Справа № 460/1957/22
Суддя: О.В. Поліщук
Дата ухвалення: 2022-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

14 листопада 2022 року м. Рівне №460/1957/22

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Поліщук О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення з ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при виключенні зі списків особового складу частини 18.01.2022, стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки за період з 18.01.2022 по 31.01.2022, відповідно до вимог постанови КМУ від 08.02.1995 № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати".

Надалі позивач подав заяви про збільшення позовних вимог в яких просив:

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення з ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при включенні зі списків особового складу частини 18.01.2022;

стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки за період з 18.01.2022 по 16.03.2022 відповідно до вимог постанови КМУ від 08.02.1995 № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати";

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2022 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особової частини 18.01.2022;

зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2022 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особової частини 18.01.2022.

Стислий виклад позиції сторін.

Позивач в обґрунтування позову зазначає, що 18.01.2022 наказом командира його було звільнено з військової служби у зв`язку з закінченням строку дії контракту. Однак при звільненні з ним не був проведений остаточний розрахунок, тобто не здійснено виплату його грошового забезпечення у повному розмірі. Надалі заборгованість по виплаті грошового забезпечення була сплачена відповідачем 25.02.2022 - у сумі 2445,03 грн та 16.03.2022 - у сумі 926,67 грн. Позивач вказує, що відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тому, позивач стверджує про наявність в себе права на отримання середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку за період з 18.01.2022 по 16.03.2022, яке повинно бути обчислене, виходячи з розміру його середньоденної заробітної плати - 436,53 гривень. З підстав, наведених у позовній заяві, просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

Військова частина НОМЕР_1 (далі - відповідач 1) належним чином повідомлена про розгляд справи, у встановлений судом строк відзиву на позовну заяву не подала, а тому суд розглядає справу за наявними матеріалами.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 04.02.2022 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою суду від 16.08.2022 заяви ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог у справі № 460/1957/22 прийнято до розгляду.

Ухвалою суду від 17.10.2022 залучено військову частину НОМЕР_2 Міністерства оборони України ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) в якості другого відповідача у справі № 460/1957/22.

Витребувано у військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України інформацію про те, які складові грошового забезпечення були виплачені ОСОБА_1 , а саме: 25.02.2022 та 16.03.2022 та довідку про розмір його грошового забезпечення за останні два місяці (листопад, грудень 2021 року), що передували даті звільнення - 18.01.2022, із зазначенням розміру середньоденного грошового забезпечення ОСОБА_1 .

Військова частина НОМЕР_2 Міністерства оборони України (далі - відповідач 2) належним чином повідомлені про розгляд справи, у встановлений судом строк відзиву на позовну заяву не подали, а тому суд розглядає справу за наявними матеріалами. Витребувані судом докази не подано.

Ухвалою суду від 14.11.2022 провадження у справі № 460/1957/22 щодо частини позовних вимог а саме: про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2022 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особової частини 18.01.2022 та про зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2022 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особової частини 18.01.2022 - закрито.

Отже, на вирішенні суду у цій адміністративній справі залишились позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення з ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при виключенні зі списків особового складу частини 18.01.2022 та про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки за період з 18.01.2022 по 16.03.2022 відповідно до вимог постанови КМУ від 08.02.1995 № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати".

Відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

Розглянувши матеріали, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 звільнений з військової служби за підпунктом а (у зв`язку з закінченням контракту) відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу. Наказано з 18.01.2022 виключити позивача із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

28.01.2022 позивач звернувся з запитом на отримання публічної інформації, в якому просив надати йому відомості щодо розміру і складу його грошового забезпечення за останні 3 місяці, які передували звільненню.

31.01.2022 військовою частиною НОМЕР_2 була здійснена позивачу виплата грошового забезпечення у розмірі 13219,45 гривень. Коментар до платежу - «Розрахунок при звільненні».

21.02.2022 військова частина НОМЕР_2 надала відповідь на запит позивача від 28.01.2022, до якої була долучена довідка про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 . Згідно з цією довідкою грошове забезпечення позивача за жовтень 2021 року складало 13302,46 гривень, за листопад 2021 року 13302,46 грн, за грудень 2021 року 13325,62 гривень. При цьому розмір середньоденного грошового забезпечення позивача у вказаній довідці не зазначений.

