаточному та обов`язковому судовому рішенню залишатися без дії на шкоду однієї зі сторін» (рішення ЄСПЛ від 19 березня 1997 року у справі Hornsby v. Greece («Хорнсбі проти Греції»), п.40), рішення ЄСПЛ від 20 липня 2004 року у справі Shmalko v. Ukraine («Шмалько проти України»), п. 43).

Статтею 235 КЗпП України визначено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, рішеннями ОАС м. Києва від 26 квітня 2019 року у справі №826/13700/18, та від 23.09.2020 у справі №640/4921/20 ОСОБА_1 було поновлено на посаді начальника відділу взаємодії та комунікації з експортерами.

Відповідно до пункту 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Таким чином, постановлення вищевказаних судових рішень породжує у відповідача обов`язок щодо поновлення позивача на вказаній посаді, який має бути здійснений, шляхом видання відповідачем відповідного наказу.

Проте, як стверджує позивач, що не заперечується відповідачем, останнім видано наказ про поновлення позивача на посаді на виконання судового рішення у справі № 826/13700/18 лише після звернення її до ДВС із заявою про примусове виконання рішення суду, а не у добровільному порядку.

Так, на виконання вказаного судового рішення наказом Мінекономіки №103-к від 17.10.2019 поновлено позивача на посаді з дати звільнення, а саме - 03 серпня 2018.

Таким чином, наказ про поновлення позивача на посаді на виконання рішення суду видано відповідачем лише 17 жовтня 2019 року, а тому у період з 27 квітня 2019 року по 16 жовтня 2019 року рішення суду відповідачем не було виконане.

На виконання судового рішення у справі №640/4921/20 відповідач наказом №124-к від 10.02.2021 поновив позивача на посаді, що свідчить про невиконання відповідачем судового рішення у період з 24.09.2020 по 09.02.2021.

За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішень суду про поновлення позивача на посаді.

Доводи відповідача, про те, що середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, тому строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19 визначила природу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вказавши, що такий заробіток за природою є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію. Незаконне звільненні - це незаконне припинення роботодавцем із працівником трудового договору в односторонньому порядку. У свою чергу, виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений.

Статтею 233 КЗпП України визначені строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів. На момент виникнення спірних правовідносин частина друга вказаної норми встановлювала, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частині другій статті 233 КЗпП України. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині 2 статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду з якими не обмежується будь-яким строком.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Однією з таких гарантій Конституційний Суд України визнав оплату за час простою, який мав місце не з вини працівника.

До вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі. Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

В контексті наведеного, колегія суддів зазначає про те, що спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Водночас указані положення КАС України не містять норми, які б регулювали порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Отже, право на заробітну плату не обмежується будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з частини другої статті 233 КЗпП України.

З огляду на наведене, та виходячи із матеріалів позову, вбачається, що позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються стягнення належної їй заробітної плати, які, відповідно до статті 233 КЗпП України, не обмежуються будь-яким строком звернення до суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 552/3404/17, від 30 січня 2019 року у справі № 808/1271/18, від 22 квітня 2021 року у справі № 826/8789/18, від 10 травня 2022 року у справі №369/3013/20, від 26 травня 2022 року у справі №420/10861/21, від 10 листопада 2022 року у справі № 420/13/21.

За правилами частини третьої ст. 312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Згідно з ст. 320 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Враховуючи викладене та те, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права у зв`язку із чим суд прийшов до помилкового висновку щодо залишення позовної заяви без розгляду, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваної ухвали з направленням справи на продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст.242,250,308,311,312,315, 320,321,322,325,328,329 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 липня 2022 року скасувати, а справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства економіки України стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення - направити до Окружного адміністративного суду міста Києва для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: І.В. Федотов

Судді: Н.М. Єгорова

Є.О. Сорочко