Справа № 420/14116/22
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2022-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 листопада 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Завальнюка І.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Командувач угруповання військ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправними та скасування наказів, визнання протиправною бездіяльності,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати наказ № 50 від 05.03.2022 року в частині, що стосується солдата ОСОБА_1 ; визнати протиправною бездіяльність та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби особового складу Збройних Сил України військової частини НОМЕР_1 ; визнати протиправним та скасувати наказ командувача угруповання військ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по стройовій частині) № 61 від 19.04.2022 року в частині, що стосується ОСОБА_1 ; визнати протиправною бездіяльність та зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 розглянути заяву дружини Позивача ОСОБА_3 і вчинити дії щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби особового складу Збройних Сил України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ОСОБА_1 був призваний на військову службу під час мобілізації та з 05.03.2022 проходить військову службу у складі в/ч НОМЕР_1 . На час призову на військову службу ОСОБА_1 вже був багатодітним батьком та мав на утримані трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , 2006 р.н., ОСОБА_5 , 2012 р.н. та ОСОБА_6 , 2016 р.н. При цьому згоду на проходження військової служби позивач не надавав. Незважаючи на наявність у позивача права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, за відсутності його згоди, він у примусовому порядку, в порушення норм законодавства, був призваний на військову службу під час мобілізації, згідно спірного наказу начальника Військової академії (по стройовій частині) № 50 від 05.03.2022. З квітня 2022 року позивач був переведений до місця ведення бойових дій та бере безпосередню участь у бойових діях, що підтверджується наказом командувача угруповання військ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по стройовій частині) № 61 від 19.04.2022. І це при тому, що згідно ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особи з інвалідністю, а також особи, зазначені в абзацах четвертому - дванадцятому частини першої цієї статті, у зазначений період можуть бути призвані на військову службу за їхньою згодою і тільки за місцем проживання. Згідно з абз. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» відносяться жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років. Таким чином, навіть якщо припустити, що позивач надавав згоду на призив на військову службу, то проходити таку службу він мав виключно в межах м. Одеси, а не в районі ведення бойових дій. Під час проходження військової служби позивач неодноразово отримував поранення, що підтверджується відповідними медичними документами. Дружина Позивача ОСОБА_3 є особою з інвалідністю. У липні 2022 року дружина позивача у зв`язку з погіршення здоров`я знаходилась на стаціонарному лікуванні у КНП «Криворізька міська лікарня № 3» Криворізької міської ради та потребувала оперативного (хірургічного) втручання з подальшою реабілітацією та обов`язковим доглядом, а малолітні діти позивача фактично залишились без батьківського піклування. 29.07.2022, зважаючи на вищевказані обставину позивач звернувся з рапортом до командира військової частини НОМЕР_1 про звільнення з військової служби під час воєнного стану на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». До рапорту були додані усі підтверджувальні документи, зокрема й копія пенсійного посвідчення дружини позивача, щодо віднесення її до осіб з інвалідністю. Також у своєму рапорті позивач зазначив, що більше не виявляє бажання продовжувати військову службу, а більше потрібен своїй сім`ї. Незважаючи на наявність законних підстав для звільнення позивача з військової служби під час воєнного стану, рапорт позивача залишається без задоволення, а позивач продовжує проти його волі утримуватись на військовій службі. Крім того, 01.08.2022, з урахуванням підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008, дружина позивача звернулась із заявою до ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо звільнення її чоловіка, солдата ОСОБА_1 , з військової служби. Вказана заява була повністю проігнорована та залишена без відповіді. На теперішній час існує одразу три підстави для звільнення позивача з військової служби під час воєнного стану, а саме: наявність у нього дружини із числа осіб з інвалідністю, наявність у нього матері із числа осіб з інвалідністю II групи та перебування на його утриманні трьох дітей віком до 18 років

Ухвалою судді від 10.10.2022 ОСОБА_1 поновлено строк на звернення до суду із даними вимогами; прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відзиви на адміністративний позов від відповідачів до суду не надійшли, у зв`язку із чим справу розглянуто за наявними матеріалами відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його часткового задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідно до Указу Президента № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» ОСОБА_1 був призваний на військову службу під час мобілізації та з 05.03.2022 року проходить військову службу у складі в/ч НОМЕР_1 , згідно з наказом т.в.о. начальника військової академії (м. Одеса) від 05.03.2022 № 50.