25 лютого 2022 року військовою частиною НОМЕР_2 перераховано на картковий рахунок позивачу заробітну плату в розмірі 2445,03 гривень. Надалі, 16.03.2022 військова частина НОМЕР_2 виплатила позивачу заробітну плату у розмірі 929,67 гривень. Відповідачем такі обставини не спростовані жодними доказами.

ОСОБА_1 вважає що має право на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, а тому він звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Докази відхилені судом та мотиви їх відхилення

Суд не відхиляє докази подані учасниками справи. Відповідно до статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-ХІІ) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі .

Згідно з ч.1 ст.9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Абзацом 1 частини четвертої статті 9 Закону № 2011-ХІІ встановлено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з ч. 3 ст. 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-ХІІ) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Приписами пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008, передбачено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Отже, при звільненні з військової служби та виключенні зі списків особового складу військової частини з військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок. Виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини без проведення з ним остаточного розрахунку можливе лише за його письмовою згодою.

Мотивована оцінка аргументів сторін і висновки суду.

Підставами звернення до суду визначено те, що військовою частиною несвоєчасно проведено розрахунок при звільненні позивача, що є підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки при розрахунку.

Судом встановлено, що позивач 18.01.2022 був звільнений зі служби з виключенням зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 .

Відповідно до довідки про розмір грошового забезпечення військовослужбовця, виданої фінансово-економічною службою ВЧ НОМЕР_2 , 31 січня 2022 року позивачу виплачено грошове забезпечення в сумі 13219,45 грн. Коментар до платежу - «Розрахунок при звільненні».

Надалі 25 лютого 2022 року військовою частиною НОМЕР_2 перераховано на картковий рахунок позивачу заробітну плату в розмірі 2445,03 гривень, а 16.03.2022 військова частина НОМЕР_2 виплатила позивачу заробітну плату у розмірі 929, 67 гривень. Тобто, позивачу після здійснення розрахунку при звільненні відповідачем 2 було нараховано і доплачено його грошове забезпечення у загальному розмірі 3374,7 гривень.

Водночас ухвалою суду від 17.10.2022 витребувано у військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України інформацію про те, які складові грошового забезпечення були виплачені ОСОБА_1 , а саме: 25.02.2022 та 16.03.2022 та довідку про розмір його грошового забезпечення за останні два місяці (листопад, грудень 2021 року), що передували даті звільнення - 18.01.2022, із зазначенням розміру середньоденного грошового забезпечення ОСОБА_1 . Проте, на виконання вимог зазначеної ухвали відповідач 2 не подав до суду таких документів, тому суд вирішує спір згідно з доказами наявними у матеріалах справи.

Відтак, загальна сума грошових коштів, що підлягали до виплати позивачу при звільненні, становить 16594,15 грн (з розрахунку:13219,45 грн + 3374,7 грн). Водночас судом з`ясовано що в період з 18.01.2022 по 16.03.2022 включно відповідачем допущено затримку повного розрахунку при звільненні позивача в частині невиплати суми 3374,7 грн. Вказаний період з 18.01.2022 по 16.03.2022 налічує 58 календарних днів.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Верховний Суд України в постанові від 17.02.2015 в справі № 21-8а/15 зазначив, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Така правова позиція підтримана Верховним Судом.

Пунктом 2 Порядку обчислення середнього заробітку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок № 100), передбачено, що у випадках (крім обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки) середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно з п.8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

За змістом довідки про розмір грошового забезпечення військовослужбовця позивачу нараховано та виплачено за жовтень 2021 року 13302,46 гривень, за листопад 2021 року 13302,46 грн, за грудень 2021 року 13325,62 гривень. При цьому розмір середньоденного грошового забезпечення позивача у вказаній довідці не зазначений.

Так, звільнення позивача зі служби за посадою у ВЧ НОМЕР_1 відбулося в січні 2021 року, тобто січень року є місяцем, в якому відбувається подія, з якою пов`язана виплата повного розрахунку з позивачем.

