Справа № 480/4092/22
Суддя: Л.М. Опімах
Дата ухвалення: 2022-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 листопада 2022 року Справа № 480/4092/22
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Опімах Л.М.,
розглянувши у спрощеному провадженні без виклику сторін в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/4092/22 за позовом ОСОБА_1 до Путивльської міської ради Сумської області про стягнення коштів та моральної шкоди,-
В С Т А Н О В И В:
20 червня 2022 року позивач звернувся до суду з позовом, мотивуючи позовні вимоги тим, що був обраний сільським головою Козаченської сільської ради Путивлського району Сумської області на виборах депутатів місцевих рад та сільських, селищних, міських голів, що відбулися 25 жовтня 2015 року строком на 5 років.
Відповідно до рішення першої сесії сьомого скликання Путивльської міської ради від 28.01.2020 №1-МР повноваження позивача, як сільського голови, завершилися на підставі ч.2 ст.8 Закону України "Про добровільне об`єднання територіальних громад".
Рішенням Путивльської міської ради Путивльського району Сумської області від 28.01.2020 №22-МР до обрання старост на перших виборах старост Путивльської міської об`єднаної територіальної громади виконання обов`язків старости покладено у селах Козаче, Малушине та Сімейкине на ОСОБА_2 , яка здійснювала повноваження Козаченського сільського голови до об`єднання територіальних громад.

Не погодившись з цим рішенням відповдіача позивач оскаржив його до суду.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 04 червня 2020 року адміністративний позов до Путивльської міської ради Сумської області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії задоволено. Визнано протиправним пункт 1.6 рішення Путивльської міської ради Путивльського району Сумської області першої сесії сьомого скликання від 28.01.2020р. № 22-МР про покладення виконання обов`язків старости у селах Козаче, Малушине та Сімейкине на ОСОБА_2 , яка здійснювала повноваження Козаченського сільського голови до об`єднання. Зобов`язано Путивльську міську раду Путивльського району Сумської області розглянути питання щодо покладення на позивача ОСОБА_1 обов`язків старости у селах Козаче. Малушине та Сімейкине до обрання старост на перших виборах старост Путивльської міської об`єднаної територіальної громади, як на особу, яка здійснювала повноваження Козаченського сільського голови до об`єднання, та прийняти рішення у відповідності до вимог чинного законодавства.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 18 січня 2021р. рішення Сумського окружного адміністративного суду від 04 червня 2020р. по даній справі скасоване.

Постановою Верховного Суду від 18 листопада 2021року постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 18 січня 2021року скасовано, залишено в силі рішення Сумського окружного адміністративного суду від 04 червня 2020р.

На виконання постанови Верховного Суду та рішення Сумського окружного адміністративного суду відповідач 24 грудня 2021 року прийняв рішення №1019-МР, відповідно до пункту 2 якого визнав, що покладення на позивача обов`язків старости у селах Козаче, Малушине та Сімейкине до обрання старост на перших виборах старост Путивльської міської об`єднаної територіальної громади, як на особу, яка здійснювала повноваження Козаченського сільського голови до об`єднання на момент набрання законної сили рішення Сумського окружного адміністративного суду від 04 червня 2020р. відповідно до вимог чинного законодавства є не можливим.

Фактично невиконання рішення суду в частині зобов`язання вчинити дії було пов`язане з тим, що на момент набрання ним законної сили вже відбулося затвердження старости після проведення виборів депутатів Путивльської міської об`єднаної територіальної громади, а тому закінчився строк, протягом якого на позивача могли бути покладені обов`язки старости у селах Козаче, Малушине та Сімейкине.

Позивач вважає, що з моменту прийняття протиправного рішення про припинення його повноважень по день прийняття відповідачем рішення №1019-МР на виконання судових рішень відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 351583,16 грн.

Окрім того, позивач просить відшкодувати йому моральну шкоду у розмірі 50000 грн., яку обгрунтовує тим, що внаслідок незаконного рішення відповідача та порушення його законних прав він був позбавлений роботи, зазнав моральних страждань, втрат нормальних життєвих зв`язків, що вимагає додаткових зусиль для організації життя.