Згідно з наказом командувача угрупування військ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 19.04.2022 № 61, солдата ОСОБА_1 вважати таким, що прибув 03.04.2022 до складу сил та засобів угрупування військ « ІНФОРМАЦІЯ_1 », які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки та оборони, відсічі і стримування збройної агресії.

Підстава: клопотання командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_7 вх. від 19.04.2022 № 565.

На час призиву на військову службу ОСОБА_1 був багатодітним батьком та мав на утримані трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , 2006 р.н., ОСОБА_5 , 2012 р.н. та ОСОБА_6 , 2016 р.н.

Дружина Позивача ОСОБА_3 є особою з інвалідністю ІІІ групи, згідно з пенсійним посвідченням № НОМЕР_2 .

У липні 2022 року дружина Позивача у зв`язку з погіршення здоров`я знаходилась на стаціонарному лікуванні у КНП «Криворізька міська лікарня № 3» Криворізької міської ради та потребувала оперативного (хірургічного) втручання з подальшою реабілітацією та обов`язковим доглядом, а малолітні діти Позивача фактично залишились без батьківського піклування.

29.07.2022, зважаючи на вищевказані обставини, ОСОБА_1 звернувся з рапортом до командира військової частини НОМЕР_1 про звільнення з військової служби під час воєнного стану на підставі підпункту пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю.

До рапорту додано копії: довідки № 52 з КНП «Криворізька міська лікарня № 3» Криворізької міської ради; свідоцтва про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; свідоцтва про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; свідоцтва про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; медичних документів на 3 аркушах.

У рапорті позивач зазначив, що більше не виявляє бажання продовжувати військову службу, а більше потрібен своїй сім`ї.

Зважаючи на те, що вищезазначений рапорт до цього часу залишається без задоволення, а позивач продовжує проти його волі утримуватися на військовій службі, що призводить до щоденної небезпеки для його життя та здоров`я, позивач звернувся за судовим захистом із даним позовом.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги підлягаючими частковому задоволенню у зв`язку з наступним.

Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб.

В подальшому Указом Президента України від 14.03.2022 року за № 133/2022 на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», внесено часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 року №2102-ІХ, та продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26.03.2022 строком на 30 діб.

Указом Президента України від 18.04.2022 року № 259/2022 воєнний стан в Україні продовжується з 05:30 год 25.04.2022 року строком на 30 діб (тобто до 25 травня).

Відповідно до Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 17.05.2022 року № 341/2022, продовжується строк дії воєнного стану в Україні з 05:30 год 25.05.2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України від 12.08.2022 року № 573/2022 воєнний стан в Україні продовжується з 05:30 год 23.08.2022 року строком на 90 діб.

Крім цього, відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» військовому командуванню (зокрема, Державній прикордонній службі України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування доручено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України постановлено:

1. Оголосити та провести загальну мобілізацію (далі мобілізація).

2. Мобілізацію провести на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

3. Мобілізація проводиться протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.

4. Призов військовозобов`язаних, резервістів та залучення транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України. Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України здійснити в обсягах, визначених згідно з мобілізаційними планами.

5. Генеральному штабу Збройних Сил України визначити черговість та обсяги призову військовозобов`язаних, резервістів та транспортних засобів національної економіки в межах загального строку мобілізації.

6. Кабінету Міністрів України забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних з оголошенням та проведенням загальної мобілізації.

7. Службі безпеки України здійснити заходи контррозвідувального забезпечення під час виконання загальної мобілізації.

