Справа № 640/15785/22
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2022-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2022 року м. Київ № 640/15785/22

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Гарника К.Ю., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Управління Служби безпеки України в Черкаській області

про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач), адреса для листування: АДРЕСА_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 до Управління Служби безпеки України в Черкаській області (далі по тексту - відповідач), адреса: 18002, місто Черкаси, вулиця Гоголя, будинок 240, в якій позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Черкаській області щодо необхідності проведення зі мною своєчасного повного фактичного остаточного розрахунку при звільненні з військової служби, що виразилась у несвоєчасній виплаті індексації грошового забезпечення;

- стягнути з Управління Служби безпеки України в Черкаській області на мою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, що виразилась у несвоєчасній виплаті індексації грошового забезпечення, за період з 14 серпня 2021 року по 17 серпня 2022 року в сумі 229 927,59 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що він проходив службу в Управлінні Служби безпеки України в Черкаській області з 29 лютого 2016 року по 29 грудня 2018 року.

Позивач вказує, що незважаючи на те, що останнім днем проходження ним військової служби було 29 грудня 2018 року, відповідачем було виплачено грошові компенсації за неотримане речове майно й за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій, а також одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби лише 13 серпня 2021 року.

Крім того, у позовній заяві зазначено, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 серпня 2022 року у справі № 640/26345/21: - визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення з позивачем своєчасного повного фактичного розрахунку при звільненні з військової служби та стягнуто з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 грудня 2018 року по 13 серпня 2021 року.

Водночас, як вказує позивач, відповідачем було нараховано та 17 серпня 2022 року виплачено індексацію грошового забезпечення в загальній сумі 73 004,96 грн, не виплачену ним під час проходження позивачем військової служби.

Відтак, на переконання позивача, фактичний остаточний розрахунок з ним при звільненні з військової служби проведено 17 серпня 2022 року, а не 13 серпня 2021 року.

З урахуванням того, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 серпня 2022 року у справі № 640/26345/21 з відповідача стягнуто середній заробіток за затримку інших виплат за період з 30 грудня 2018 року по 13 серпня 2021 року, то в даному позові, як стверджує позивач, належить стягнути з відповідача середній заробіток за затримку фактичного остаточного розрахунку при звільненні, що виразилась у несвоєчасній виплаті індексації грошового забезпечення, за інший, подальший період з 14 серпня 2021 року по 17 серпня 2022 року, тобто за 369 календарні дні у сумі 229 927,59 грн.

Зазначені вище обставини стали підставою для звернення позивача до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що позивач вже скористався своїм правом на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з огляду на таке.

В липні 2020 року позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва, справа № 640/15279/20, з позовом до Управління про зобов`язання нарахувати і виплатити йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки учаснику бойових дій за 2017-2018 роки. Рішенням суду від 21 липня 2021 року позовні вимоги задоволено повністю. 13 серпня 2021 року на виконання цього рішення відповідачем нараховано і виплачено платіжним дорученням № 1202 від 11 серпня 2021 року грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки учаснику бойових дій за 2017-2018 роки 17527,96 грн.

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва, справа №640/26345/21, з позовом до відповідача про визнання протиправною бездіяльності Управління щодо не проведення з ним своєчасного, повного та фактичного розрахунку при звільненні з військової служби, з обґрунтуванням вимог несвоєчасністю виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, грошової компенсації за неотримане речове майно, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки учаснику бойових дій.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2021 року у цій справі позовні вимоги задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Управління щодо не проведення з ОСОБА_1 своєчасного, повного та фактичного розрахунку при звільненні з військової служби, а саме 29 грудня 2018 року. Стягнуто з Управління середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 30 грудня 2018 року по 13 серпня 2021 року в сумі 61230,04 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Крім того, представник відповідача у відзиві на позовну заяву зазначає, що задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Управління щодо не проведення з ОСОБА_1 своєчасного, повного та фактичного розрахунку при звільненні з військової служби у даному спорі визначає притягнення Управління до юридичної відповідальності за фактом правопорушення, за яке позивач уже порушив питання в суді, спір щодо якого вирішується у справі № 640/26345/21. У зв`язку з чим, на переконання представника відповідача, позовні вимоги у даній справі мають той самий предмет та ті ж підстави, як і у справі № 640/26345/21, а тому, відповідач вважає, що позов у цій справі підлягає закриттю.