Відтак, середньомісячна заробітна плата (грошове забезпечення) позивача становить 13314,04 грн ((13302,46 + 13325,62) / 2), а середньоденна заробітна плата (грошове забезпечення) 436,53 грн ((13302,46 + 13325,62) / 61).

Водночас, наслідком задоволення позову в частині стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки за період з 18.01.2022 по 16.03.2022 відповідно до вимог постанови КМУ від 08.02.1995 №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" було б стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку в загальній сумі 25318,74 грн (436,53 грн х 58 ).

При цьому, загальні суми грошових коштів, виплачених відповідачем позивачу після його звільнення зі служби, становлять: за період з 18.01.2022 по 31.01.2022 - 13219.45 грн, за період з 18.01.2022 по 25.02.2022 грн 2445,03 грн і з 18.01.2022 по 16.03.2022 929,67 гривень.

З аналізу статей 116, 117 КЗпП України слідує, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Водночас, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

У постанові від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 Велика Палата Верховного Суду також дійшла висновку, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду в постанові у справі № 810/451/17 зауважила, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Верховний Суд України у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Одночасно Верховний Суд України зауважив, що разом із тим необхідно брати до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц погодилася з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16 і вказала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Виходячи з цього, з врахуванням принципу співмірності необхідно застосувати відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену статтею 117 КЗпП. Суд бере до уваги такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, період невиплати, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідачів щодо її виплати, поведінку позивача, яка вплинула на тривалість визначення періоду затримки розрахунку та, відповідно, й на розмір середнього заробітку за період затримки.

Таким чином, для визначення суми середнього заробітку для виплати позивачу за порушення строків розрахунків при звільненні суд застосовує такий алгоритм.

Як зазначалося судом вище середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям обчислюється у календарних днях; середньоденний заробіток позивача становить 436,53 грн; позивачу при звільненні виплачено 13219,45 грн надалі відповідач виплатив позивачу суму грошового забезпечення 3374,7 грн; загальна сума грошових коштів, що підлягали до виплати позивачу при звільненні, становить 16594,15 грн гривень.

Отже, суд враховує, що на дату звільнення зі служби у ВЧ НОМЕР_1 позивач мав право на виплату грошових коштів в сумі 16594,15 грн, що становить 100% сум, належних до виплати.

Так, у період з 18.01.2022 по 31.01.2022 (14 календарних днів) позивачу було не виплачено грошове забезпечення повністю у розмірі 100%. Відтак, за цей період розмір відшкодування за час затримки розрахунку 436,53 грн х 14 днів = 6111,42 гривень.

З 18.01.2022 по 25.02.2022 частка заборгованості 3374,7грн в загальній сумі належних до виплати коштів (16594,15 грн) становить 20,34%.

Період з 18.01.2022 (дата звільнення позивача) по 25.02.2022 налічує 39 календарних днів.

Середній заробіток за період з 18.01.2022 по 25.02.2022 обраховується: 436,53 грн х 39 = 17024.67 грн.

Враховуючи вимоги щодо пропорційності задоволення позовних вимог, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку за період з 18.01.2022 по 25.02.2022 таким чином: 17024.67 грн х 20,34%, що становить 3462,8 грн.

Період з 18.01.2022 (дата звільнення позивача) по 16.03.2022 (дата фактичного розрахунку) налічує 58 календарних днів.

З 18.01.2022 по 16.03.2022 частка заборгованості 929,67 грн в загальній сумі належних до виплати коштів (16594,15 грн) становить 5,60%.

Середній заробіток за період з 18.01.2022 по 16.03.2022 обраховується судом так: 436,53 грн х 58 = 25318,74 грн.

Враховуючи приведені вимоги щодо пропорційності задоволення позовних вимог, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку за період з 18.01.2022 по 16.03.2022 таким чином: 25318,74 грн х 5,60%, що становить 1417,84 грн.

Отже, загальна сума відшкодування позивачу за час затримки розрахунку повинна складати 6111,42 грн + 3462,8 грн +1417,84 грн =10992,06 гривень.