8. Місцевим органам виконавчої влади у взаємодії з територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, за участю органів місцевого самоврядування та із залученням підприємств, установ та організацій усіх форм власності, фізичних осіб підприємців організувати та забезпечити в установленому порядку:

1) своєчасне оповіщення і прибуття громадян, які призиваються на військову службу, прибуття техніки на збірні пункти та у військові частини;

2) здійснення призову військовозобов`язаних, резервістів на військову службу, їх доставки до військових частин та установ Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України;

3) виділення тимчасово будівель, споруд, земельних ділянок, транспортних та інших матеріально-технічних засобів, надання послуг Збройним Силам України, Національній гвардії України, Службі безпеки України, Державній прикордонній службі України, Державній спеціальній службі транспорту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України та іншим військовим формуванням України відповідно до мобілізаційних планів.

9. Головам обласних державних адміністрацій забезпечити створення та роботу обласних, районних та міських медичних комісій.

Згідно частини першої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-ХІІ) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями (частина друга статті 1 Закону №2232-ХІІ).

Відповідно до частини сьомої статті 1 Закону №2232-ХІІ виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

За нормами частини 3 статті 1 Закону №2232-ХІІ військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Згідно статті 2 Закону, Проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом (частина 2). Серед видів військової служби Законом передбачено військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період (частина 6).

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлює Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Частинами 1, 2 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що організація і порядок проведення мобілізаційної підготовки та мобілізації визначаються цим Законом, актами Президента України та Кабінету Міністрів України. Загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Статтею 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації. Зокрема, згідно абзацу 2 частини 1 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом Служби зовнішньої розвідки України) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.

Отже, з 24.02.2022 року у громадян України виник обов`язок з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для виконання конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України.

Згідно з абз. 4, абз. 11 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, зокрема, військовозобов`язані жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років; які мають дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

Частиною цієї ж статті встановлено, що особи з інвалідністю, а також особи, зазначені в абзацах четвертому - дванадцятому частини першої цієї статті, у зазначений період можуть бути призвані на військову службу за їхньою згодою і тільки за місцем проживання.

У цій справі позивач оспорює протиправні, як на його думку, дії та накази відповідачів про призов його на військову службу за мобілізацією.

Суд враховує, що за певних умов не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, зокрема, військовозобов`язані жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років (такі жінки та чоловіки можуть бути призвані на військову службу у разі їх згоди і тільки за місцем проживання), а також які мають дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

Згідно адміністративного позову, в основу правової позиції позивача покладено саме факт перебування на його утриманні трьох дітей віком до 18 років, та наявність дружини із числа осіб з інвалідністю, як підстави для скасування оспорюваних наказів № 50 від 05.03.2022 року в частині, що стосується солдата ОСОБА_1 , № 61 від 19.04.2022 року в частині, що стосується ОСОБА_1 , з огляду на те, що позивач згоди на проходження військової служби не надавав.

Водночас, на підтвердження саме тієї обставини, що позивач своєї згоди на проходження військової служби з підстав перебування на його утриманні трьох дітей віком до 18 років / наявності жінки з числа осіб з інвалідністю під час його призову на військову службу під час мобілізації, позивачем до суду не надано жодного доказу.

Матеріали справи не містять жодних доказів про те, що позивач повідомляв відповідачів, які безпосередньо займались прийомом мобілізованих осіб, про те, що на його утриманні перебуває троє неповнолітніх дітей, жінка з числа осіб з інвалідністю, а тому був прийнятий на військову службу на загальних підставах. З вищенаведеного вбачається, що позивач не заперечував проти призову за мобілізацією.

Зокрема, такими доказами могли б бути відповідні рапорти, заяви, скарги, або звернення у будь-якій формі, які б підтверджували відсутність згоди військовозобов`язаного на призов на військову службу під час мобілізації, проте всупереч такої згоди не були враховані т.в.о. начальника військової академії (м. Одеса) та командувачем угрупування військ «Південь» під час видання оспорюваних наказів від 05.03.2022 № 50 та від 19.04.2022 № 61.