Відповідач подав відзив на позов, в якому проти його задоволення заперечив, зазначивши, що позивачем пропущений строк звернення до суду з позовними вимогами про стягнення середнього заробітку та про відсутність доказів спричинення моральної шкоди. Зазначив, що за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час вимушеного прогулу за своею правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Стверджує, що про порушення своїх прав позивач дізнався в лютому 2020 року, відповідно строк звернення до суду з позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу закінчився у травні 2020 року. З цих підстав просив у позові відмовити.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач був обраний сільським головою Козаченської сільської ради Путивлського району Сумської області на виборах депутатів місцевих рад та сільських, селищних, міських голів, що відбулися 25 жовтня 2015 року строком на 5 років ( а.с.8-11).

Відповідно до рішення першої сесії сьомого скликання Путивльської міської ради від 28.01.2020 №1-МР повноваження позивача, як сільського голови, завершилися на підставі ч.2 ст.8 Закону України "Про добровільне об`єднання територіальних громад".

Рішенням Путивльської міської ради Путивльського району Сумської області від 28.01.2020 №22-МР до обрання старост на перших виборах старост Путивльської міської об`єднаної територіальної громади виконання обов`язків старости покладено у селах Козаче, Малушине та Сімейкине на ОСОБА_2 , яка здійснювала повноваження Козаченського сільського голови до об`єднання територіальних громад. Не погодившись з цим рішенням позивач оскаржив його до суду.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 04 червня 2020 року адміністративний позов до Путивльської міської ради Путивльського району Сумської області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії задоволено. Визнано протиправним пункт 1.6 рішення Путивльської міської ради Сумської області першої сесії сьомого скликання від 28.01.2020р. № 22-МР про покладення виконання обов`язків старости у селах Козаче, Малушине та Сімейкине на ОСОБА_3 , яка здійснювала повноваження Козаченського сільського голови до об`єднання. Зобов`язано Путивльську міську раду Путивльського району Сумської області розглянути питання щодо покладення на позивача обов`язків старости у селах Козаче. Малушине та Сімейкине до обрання старост на перших виборах старост Путивльської міської об`єднаної територіальної громади, як на особу, яка здійснювала повноваження Козаченського сільського голови до об`єднання, та прийняти рішення у відповідності до вимог чинного законодавства ( а.с.14-17).

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 18 січня 2021р. рішення Сумського окружного адміністративного суду від 04 червня 2020р. по даній справі скасоване (а.с.18-20).

Постановою Верховного Суду від 18 листопада 2021року постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 18 січня 2021року скасовано, залишено в силі рішення Сумського окружного адміністративного суду від 04 червня 2020року ( а.с.21-24).

На виконання постанови Верховного Суду та рішення Сумського окружного адміністративного суду відповідач 24 грудня 2021 року Путивльська міська рада прийняла рішення №1019-МР, відповідно до якого прийняла до відома, що пункт 1.6 рішення Путивльської міської ради Путивлського району Сумської області від 28.01.2020 №22-МР про покладення виконання обов`язків старости у селах Козаче, Малушине та Сімейкине на ОСОБА_2 , яка здійснювала повноваження сільського голови до об`єднання визнано судом протиправним, визнала, що покладення на позивача обов`язків старости у селах Козаче, Малушине та Сімейкине до обрання старост на перших виборах старост Путивльської міської об`єднаної територіальної громади, як на особу, яка здійснювала повноваження Козаченського сільського голови до об`єднання на момент набрання законної сили рішення Сумського окружного адміністративного суду від 04 червня 2020р. відповідно до вимог чинного законодавства є не можливим ( а.с.25).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.17 ч.1 ст.4 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Правовий статус депутата сільської, селищної, міської, районної у місті, районної, обласної ради, гарантії депутатської діяльності визначено в Законі України «Про статус депутатів місцевих рад».

Правові, організаційні, матеріальні та соціальні умови реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування, загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування визначає Закон України «Про службу в органах місцевого самоврядування». Відповідно до ст.1 цього Закону служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Стаття 3 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» визначає, що посадами в органах місцевого самоврядування є, зокрема, виборні посади, на які особи обираються на місцевих виборах.

Відповідно до ч.3 ст.7 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» на посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія Закону України "Про запобігання корупції" та законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

З огляду на викладене, суд вважає, що при проходженні позивачем служби в органах місцевого самоврядування законом, який регулює питання оплати праці є КЗпП України, Закон України «Про оплату праці».

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплатиу праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону № 108/95-ВР Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано в законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

За висновком Конституційного Суду України, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Конституційний Суд України зробив висновок, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто всіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Тобто Конституційний Суд України фактично зробив висновок, що навіть у разі невиконання трудової функції не з власної вини, він вважається таким, що працює і отримує за це заробітну плату, а не компенсацію, бо саме заробітна плата є тією грошовою виплатою, яка забезпечує можливість самого існування як працівника, так і, можливо, членів його сім`ї, а також наповнення державного бюджету, бо із цієї виплати вираховуються податки і збори, у тому числі внески до Пенсійного фонду України у розмірах, який передбачений саме для заробітної плати, а період вимушеного прогулу зараховується до страхового стажу.

Такий період невиконання трудової функції можна порівняти з простоєм.

При цьому під простоєм розуміється зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (частина перша статті 34 КЗпП України).

Тобто простій можливий як з вини роботодавця, так і за відсутності його вини. Законодавство у будь-якому випадку простою гарантує працівникам отримання частини заробітної плати.

У свою чергу, вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію.

Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою.

На переконання суду, середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин.

Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

Таким чином, період часу протягом якого позивач протиправним рішенням відповідача був позбавлений можливості виконувати свої посадові обов`язки є вимушеним прогулом. Відтак, підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за цей час.

Зазначена позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19.

Водночас, вирішуючи питання тривалості вимушеного прогулу, суд враховує особливості проходження служби в органах місцевого самоврядування і зазначає таке.

Закон України "Про добровільне об`єднання територіальних громад" регулює відносини, що виникають у процесі добровільного об`єднання територіальних громад сіл, селищ, міст, а також добровільного приєднання до об`єднаних територіальних громад.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України "Про добровільне об`єднання територіальних громад" повноваження сільських, селищних, міських рад, сільських, селищних, міських голів, обраних територіальними громадами, що об`єдналися, завершуються в день набуття повноважень сільською, селищною, міською радою, обраною об`єднаною територіальною громадою. Після завершення повноважень сільських, селищних, міських рад, обраних територіальними громадами, що об`єдналися, їхні виконавчі комітети продовжують здійснювати свої повноваження до затвердження сільською, селищною, міською радою, обраною об`єднаною територіальною громадою, персонального складу її виконавчого комітету. Протягом зазначеного строку сільський, селищний, міський голова, обраний об`єднаною територіальною громадою, очолює такі виконавчі комітети та входить до їх персонального складу. Після завершення повноважень сільського голови, який одноособово виконував функції виконавчого органу сільської ради у територіальній громаді, що увійшла до об`єднаної територіальної громади, відповідні функції одноособово виконує сільський, селищний, міський голова, обраний об`єднаною територіальною громадою, з дня набуття ним повноважень до затвердження відповідною сільською, селищною, міською радою персонального складу її виконавчого комітету.

За приписами ч.1 ст.8-3 Закону України "Про добровільне об`єднання територіальних громад" повноваження сільської, селищної ради та сільського, селищного голови територіальної громади, що приєдналася до сільської, селищної об`єднаної територіальної громади, припиняються з моменту офіційного оголошення відповідною територіальною виборчою комісією на сесії сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади рішення про підсумки додаткових виборів та визнання повноважень не менше половини депутатів від територіальної громади, що приєдналася, обраних на виборах до сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади.

Повноваження сільської, селищної ради, її виконавчого комітету та сільського, селищного голови територіальної громади, що приєдналася до міської об`єднаної територіальної громади, припиняються з дня набрання чинності рішенням сільської, селищної ради та рішенням міської ради об`єднаної територіальної громади про добровільне приєднання до об`єднаної територіальної громади. З моменту припинення повноважень сільської, селищної ради повноваження міської ради поширюються на територію територіальної громади, що приєдналася до міської об`єднаної територіальної громади.

З моменту припинення повноважень сільського, селищного голови територіальної громади, що приєдналася до об`єднаної територіальної громади, повноваження сільського, селищного, міського голови об`єднаної територіальної громади поширюються на територію територіальної громади, що приєдналася до об`єднаної територіальної громади.

Сільський, селищний голова територіальної громади, що приєдналася до об`єднаної територіальної громади, виконує обов`язки старости відповідно до закону на період повноважень ради об`єднаної територіальної громади поточного скликання. За ним зберігаються розмір та умови оплати праці, що були йому встановлені як сільському, селищному голові до приєднання.