Крім того, представник відповідача вказує про те, що позивач зазначає, що остаточний розрахунок при звільненні з ним проведено 17 серпня 2022 року виплатою індексації грошового забезпечення в загальній сумі 73004,98 грн, відтак фактичний остаточний розрахунок при звільненні з військової служби проведено через 1327 календарних днів після звільнення. Зазначає, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 серпня 2022 року у справі № 640/26345/21 з відповідача стягнуто середній заробіток за затримку інших виплат за період з 30 грудня 2018 року по 13 серпня 2021 року, то в даному позові належить стягнути з відповідача середній заробіток за затримку розрахунку за період з 14 серпня 2021 року по 17 серпня 2022 року, тобто за 369 календарних дні.

Як вважає представник відповідача, такі вимоги є безпідставними, з огляду на таке.

Вказаний період є безпідставно розрахованим, оскільки відповідно до приписів частини 1 статті 117 Кодексу законів про працю України, чинній з 19 липня 2022 року, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 Кодексом законів про працю України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців.

Заявлена позивачем сума, як стверджує представник відповідача, є завищеною та непропорційною.

Позивач просить стягнути 229 927,59 грн, застосувавши для розрахунку середньоденну суму грошового забезпечення 623,11 грн, водночас, середній заробіток ОСОБА_1 за два останні повні календарні місяці перед звільненням складає 622,78 грн., що зменшує розраховану ним загальну суму до 229 805,82 грн.

Обмеження шістьма місяцями з 14 серпня 2021 року по 13 лютого 2022 року складає 184 календарні дні, що визначає суму до стягнення 622,78*184=114 591,52 грн. Проте, як вважає представник відповідача, і ця сума є надмірною, як щодо сум 4798,50 грн та 73004,98 грн, за які позивач просить стягнути середній заробіток, так і за критеріями пропорційності і співмірності.

Також, представник відповідача зазначив, що, на його переконання, правова природа спірних виплат взагалі не підпадає під регулювання статей 116, 117 КЗпП України.

Зокрема, вимога про стягнення середнього заробітку обґрунтовується несвоєчасністю сплати двох наступних виплат. 16 листопада 2021 року позивачу виплачено платіжним дорученням № 1871 індексація грошового забезпечення в сумі 4798,50 грн. за період з 29 лютого 2016 року по 28 лютого 2018 року на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 580/5839/21.

У цій справі судом вирішувався спір щодо зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити індексацію грошового забезпечення, невиплачену під час проходження військової служби через відсутність бюджетних призначень.

В подальшому, в грудні 2021 року позивач звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду, справа № 580/11118/21, позовом про зобов`язання відповідача застосувати інший базовий місяць для нарахування індексації, виплаченої на виконання рішення у справі № 580/5839/21.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2022 року позовні вимоги задоволено. Зобов`язано Управління застосувати січень 2008 як місяць обчислення індексу споживчих цін для нарахування індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період проходження військової служби з 29 лютого 2016 року по 28 лютого 2018 року.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2022 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Проте, ні в описовій, ні в резолютивній частині судових рішень у справі № 580/11118/21 питання розміру належних до виплати позивачу сум предметно не досліджувалось і не вирішувалось.

У справі встановлювалося право на застосування іншого місяця обчислення індексу споживчих цін при нарахуванні індексації грошового забезпечення за спірний період, тобто надавалась оцінка правомірності застосування базового місяця при нарахуванні індексації.

Резолютивна частина рішення носить зобов`язальний характер про застосування іншого базового місяця, а не про стягнення у іншому розмірі належних звільненій особі сум.

На виконання рішення у цій справі, Управлінням 17 серпня 2022 року виплачено платіжним дорученням № 2255 від 17 серпня 2022 року 73004,98 грн.