Водночас, із рапортом про звільнення із військової служби за призовом під час мобілізації з підстав п.2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» позивач звернувся до командира в/ч НОМЕР_1 лише 29.07.2022, зазначивши в останньому обставини потрапляння дружини на стаціонарне лікування, внаслідок чого неповнолітні діти фактично залишилися без батьківського піклування.

Таким чином, матеріали справи не містять доказів, а судом не встановлено тієї суттєвої обставини, що оскаржувані накази видані з порушенням вимог абз. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зокрема без урахування тієї обставини, що позивач не підлягав призову на військову службу під час мобілізації, так як на його утриманні перебувають троє дітей віком до 18 років, він має дружину з числа осіб з інвалідністю та він не дає згоди бути призваним на військову службу.

Позивач у ході розгляду справи у суді не надав належних, допустимих та достовірних доказів, що з достатньою переконливістю свідчили б про порушення відповідачами порядку мобілізації військовозобов`язаного чи безпідставної відмови у наданні йому відстрочки від призову у порядку, визначеному статтею 23 Закону №3543-XII.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що призов позивача за мобілізацією проведений у відповідності до вимог статей 17, 65 Конституції України та Закону №3543-XII.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Право на захист - це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або охоронюваний законом інтерес якої порушені такою діяльністю.

Пунктом 19 частини першої статті 4 КАС України передбачено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

У вітчизняній теорії права загальновизнано, що індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

Ненормативним (індивідуальним) правовим актам притаманні такі ознаки: а) спрямовуються на врегулювання конкретних (одиничних) актів соціальної поведінки; б) поширюються лише на персонально визначених суб`єктів; в) містять індивідуальні приписи (веління, дозволи), розраховані на врегулювання лише окремої, конкретної життєвої ситуації, тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією; г) не передбачають повторного застосування одних і тих самих юридичних засобів; д) не мають зворотної дії в часі.

Індивідуальні акти стосуються конкретних осіб та їхніх відносин. Загальною рисою, яка відрізняє ці акти від нормативних, є їх правозастосовний характер. Головною рисою таких актів є їх конкретність, а саме чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктами адміністративних правовідносин, які видають такі акти; розв`язання за їх допомогою конкретних, індивідуальних питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами (постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.04.2019 у справі №9901/611/18 та від 18.09.2019 у справі №9901/801/18).

Рішення суб`єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо такі рішення прийняті суб`єктом владних повноважень поза межами визначено законом компетенції, або ж оспорюванні рішення є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку (постанови Верховного Суду від 18.10.2019 у справі №813/38/16, від 27.02.2020 у справі №440/569/19).

Окрім того, в абзаці четвертому пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23.06.1997 №2-зпу справі №3/35-313 вказано, що "… за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію".

У пункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 22.04.2008 №9-рп/2008 в справі №1-10/2008 вказано, що при визначенні природи "правового акта індивідуальної дії" правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що "правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)" стосуються окремих осіб, "розраховані на персональне (індивідуальне) застосування" і після реалізації вичерпують свою дію.

У контексті спірних відносин суд зауважує, що наказ про призов на військову службу під час мобілізації та наказ по стройовій частині, яким позивача зараховано на військову службу за призовом у воєнний час на всі види забезпечення, є індивідуальними правовими актами, що вичерпали свою дію фактом призову позивача на військову службу.

Як наслідок, скасування таких наказів не призведе до відновлення попереднього становища позивача, адже порядок демобілізації військовослужбовців чітко визначений законом і такий порядок не передбачає випадків демобілізації за рішенням суду про скасування наказу про призов.

Відтак, судом не встановлено підстав неправомірності оскаржуваних наказів № 50 від 05.03.2022 року в частині, що стосується солдата ОСОБА_1 , № 61 від 19.04.2022 року в частині, що стосується ОСОБА_1 , у зв`язку із чим в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Як зазначає позивач, відповіді на його рапорт від 29.07.2022 він не отримав, в результаті чого й був вимушений звернутися за судовим захистом із даним адміністративним позовом.