Водночас, суд підкреслює, що сума, визначена внаслідок обчислення середнього заробітку за весь період, з часу звільнення позивача з військової частини НОМЕР_1 до часу виплати йому всіх сум грошового забезпечення, становить 10992,06 грн, що з урахуванням часток недоплаченого розміру грошового забезпечення позивача за вказані періоди, на переконання суду не порушує принципу співмірності розміру простроченої заборгованості та майнових втрат позивача та не покладає на відповідачів надмірну відповідальність, а тому розмір відшкодування за час затримки розрахунку, що становить 10992,06 грн підлягає до виплати на користь позивача.

Водночас суд не погоджується з алгоритмом розрахунку суми, яку позивач просить стягнути на його користь з відповідача 1, у заяві про збільшення позовних вимог 18.03.2022, оскільки при здійсненні розрахунку не були враховані визначені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц істотні обставини, які необхідно враховувати, зменшуючи розмір відшкодування відповідно до статті 117 КЗпП України, про що зазначено вище по тексту судового рішення. Відтак суд вважає обчислену позивачем до стягнення суму помилковою.

Також, суд наголошує, що механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам, визначає Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197 (далі Порядок № 260).

Відповідно до абз.3 п.7 Порядку №260 військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно.

Грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника) (абз.5 п.8 Порядку № 260).

Згідно з п. 14 Порядку № 260 грошове забезпечення, не виплачене своєчасно або виплачене в меншому, ніж належало, розмірі, виплачується за весь період, протягом якого військовослужбовець мав право на нього.

Таким чином, відповідач-1 повинен був здійснити повний розрахунок з позивачем до 18.01.2022, однак такий розрахунок було проведено лише 16.03.2022.

Оскільки в ході судового розгляду встановлено порушення відповідачем-1 строків виплати належних при звільненні працівникові сум, то суд вважає протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо не проведення із позивачем своєчасного і повного розрахунку при звільненні зі служби в такій військовій частині.

При цьому, суд враховує обставини, що за змістом довідки про розмір грошового забезпечення військовослужбовця позивачу нарахування та виплату позивачу грошового забезпечення здійснює військова частина НОМЕР_2 , за військову частину НОМЕР_1 . Цей факт також підтверджується скріншотами з банківського рахунку долученими позивачем до поданих ним заяв. Водночас відповідачами не спростовано, що ці скріншоти з банківського рахунку саме позивача, а не іншої особи.

З наведеного суд дійшов висновку, що військова частина НОМЕР_1 зарахована на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_2 , а тому не є розпорядником бюджетних коштів.

Водночас, суд зауважує, що частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 2 ст. 5 КАС України).

Відповідно до положень частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про: визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (п.3); визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (п.4); прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю (п.6).

З урахуванням наведеного, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача1 на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні із служби задоволенню не підлягають.

Разом з тим, пунктом 10 частини другої статті 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Відповідно до частин першої, другої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За встановлених обставин, для ефективного захисту прав та інтересів позивача суд дійшов висновку про необхідність вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача-2 нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в сумі 10992,06 грн, з утриманням із вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

Суд вважає, що в такий спосіб та із застосуванням наведеного вище алгоритму розрахунку буде досягнуто справедливого і розумного балансу між інтересами працівника та роботодавця, з урахуванням всіх істотних обставин справи, які встановлені судом.

Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За приписами частини першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В ході судового розгляду адміністративної справи відповідач не виконав процесуального обов`язку доказування та не підтвердив правомірності своїх дій, натомість позивачем частково доведено ті обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, а тому позов належить задовольнити частково.

Судові витрати.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :
Позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не проведення з ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку у відповідності до вимог пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за затримку розрахунку при звільнення зі служби за штатною посадою у військовій частині НОМЕР_1 за період з 18.01.2022 по 16.03.2022 в сумі 10992,06 грн, з утриманням із вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 14 листопада 2022 року

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_4 )

Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_5 )

Відповідач - Військова частина НОМЕР_2 Міністерства оборони України ( АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 )

Суддя Ольга ПОЛІЩУК