Справа № 460/3456/22
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2022-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2022 рокуЛьвівСправа № 460/3456/22 пров. № А/857/12530/22
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П.

Обрізка І.М.,

секретаря судового засідання Максим Х.Б.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Друзенко Н.В.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Рівне о 12 год. 55 хв. 17 травня 2022 року, повне судове рішення складено 23 травня 2022 року, у справі №460/3456/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Рівненській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на службі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

16.02.2022 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління ДПС у Рівненській області, просив: визнати протиправним, скасувати наказ Головного управління ДПС у Рівненській області за №7-О від 17.01.2022 про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу фактичних перевірок управління податкового аудиту Головного управління ДПС у Рівненській області та поновити на посаді начальника відділу фактичних перевірок управління податкового аудиту Головного управління ДПС у Рівненській області; стягнути з Головного управління ДПС у Рівненській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.01.2022 по дату винесення рішення у цій справі.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 17 травня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення державної служби за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються державним службовцем і відповідною уповноваженою особою державного органу у кожному конкретному випадку. Суд першої інстанції вказав, що у цій справі угода про припинення державної служби була оформлена між сторонами шляхом подання позивачем заяви про звільнення за згодою сторін із зазначенням конкретної дати звільнення - 18 січня 2022 року. Суд першої інстанції зазначив, що заява написана позивачем власноручно 17.01.2022 і містить його підпис, є резолюція в.о.начальника Головного управління ДПС у Рівненській області В.Грабового «до наказу», є ще й погодження безпосереднього керівника позивача - начальника управління податкового аудиту С.Трояна. Суд першої інстанції дійшов висновку, що державний службовець та уповноважена особа відповідного державного органу домовилися про певну дату припинення трудового договору і, відповідно, правовідносин державної служби. Суд першої інстанції також зауважив, що в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази тому, що позивач взагалі направляв начальнику Головного управління ДПС у Рівненській області заяву про відкликання своєї заяви про звільнення за згодою сторін до моменту видачі Головним управлінням ДПС у Рівненській області наказу №7-о від 17.01.2022 «Про звільнення ОСОБА_1 ». Крім того, суд першої інстанції вказав, що норми чинного законодавства не містять заборон чи обмежень на розірвання трудового договору за ініціативою працівника чи за згодою сторін під час тимчасової працездатності працівника. Судом першої інстанції не встановлено, що станом на момент складання заяви про звільнення за угодою сторін було відсутнє відповідне волевиявлення позивача про припинення трудового договору за зазначеною підставою, в той час як наступна зміна власного рішення позивача не впливає на чинність досягнутої домовленості з роботодавцем (без його згоди на таку зміну).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 травня 2022 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що відсутність належного волевиявлення не дає підстави вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення, також, не означає наявність угоди про припинення трудового договору за угодою сторін. Скаржник зазначає, що заява на звільнення від 17.01.2022 написана під психологічним тиском та примусом зі сторони керівництва. Скаржник вказує, що подавав заяву про відкликання заяви про звільнення. Вважає, що суд першої інстанції не дослідив всіх обставин у справі. Вказує, що твердження суду першої інстанції щодо ненаправлення заяви про відкликання ґрунтуються на припущеннях. Зазначає, що звільнення відбулось виключно з ініціативи роботодавця.

В судовому засіданні 02.11.2022 в режимі відеоконференції представник відповідача щодо апеляційної скарги заперечив. Позивач неодноразово просив розгляд справи відкласти, В чергове просив відкласти розгляд справи призначену судом на 02.11.2022, зазначивши підставу - перебуванням на лікарняному з хворобою COVID-19, однак доказів на підтвердження зазначеного не надав.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, тоді як в цій справі суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

При цьому, скаржника повідомлено про проведення судового засідання в режимі відеоконференції та можливість брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою власних технічних засобів та за допомогою свого Електронного кабінету.

Окрім того, відповідно до Ордеру Серії РН-087 №50 від 13.01.2022 правову допомогу позивачу у справі надає адвокат Оніщук В.П., який уповноважений представляти інтереси позивача у судах всіх інстанції, та відомості щодо неможливості участі якого в судовому засіданні суду апеляційної інстанції відсутні.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебував на посаді начальника відділу фактичних перевірок управління податкового аудиту ГУ ДПС у Рівненській області з 02.02.2021, що підтверджується відомостями витягу з трудової книжки НОМЕР_1 (т.1 а.с.14-15).

Наказом ГУ ДПС у Рівненській області від 17 січня 2022 року ОСОБА_1 звільнено 18.01.2022 з посади начальника відділу фактичних перевірок управління податкового аудиту Головного управління ДПС у Рівненській області за угодою сторін, згідно з частиною 2 статті 86 Закону України «Про державну службу». Підстава: заява ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з вказаним наказом, вважаючи такий протиправним, таким, що підлягає скасуванню, ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби визначено Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон № 889-VIII).

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону № 889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Статею 5 Закону № 889-VIII встановлено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону).

Відповідно до частини 2 статті 86 Закону № 889-VIII державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.

Таким чином, при домовленості між державним службовцем і суб`єктом призначення про припинення державної служби за угодою сторін державний службовець звільняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це державного службовця і суб`єкта призначення.

На відміну від процедури звільнення за власним бажанням умови застосування угоди сторін як підстави для припинення державної служби (вимоги до процедури звільнення) не викладені у пункті 3 частини 1 статті 83 та статті 86 Закону №889-VIII.

Принципова відмінність припинення державної служби у зв`язку із звільненням за угодою сторін від процедури звільнення за власним бажанням полягає у тому, що застосування саме цієї підстави передбачає взаємне волевиявлення обох сторін - державного службовця та суб`єкта призначення, тоді як для звільнення за власним бажанням достатньо одностороннього волевиявлення лише працівника. Тобто, звільнення за угодою сторін передбачає, що між державним службовцем та суб`єктом призначення досягнуто спільної згоди щодо припинення державної служби у визначений строк.

Частиною 3 статті 5 Закону № 889-VIII встановлено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Таким чином, за умови неповного і нечіткого регулювання окремих питань, які виникають у відносинах, пов`язаних із вступом, проходженням та припиненням державної служби, в якій подібні питання унормовані законодавством про працю, останнє може бути застосоване до цих відносин субсидіарно.

Так, статтею 3 Кодексу Законів про працю України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - КЗпП України) встановлено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.

Для цілей застосування пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України Верховний Суд України у постанові від 26.10.2016 у справі № 404/3049/15-ц (провадження № 6-1269цс16) сформулював підхід до розгляду трудових спорів щодо застосування цієї норми та вказав, що суди при вирішенні таких спорів повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видання наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

Цей підхід є застосовним і до розгляду спорів про припинення державної служби у зв`язку із звільненням за угодою сторін для цілей застосування пункту 3 частини 1 статті 83 та статті 86 Закону № 889-VIII.

Пропозиція (ініціатива) про припинення державної служби за угодою сторін може виходити як від державного службовця, так і суб`єкта призначення.

Форма домовленості (угоди сторін) про звільнення за цією підставою не визначена, а це означає, що пропозиція (iнiцiатива) i сама угода сторін на підставі пункту 3 частини першої статті 83 Закону № 889-VIII може бути як у письмовій, так і в усній формі.

Якщо державний службовець подає письмову заяву про звільнення за цією підставою, то в ній має бути зазначено прохання звільнити його за угодою сторін i бажану дату звільнення, яка може співпадати з датою подачі заяви. Своєю чергою, суб`єкт призначення, розглядаючи цю заяву вирішує чи погоджуватися на таку пропозицію чи ні. Саме у цьому і полягає процедура досягнення згоди між сторонами, коли державний службовець і суб`єкт призначення спільно вирішують коли і як звільнитися державному службовцю.

Це обумовлено, зокрема, тим, що державні службовці перед звільненням повинні передати документи, справи, матеріальні цінності тощо, що потребує певного часу, а суб`єкт призначення, виходячи з інтересів очолюваної ним установи, має забезпечити безперервність виконання, покладених на цю установу функцій.

Законність звільнення та припинення державної служби за угодою сторін фактично поставлено у залежність від наявності взаємної згоди між державним службовцем і суб`єктом призначення на таке звільнення. Звільнення саме за угодою сторін здійснюється лише у разі досягнення між державним службовцем і суб`єктом призначення згоди щодо дострокового припинення трудового договору саме із цієї підстави та погодження сторонами усіх умов звільнення, в тому числі і дати звільнення.

На відміну від процедури звільнення за власним бажанням звільнення державного службовця за угодою сторін, можливе у будь-який час, у разі коли між ним та суб`єктом призначення досягнуто домовленості про припинення державної служби, з узгодженням ними дати звільнення. Цей строк може бути як більшим так і як меншим від двотижневого строку.

Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 29 червня 2022 року у справі № 640/18748/19.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що пропозиція (ініціатива) про припинення державної служби виходила від позивача, який подав заяву від 17.01.2022 на ім`я в.о. начальника ГУ ДПС у Рівненській області, просив звільнити з займаної посади 18.01.2022 за згодою сторін.

Вказана заява написана позивачем власноручно та скріплена підписом позивача, що останній не заперечує. Така заява містить обов`язкову умову - дату звільнення, що вказує на волевиявлення позивача на припинення державної служби за угодою сторін.

На вказаній заяві також є підпис про погодження начальником управління податкового аудиту Сергієм Трояном. Крім цього, на заяві є резолюція в.о.начальника ГУ ДПС у Рівненській області Владислава Грабового «до наказу».

В позовній заяві та апеляційній скарзі позивач акцентує увагу на тому, що подана заява про звільнення від 17.01.2022 ним відкликана.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що позивач направив засобами кур`єрської доставки GrandEX заяву від 17.01.2022 про відкликання заяви про звільнення, категорія доставки - стандарт. Така заява отримана відповідачем лише 15.02.2022.

При цьому, як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи та не спростовано скаржником належними та допустимими доказами, долучена до матеріалів справи накладна зазначеної кур`єрської служби за №2251440 відсутня в базі даних в розділі «відстеження замовлення» на офіційному сайті даної кур`єрської служби (http://www.grandex.com.ua/?lang=ua). Належні та допустимі докази щодо оплати вказаного кур`єрського відправлення відсутні, тоді як долучена позивачем до матеріалів справи копія квитанції до прибуткового касового ордеру №02 від 17.01.2022 на оплату ФОП ОСОБА_2 послуг кур`єрської експрес-доставки на рівні 50 грн.(т.1 а.с.121), не може вважатися доказом оплати послуг компанії GrandEX, як з огляду на те, що місце провадження господарської діяльності ФОП ОСОБА_2 (т.1 а.с.122) не відповідає місцю партнера даної служби в м.Рівному, так і з огляду на те, що тариф оплати не відповідає тарифам GrandEX (накладною 2251440 оформлено відправку доставки «стандарт», ціна якої по місту Рівне складає 30 грн., а не 50 грн.), як і категорія доставки по накладній не відповідає категорії доставки по квитанції («стандарт» проти «експрес»).

Також 21.01.2022 позивач направив засобами поштового зв`язку АТ «Укрпошта» заяву про відкликання заяви про звільнення, додатково повідомивши, що з 18.01.2022 перебуває на стаціонарному лікування у Рівненській обласній клінічній лікарні.

Зазначена заява була направлена на адресу ГУ ДПС у Рівненській області рекомендованим поштовим відправленням 22.01.2022 і отримана адресатом 25.01.2022.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зауважує, що право на відкликання заяви про звільнення є безумовним правом державного службовця, але лише у разі, якщо звільнення відбувається з його ініціативи. Якщо ж суб`єкт призначення та працівник домовились про певну дату звільнення, державний службовець хоч і має право подати заяву про відкликання заяви про звільнення, проте така заява також підлягає розгляду роботодавцем.

Подання такої заяви, у будь-якому випадку, повинно відбуватися з врахуванням можливості роботодавцем таку отримати на розглянути, до винесення рішення про звільнення за первинно поданою заявою.

Приписами чинного законодавства для роботодавця (власника або уповноваженого ним органу) не передбачено обов`язку приймати відкликання працівником своєї заяви про звільнення у разі досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін.

Аналогічні правові позиції відображені в постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 820/243/16, від 25 березня 2019 року у справі № 806/475/17, від 19 лютого 2020 року у справі №820/3360/17, від 21 жовтня 2021 року у справі №540/1615/19.

У цій справі позивач і суб`єкт призначення дійшли домовленості щодо істотних умов припинення державної служби (підстави та дати), які не можуть бути розірвані в односторонньому порядку, а тому аргументи скаржника в цій частині суд апеляційної інстанції вважає безпідставними.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що оскаржуваний наказ про звільнення від 17.01.2022 № 7-0 погоджений заступником начальника, начальником відділу кадрового забезпечення та розвитку персоналу, начальником організаційно-розпорядчого управління, начальником управління інфраструктури та бухгалтерського обліку - головним бухгалтером, начальником юридичного відділу та завідувачем сектору з питань запобігання та виявлення корупції 17.01.2022, тобто до отримання відповідачем вище вказаних заяв позивача.

Щодо аргументів скаржника про наявність психологічного тиску під час написання заяви на звільнення, стан сильного душевного хвилювання під час написання заяви та погане самопочуття, то суд апеляційної інстанції вважає такі безпідставними, оскільки такі належними та допустимими доказами не підтвердженні.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Статтею 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, враховуючи, що заява про звільнення подана позивачем особисто 17.01.2022 з проставленням підпису та зазначенням підстави та дати звільнення, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо необґрунтованості твердження позивача щодо незаконного звільнення з посади та відсутності правових підстав для поновлення позивача на займаній посаді.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви відсутності правових підстав для задоволення позовної заяви позивача, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 229, 241, 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 травня 2022 року у справі №460/3456/22 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко
Повне судове рішення оформлене суддею-доповідачем 10.11.2022 згідно з ч.3 ст.321 КАС України