Також в ході судового розгляду справи позивачем 03.11.2022 подано до суду додаткові докази, зокрема його рапорт на ім`я безпосереднього командира щодо звільнення з військової служби у зв`язку з тим, що у нього на утримані знаходиться троє неповнолітніх дітей, а також документи, які підтверджують набуття жовтні 2022 року матір`ю позивача статусу особи з інвалідністю ІІ групи, що також є підставою для звільнення позивача з військової служби під час воєнного стану. Однак, по теперішній час вказаний рапорт, як і попередній, залишається незадоволеним, а позивач утримується на військовій службі.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що позивач проходить військову службу за призовом під час мобілізації, в ході якої двічі (предметом спору є тільки бездіяльність відносно нерозглянутого рапорту від 29.07.2022) звернувся із рапортами про звільнення з військової служби за визначених спеціальним законодавством підстав, проте зазначені рапорти по суті не розглянуті та відповідне рішення відносно позивача не прийнято.

Відповідно до абз. 2 п. 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджене Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Відповідно до п.233 Положення військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Подання рапорту «по команді» означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання.

Пунктом 234 Положення зазначено, що перед звільненням військовослужбовців уточнюються дані про проходження ними військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби. Вислуга років військової служби військовослужбовців розраховується не пізніше ніж за два місяці до дати, на яку планується звільнення. Інформація про розраховану вислугу років військової служби доводиться військовослужбовцю під підпис перед оформленням документів для його звільнення з військової служби. У разі незгоди з розрахунком вислуги роки військової служби військовослужбовець повинен письмово обґрунтувати свої заперечення на аркуші з розрахунком вислуги років і засвідчити їх своїм підписом. У разі відмови військовослужбовця підписати розрахунок вислуги років про це робиться відповідний запис на цьому ж аркуші та засвідчується підписами осіб, які були присутні під час бесіди.

Пунктом 1.5. розділу І наказу Міністерства оборони України від 26.05.2014 № 333 «Про затвердження Інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України» (надалі Інструкція №333) передбачено, що командири (керівники) зобов`язані забезпечити належну організацію обліку особового складу в підпорядкованих органах військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів (далі - військові навчальні заклади), установ і організацій, кораблів і підрозділів і створювати для посадових осіб, які ведуть облік особового складу, усі умови для своєчасного, якісного і повного виконання ними вимог цієї Інструкції.

Відповідно до п 1.6. розділу І Інструкції № 333 організація і стан обліку особового складу у військових частинах і з`єднаннях покладаються на начальників штабів військових частин і з`єднань.

Пунктом 11.1 розділу 11 Інструкції № 333 визначено, що накази по особовому складу є основними документами, які визначають службове становище офіцерів, осіб рядового, сержантського і старшинського складу. Вони видаються посадовими особами, яким Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153 (зі змінами) (далі - Положення), і наказами Міністерства оборони надано право присвоєння військових звань, призначення на посади, укладення і продовження строку контракту, звільнення з військової служби.

При цьому, проекти наказів до подання їх на підпис командирам (керівникам) повинні бути перевірені (вичитані), звірені з документами персонального обліку військовослужбовців та завізовані на звороті останнього аркуша наказу безпосереднім керівником кадрового органу або особою, на яку відповідно до письмового наказу покладено тимчасове виконання обов`язків за цією посадою. Зразок звороту останнього аркуша наказу наведено в додатку 52 до цієї Інструкції (п.12.10 Інструкції №333).

Після цього проекти наказів проходять правову експертизу в юридичній службі. Віза посадової особи юридичної служби проставляється на звороті кожного аркуша першого примірника наказу (п.12.11 Інструкції №333).

Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України 10.04.2009№ 170 (далі Інструкція №170) визначає механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України .