Оскільки предметом спору у справі № 580/11118/21 є застосування іншого місяця обчислення індексу споживчих цін при нарахуванні індексації грошового забезпечення, предмет цього спору, на переконання представника відповідача, не є тотожним предмету спору про розмір належних при звільненні сум, а дата виплати не утворює сукупність з датою виплати індексації грошового забезпечення на виконання рішення у справі № 580/5839/21.

З огляду на вищевикладене, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 вересня 2022 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 листопада 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду.

Розглянувши наявні у справі документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2022 року у справі №520/11118/21, яке набрало законної сили на підставі постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2022 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/103585963, https://reyestr.court.gov.ua/Review/105157608) зобов`язано Управління Служби безпеки України в Черкаській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 29 лютого 2016 року по 28 лютого 2018 року, із застосуванням базового місяця січень 2008 року, з урахуванням раніше проведених виплат індексацію грошового забезпечення за вказаний період.

17 серпня 2022 року на рахунок позивача надійшли грошові кошти у розмірі 73 004,98 грн з призначенням платежу «безготівкове зарахування коштів, індексація грошового забезпечення згідно постанови Шостого апеляційного адміністративного суду (зобов`язальний характер) №580/11118/21 від 07 липня 2022 року».

Вважаючи, що відповідач, окрім виплати індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби з 29 лютого 2016 року по 28 лютого 2018 року, із застосуванням базового місяця січень 2008 року, з урахуванням раніше проведених виплат індексацію грошового забезпечення за вказаний період, мав здійснити нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, позивач звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Відповідно до абзацу 1 статті 3 Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами..

Згідно статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Суд зазначає, що ні Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», ні Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ні іншими підзаконними нормативними актами не врегульовані питання порушення роботодавцем (у цьому випадку Управління Служби безпеки України в Черкаській області) строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення. Не врегульовані вказані правовідносини й іншими нормативними актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Дана правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 17 лютого 2015 року у справі №21-8а15 та була підтримана у подальшому Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20 вересня 2018 року у справі №810/1549/17, від 17 жовтня 2018 року у справі № 805/2948/17-а, 08 листопада 2018 року у справі №821/1333/16, від 16 квітня 2020 року у справі № 822/3307/17, від 20 травня 2020 року у справі № 816/1640/17, від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18.

Таким чином, оскільки наведеними нормативними актами не врегульовано питання строків повного проведення розрахунку при звільненні з військової служби, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, суд дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України) .

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладався, зокрема, у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі №240/222/20, від 04 вересня 2020 року у справі №120/2005/19-а, від 09 жовтня 2020 року у справі №580/3988/19, від 03 серпня 2021 року у справі № 580/278/19.

Так, відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП України, в редакції, чинній з 19 липня 2022 року, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Водночас, згідно частини 1 статті 117 КЗпП України, в редакції, чинній з 19 липня 2022 року, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

Саме такої позиції щодо застосування вказаних норм матеріального права дотримується Верховний Суд у своїй постанові від 15 вересня 2015 року у справі №21-1765а15.

При цьому, суд звертає увагу, що визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні з вини роботодавця та факт проведення з ним остаточного розрахунку. У випадку вирішення спору на користь працівника, в тому числі в судовому порядку на спірну суму також підлягає нарахування середнього заробітку за час затримки, розмір якої визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статті 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку.

Наведений правовий висновок щодо застосування положень статей 116, 117 КЗпП України викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2022 року у справі №1640/3365/18, від 06 серпня 2019 року у справі № 826/9793/18 та від 23 квітня 2020 року у справі № 810/3573/18.

Також, суд вважає за необхідне підкреслити, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17.

В даному випадку, на переконання суду, вина відповідача полягала в тому, що останнім при проведенні розрахунку з позивачем при звільненні не було своєчасно виплачено належні до отримання останнім суми коштів, зокрема, індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби з 29 лютого 2016 року по 28 лютого 2018 року, із застосуванням базового місяця січень 2008 року.

В свою чергу, посилання відповідача на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 серпня 2022 року у справі №640/26345/21, суд не приймає до уваги, оскільки предмет спору у цій справі стосувався стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у зв`язку з невиплатою грошової компенсації за невикористану відпустку як учаснику бойових дій.

На переконання суду, перерахування відповідачем коштів позивачу, які мали бути виплачені останньому в день його звільнення зі служби, виключно на підставі судових рішень не свідчить про наявність спору з одних тих самих підстав між одними й тими самими сторонами, адже відповідачем, як було встановлено судом, не виконано свого обов`язку саме щодо повного розрахунку з позивачем в день звільнення.

Відповідно, відсутні підстави вважати, що позивач вже скористався своїм правом на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки в даному випадку, остаточний розрахунок при звільнені з позивачем проведений саме 17 серпня 2022 року шляхом перерахування на банківський рахунок останнього коштів у розмірі 73 004,98 грн на виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2022 року у справі №580/11118/21.

Таким чином, оскільки остаточний розрахунок з позивачем проведений відповідачем лише 17 серпня 2022 року, то суд зазначає, що період, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачеві, як звільненому працівникові, сум, є період з 30 грудня 2018 року по 17 серпня 2022 року .

Крім того, суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

У вказаному рішенні також зазначено, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Крім того, у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Так, Правила обчислення середнього заробітку для визначення оплати вимушеного прогулу визначені Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі по тексту - Порядок №100).

Згідно з пунктом 5 цього Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

У відповідності до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Так, як вбачається з довідки про розмір грошового забезпечення позивача, середньоденний його розмір становить 622,78 грн.

Враховуючи положення статті 117 Кодексу законів про працю України, а також з урахування того, що спірні правовідносини виникли з 17 серпня 2022 року, суд дійшов висновку, що належна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 114 591,52 грн (622,78 грн*184)

Водночас, з огляду на наведені вище висновки Великої Палати Верховного Суду у справах № 761/9584/15-ц та № 821/1083/17 у постановах від 26 червня 2019 року та від 26 лютого 2020 року відповідно, суд, врахувавши розмір індексації грошового забезпечення у 73 004,98 грн, дійшов висновку про наявність правових підстав для зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 73 004,98 грн, що відповідає сумі несвоєчасно сплаченої індексації грошового забезпечення, перерахованої на рахунок позивача на виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2022 року у справі № 580/11118/21.

За таких підстав, зважаючи, що в даному випадку суд дійшов висновку про стягнення з відповідача конкретної суми середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні у розмірі 73 004,98 грн, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні у вказаному вище розмірі.

Більш того, суд зазначає, що твердження представника відповідача щодо того, що на спірні правовідносини не поширюються положення статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України, є безпідставними та такими, що не можуть бути покладені в основу рішення суду у даній справі, з огляду на те, що судовими рішеннями у справах №520/5839/21 та №580/11118/21 встановлено право позивача, як на індексацію грошового забезпечення, так і на застосування при цьому базового місяця - січень 2008 року.

Тобто, Управління Служби безпеки України в Черкаській області з самого початку (в день звільнення позивача та проведення з ним розрахунків) мало нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 29 лютого 2016 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням базового місяця - січень 2008 року, проте, таких дій не вчинило, що, відповідно, свідчить про проведення остаточного розрахунку з позивачем при звільненні саме 17 серпня 2022 року.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На переконання суду, відповідачем не доведено правомірності вчинених дій, з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 5 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки матеріали справи не містять доказів понесення сторонами судових витрат, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат та компенсації судових витрат за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, відсутні.

На підставі вище викладеного, керуючись статтями 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Черкаській області щодо непроведення з ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні, зокрема, щодо невиплати індексації грошового забезпечення за період з 29 лютого 2016 року по 28 лютого 2018 року з застосуванням базового місяця - січень 2008 року.

3. Зобов`язати Управління Служби безпеки України в Черкаській області (18000, місто Черкаси, вулиця Гоголя, будинок 240, ) здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні (з 30 грудня 2018 року по 17 серпня 2022 року), зокрема, щодо невиплати індексації грошового забезпечення за період з 29 лютого 2016 року по 28 лютого 2018 року з застосуванням базового місяця - січень 2008 року у розмірі 73 004,98 грн (сімдесят три тисячі чотири гривні 98 копійок).

3. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

4. Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя К.Ю. Гарник