Пунктом 3 Прикінцевих положень Закону України Про добровільне об`єднання територіальних громад визначено, що у селах, селищах, в яких знаходилися органи місцевого самоврядування територіальних громад, що об`єдналися, обов`язки старости до обрання на перших виборах старости виконує особа, яка здійснювала повноваження сільського, селищного голови відповідної територіальної громади до об`єднання.

Таким чином, законодавець визначив, що після об`єднання громад обов`язки старости до обрання на перших виборах старости має виконувати лише особа, яка здійснювала повноваження сільського, селищного голови відповідної територіальної громади до об`єднання.

У даному випадку такою особою є позивач у справі ОСОБА_1 , оскільки саме він був тою особою, яка здійснювала повноваження Козаченського сільського голови до об`єднання.

Водночас судом встановлено, що своїм рішенням Путивльська міська рада Сумської області від 01.12.2020 №9-МР затвердила старостою Козаченського старостинського округу Ільченко Л.Ю. Тобто саме до цього часу позивач мав здійснювати обов`язки старости Козаченського старостинського округу, відтак вимушений прогул позивача тривав з 28.01.2020 по 01.12.2020 та склав 10 місяців і три робочих дні.

Відповідно до довідки, виданої Козаченською сільською радою, та архівної довідки, виданої Комунальною установою "Путивльський міський трудовий архів", середньомісячна заробітна плата, обчислена за 2 останні повних місяці роботи на посаді Козаченського сільського голови, склала 34663,13грн. (у листопаді 2019р. за 21 робочий день - 37406,25грн., у грудні 2019р. за 21 робочий день - 31920,00грн.) ( а.с.12,13). Відтак, середньоденна заробітна плата становила 1650,62 грн. (34663,13грн. : 21 робочий день.).

Таким чином, відповідач повинен виплатити середній заробіток за 10 місяців 3 робочих дні у розмірі 351583,16грн.(1650,62 грн. х 3 дні + 34663,13грн. х 10 місяців).

Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди.

Так, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Як зазначає у своєму позові позивач, моральна шкода йому завдана саме незаконним рішенням відповідача, яким він був позбавлений можливості виконувати свої посадові обов`язки. Проте, це рішення було предметом судового розгляду у рамках іншої адміністративної справи. Предметом цього розгляду є стягнення середнього заробітку, тобто між шкодою і протиправними діяннями відповідача стосовно заробітку відсутній причинний зв`язок, а тому і підстави для відшкодування шкоди відсутні.

Вирішуючи питання про відшкодування судових витрат у справі, суд виходить з такого. Позивач на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу надав договір про надання правової допомоги, квитанції про сплату коштів та просить стягнути на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 10000 грн.

Відповідач заперечив проти витрат на професійну правничу допомогу, зазначивши, що позивачем не подано документального підтвердження понесених витрат.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що заява позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Положеннями ст. 132 Кодексу передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 4 статті 134 цього Кодексу передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Судом встановлено, що між позивачем та адвокатом Кондратенко С.Ю. 20.06.2022 укладений договір про надання правової допомоги ( а.с.58). Розділом 2 договору визначена сума гонорару 10000 грн.

На підтвердження оплати надано розрахункову квитанцію на суму 10000 грн ( а.с.50).

При цьому суд не має право змінювати розмір гонорару і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Однак, з аналізу статті 134 КАС України, випливає, що крім того, що зазначена стаття забезпечує право особи на правову допомогу, з іншого боку, вона запобігає зловживанню правом на компенсацію витрат на правову допомогу в т.ч. неоднаковій судовій практиці, встановлюючи критерії співмірності, які визначені в частині 5 цієї статті. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

За наведених обставин, та з врахуванням часткового задоволення позову, суд доходить висновку, що належним чином обґрунтовані та підлягають стягненню на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Путивльської міської ради Сумської області ( код ЄДРПОУ 04058083, вул.Князя Володимира, 50, м.Путивль, Сумська область, 41500) про стягнення коштів та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Путивльської міської ради Сумської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 351583 ( триста п`ятдесят одну тисячу п`ятсот вісімдесят три ) грн.16 коп.

В задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Путивльської міської ради Сумської області на користь ОСОБА_1 5000 грн. в рахунок відшкодування судових витрат.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.М. Опімах