Відповідно до п.1.5 Інструкції №170 для встановлення, зміни, призупинення, або припинення правових відносин з громадянами України, які реалізуються наказами посадових осіб по особовому складу, у Генеральному штабі Збройних Сил України, Командуванні об`єднаних сил Збройних Сил України, видах Збройних Сил України, окремих родах сил Збройних Сил України, окремих родах військ Збройних Сил України, органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, установах, організаціях, (далі - військові частини), оформляються: подання (додаток 1), рішення колегіальних органів, утворених і діючих відповідно до законодавчих актів і актів Міністерства оборони України, Резерв кандидатів для просування по службі (додаток 2), План переміщення військовослужбовців на посади номенклатури посад (далі - План переміщення на посади) (додаток 16) на військовослужбовців крім тих, які проходять строкову військову службу, зокрема щодо звільнення з військової служби.

Згідно із абз.3 п.14.10 розділу XIV Інструкції №170 звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Суд зазначає, що згідно з пунктом 225 Положення звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється:

2) під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»:

у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Військова частина НОМЕР_1 , де проходить військову службу позивач, повинна розглянути рапорт та прийняти відповідне рішення. Однак, доказів такого розгляду відповідач суду не надав.

Вирішуючи спір, суд також враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Суд також акцентує увагу на приписах ч. 2 ст. 77 КАС України, відповідно до якої в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За своєю правовою природою бездіяльність це як пасивна форма поведінки особи, що полягає у не вчиненні нею конкретних дій, які вона повинна була і могла вчинити в даних конкретних умовах; так і характеризується свідомим і вольовим актом поведінки особи.

Тому, суд вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нерозгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі п.2 ч.4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Щодо позовної вимоги позивача про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення його з військової служби, то суд зазначає наступне.

На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Відповідно до Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акту.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Таким чином, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року та від 22 січня 2020 року у справах № 1640/2594/18 та № 826/9749/17 відповідно.

Розгляд рапорту про звільнення зі служби відбувається за встановленою процедурою, яка включає підготовку подання, перевірка документів, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин щодо дотримання абз.3 п.14.10 розділу XIV Інструкції №170, уточнюються дані про проходження особою військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби. Проект наказу про звільнення зі служби до подання їх на підпис командирам перевіряється безпосереднім керівником кадрового органу або особою, на яку відповідно до письмового наказу покладено тимчасове виконання обов`язків за цією посадою та проходить правову експертизу в юридичній службі.

Таким чином, прийняття наказу про звільнення з військової служби є дискреційними повноваженнями військової частини, де проходить службу військовослужбовець.

Тому, в задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача - військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби особового складу Збройних Сил України військової частини НОМЕР_1 слід відмовити.

Водночас суд вважає за необхідне з метою захисту порушеного права позивача зобов`язати військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 29.07.2022 про звільнення з військової служби на підставі п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», оскільки це відповідатиме ефективному захисту прав та законних інтересів позивача.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_3 розглянути заяву дружини Позивача ОСОБА_3 і вчинити дії щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби особового складу Збройних Сил України суд зазначає наступне.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Таким чином, пред`явлені позивачем позові вимоги до ІНФОРМАЦІЯ_7 в межах розгляду даного спору задоволенню не підлягають, оскільки ОСОБА_1 не є належним позивачем в таких спірних правовідносинах, які виникли між заявником ОСОБА_3 та ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини у справі Голдер проти Сполученого Королівства, згідно з якою саме небезпідставність доводів позивача про неправомірність втручання в реалізацію його прав є умовою реалізації права на доступ до суду.

Отже, звертаючись до суду з позовом про захист своїх прав, позивач обтяжений обов`язком довести "небезпідставність" своїх доводів щодо порушеного права за захистом якого він звернувся до суду, надавши відповідні докази зі змісту яких можливо встановити наявність спору саме на момент звернення до суду.

Таким чином, проаналізувавши обставини справи, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його часткового задоволення.

Судові витрати розподілити відповідно до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 139, 242-246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ; ЄДРПОУ НОМЕР_4 ), Командувач угруповання військ «Південь» Михайла Драпатий (а 04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 19), ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_3 а ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання протиправними та скасування наказів, визнання протиправною бездіяльності задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нерозгляду рапорту ОСОБА_1 від 29.07.2022.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 29.07.2022 та прийняти відповідне рішення по суті порушеного в рапорті питання.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк