Справа № 140/8120/21
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2022-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2022 рокуЛьвівСправа № 140/8120/21 пров. № А/857/8020/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судового засідання - Дутки І.Р.,

а також сторін (їх представників):

від позивача Ярмольський С.І., Сафулько С.Ф.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційні скарги Державної митної служби України та Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та дослідження Держмитслужби (СЛЕД Держмитслужби) на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02.02.2022р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Державної митної служби України, Департаменту податкових та митних експертиз ДФС України, Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та дослідження Держмитслужби (СЛЕД Держмитслужби), третя особа без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на публічній службі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, спонукання до вчинення певних дій (суддя суду І інстанції: Сорока Ю.Ю., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 12 год. 12 хв. 02.02.2022р., м.Луцьк; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 14.02.2022р.),-

В С Т А Н О В И В:

04.08.2021р. (згідно з відомостями реєстраційної позначки суду першої інстанції) позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому, з урахуванням поданої під час розгляду справи заяви про уточнення позовних вимог, просив:

визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби /ДФС/ України № 855-о від 02.06.2021р. «Про звільнення ОСОБА_1 »;

поновити його на посаді першого заступника директора Департаменту податкових та митних експертиз /ДПМЕ/ ДФС України з 03.06.2021р.;

стягнути із Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби (СЛЕД Держмитслужби) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03.06.2021р. до дня поновлення на посаді, виходячи із середньоденного заробітку в сумі 612 грн. 63 коп.;

визнати незаконною відмову Державної митної служби /Держмитслужби/ України № 08-1/12-02/10/3221 від 22.03.2021р. у прийнятті на роботу в порядку переведення з ДПМЕ ДФС України до СЛЕД Держмитслужби на посаду першого заступника директора чи іншу рівнозначну посаду;

зобов`язати Держмитслужбу України перевести ОСОБА_1 на посаду першого заступника директора СЛЕД Держмитслужби або на іншу рівнозначну посаду в системі Держмитслужби України у відповідності до ст.ст.41, 87 Закону України «Про державну службу»;

стягнути з Держмитслужби України та ДФС України на користь позивача відшкодування моральної (немайнової) шкоди в розмірі 500000 грн. з кожного, а також витрати на правову допомогу в розмірі 20000 грн. (Т.1, а.с.1-35; Т.3, а.с.133-134).

Ухвалою суду від 11.10.2021р. залучено до участі в справі у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 (Т.3, а.с.55-56).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 02.02.2022р. заявлений позов задоволено частково; визнано протиправним та скасовано наказ ДФС України № 855-о від 02.06.2021р. «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника директора ДПМЕ ДФС України з 03.06.2021р.; визнано незаконною відмову Держмитслужби України № 08-l/12-02/10/3221 від 22.03.2021р. у прийнятті на роботу в порядку переведення з ДПМЕ ДФС України до СЛЕД Держмитслужби на посаду першого заступника директора чи іншу рівнозначну посаду в структурі Держмитслужби України; зобов`язано Держмитслужбу України вирішити питання щодо переведення ОСОБА_1 на посаду першого заступника директора або іншу рівнозначну в СЛЕД Держмитслужби із ДПМЕ ДФС України; стягнуто з СЛЕД Держмитслужби на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 102309 грн. 21 коп.; стягнуто з ДФС України на користь позивача моральну шкоду в розмірі 5000 грн.; стягнуто з Держмитслужби України на користь позивача моральну шкоду в розмірі 5000 грн.; стягнуто з ДФС України та Держмитслужби України витрати на правову допомогу в розмірі 20000 грн.; рішення в частині поновлення позивача на посаді першого заступника директора ДПМЕ ДФС України та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, а саме в розмірі 12252 грн. 60 коп. допущено до негайного виконання; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено (Т.5, а.с.226-236).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржили відповідачі Держмитслужба України та СЛЕД Держмитслужби.

У своїй апеляційній скарзі відповідач Держмитслужба України, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до помилкового вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити (Т.6, а.с.72-78).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що Держмитслужба України не є суб`єктом призначення працівників СЛЕД Держмитслужби, окрім номенклатури посад директора, першого заступника та заступника директора. Станом на час звернення позивача із заявами від 29.12.2020р. та від 10.03.2021р. про переведення на спірній посаді перебував ОСОБА_3 , а в подальшому на неї був оголошений добір (конкурс), в якому позивач участі не брав.

Встановлюючи факт наявності вакантної посади станом 22.03.2021р., суд не навів будь-яких доказів на обґрунтування такого висновку.

Наголошує на тому, що відповідач Держмитслужба України не порушувала прав позивача, а задоволення позову вказує на перебирання судом на себе функцій відповідача, що позбавляє можливості здійснювати відповідний добір претендентів на вакантні посади.

Також задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди є безпідставним і необґрунтованим, оскільки ОСОБА_1 не надав належних доказів заподіяння йому діями апелянта душевних страждань тощо, не обґрунтував грошову оцінку такої шкоди.

В порушення вимог процесуального закону судом стягнуті витрати на правову допомогу з апелянта за відсутності документального підтвердження понесення останніх.

У поданій апеляційній скарзі відповідач СЛЕД Держмитслужби, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до помилкового вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити (Т.6, а.с.86-103).

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що повноваження ДФС України, які вона здійснювала через ДПМЕ ДФС України, передані ДПС України та Держмитслужбі України як центральним органам виконавчої влади, що стверджується постановою КМ України № 227 від 06.03.2019р.

У подальшому СЛЕД Держмитслужби отримала свої повноваження від новоствореної Держмитслужби України і не є публічним правонаступником ДПМЕ ДФС України і ДФС України.

Покликання суду на постанову КМ України № 1074 від 20.10.2021р. є помилковим, оскільки СЛЕД Держмитслужби є територіальним органом і на нього приписи цієї постанови не поширюються.

Також помилковість твердження про те, що СЛЕД Держмитслужби є правонаступником ДПМЕ ДФС України стверджується рішеннями суду в справі № 803/172/16 за участі позивача.

Стягуючи середній заробіток за час вимушеного прогулу з СЛЕД Держмитслужби, суд не врахував, що апелянт не є роботодавцем для позивача і порушень прав останнього не допускав.

Стосовно задоволення судом вимог про переведення позивача наголошує на тому, що на дати звернень позивача посади першого заступника і заступників СЛЕД Держмитслужби не були вакантними.

Позивачем ОСОБА_1 скеровані до апеляційного суду відзиви на апеляційні скарги, в яких останній вважає апеляційні скарги необґрунтованими і такими, що не підлягають до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми діючого законодавства та ухвалив законне і справедливе судове рішення (Т.6, а.с.199-203, 214-219).

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення позивача та його представника, перевіривши матеріали справи та апеляційні скарги в межах наведених у них доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення, з наступних підстав.

Приймаючи рішення по справі та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що підставою для звільнення позивача з 02.06.2021р. на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» з займаної посади слугувала реорганізація, скорочення чисельності та штату державних службовців.

На момент початку реорганізації штатна чисельність ДПМЕ ДФС складала 152 штатних одиниць, а на момент створення СЛЕД Держмитслужби штатна чисельність становила 161 штатну одиницю. Тобто, скорочення чисельності працівників у правонаступнику не відбулося, а навпаки кількість штатних одиниць була збільшена.

Також 140 працівників ДПМЕ ДФС України були звільненні в порядку переведення до СЛЕД Держмитслужби.

Матеріалами справи стверджується наявність вакантних посад в новоутвореному (внаслідок реорганізації) державному органі, зокрема і рівнозначна посада тій, яку обіймав позивач. Проте, жодна з цих посад не була запропонована позивачу разом з попередженням про звільнення та під час звільнення.

Звідси, відповідачами не забезпечено можливості переведення позивача на будь-яку вакантну посаду державної служби до новоствореного державного органу правонаступника, яку позивач міг обіймати відповідно до своєї кваліфікації, професійної підготовки та професійної компетентності, враховуючи також і те, що позивач працює в митних органах з 1992 року, а з 1995 року - на керівних посадах.

Приймаючи до уваги те, що позивач відповідно до листків непрацездатності перебував на лікарняному з 05.05.2021р. по 02.07.2021р., тому датою звільнення мав би бути перший робочий день після закінчення лікування, а саме 05.07.2021р., оскільки 03.-04.07.2021р. буди вихідними днями. Вказане свідчить також про порушення ДФС України вимог ч.5 ст.87 Закону України «Про державну службу».

Також оскільки позивача було попереджено про наступне звільнення у зв`язку з скороченням посади, яку останній обіймав на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу», а звільнення відбулось у зв`язку з реорганізацією, скороченням чисельності та штату державних службовців, тому наказ про звільнення виходить за межі підстав звільнення, про які було попереджено працівника; подання Голови ДФС України про погодження Міністром фінансів звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника директора ДПМЕ ДФС України до Міністерства фінансів не надходило.

Зважаючи на встановлені обставини, суд дійшов висновку про те, що оскаржуваний наказ відповідача про звільнення позивача з роботи, не відповідає критеріям правомірності, є необґрунтованим та протиправним.

Окрім цього, у відповіді Держмитслужби України № 08-1/12-02/10/3221 від 22.03.2021р. «Про розгляд заяви» позивачу відмовлено в задоволенні заяви від 10.03.2021р.; відмова обґрунтована тим, що у СЛЕД Держмитслужби є відсутніми вакантні посади.

Як вказав суд, відповідь Держмитслужби України не відповідає ч.4 ст.15 Закону України «Про звернення громадян», а прохання позивача вирішити питання про переведення на інші рівнозначні посади в структурі Держмитслужби України, у разі відсутності посад в СЛЕД Держмитслужби, відповідач не вирішив.

Під час обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 102309 грн. 21 коп. судом враховано середньоденний заробіток позивача в розмірі 612 грн. 63 коп., час вимушеного прогулу за період з 03.06.2021р. (наступний день після звільнення) і по день прийняття цього рішення 01.02.2022р. тривалістю 167 робочих днів; суб`єктом, з якого належить стягнути вказану суму, визначено СЛЕД Держмитслужби із покликанням на приписи ч.10 ст.51 Бюджетного кодексу /БК/ України.

Суд дійшов висновку про те, що негативні емоції та душевні страждання позивача внаслідок порушення права на працю та протиправного звільнення із займаної посади перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із діями відповідачів (ДФС України та Держмитслужби України), а відтак останні завдали йому моральної шкоди.

Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку, що в розглядуваному випадку моральна шкода має бути відшкодована в розмірі по 5000 грн. з кожного відповідача.

Також на думку суду, заявлений до відшкодування розмір витрат на оплату послуг адвокатів є співмірним зі складністю справи та підтверджений документально.

Згідно з ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до роз`яснень, які наведені в п.13.1 постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі», у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом (п.13.2 цієї постанови).

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції фактично не оскаржується в частині відмовлених позовних вимог, а також стосовно задоволених позовних вимог до відповідача ДФС України та ДПМЕ ДФС України, тому в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Водночас, Держмитслужбою України та СЛЕД Держмитслужби оскаржується рішення суду в частині задоволених позовних вимог, які стосуються безпосередньо цих відповідачів.

Вирішуючи наведений спір в розглядуваній частині, колегія суддів виходить з того, що суд першої інстанції прийшов до помилкових висновків щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позовних вимог, які були заявлені до цих відповідачів.

Як встановлено під час судового розгляду, на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 29.05.2020р. у справі № 803/172/16 відповідачем ДФС України винесено наказ № 858-о від 30.06.2020р. «Про виконання рішення суду», відповідно до якого скасовано наказ Міністерства доходів і зборів України № 3-о від 20.01.2016р. «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлено позивача на посаді першого заступника директора ДПМЕ ДФС, починаючи з 21.01.2016р. (Т.1, а.с.36).

08.07.2020р. відповідачем ДПМЕ ДФС винесено наказ № 5-к «Про оголошення наказу ДФС від 30.06.2020 № 858-о «Про виконання рішення суду», відповідно до якого скасовано наказ Міністерства доходів і зборів України № 3-о від 20.01.2016р. «Про звільнення ОСОБА_1 » (Т.1, а.с.37).

29.12.2020р. позивач звернувся до Голови ДФС України та Голови Держмитслужби України із заявою в порядку ст.41 Закону України «Про державну службу» про переведення його з посади першого заступника директора ДПМЕ ДФС України на рівнозначну посаду в СЛЕД Держмитслужби або на рівнозначну посаду в структуру Держмитслужби України, додатково надавши свою згоду на таке переведення (Т.1, а.с.38-40).

Згідно відповіді Держмитслужби України № 08-1/12-02/10/844 від 18.01.2021р. «Про розгляд заяви» позивачу відмовлено в задоволенні заяви від 29.12.2020р., оскільки наказом Держмитслужби № 42 від 28.11.2019р. «Про організацію роботи з кадрового забезпечення» територіальні органи Держмитслужби при призначенні (переведенні) на посаду за вакантними посадами заступників керівників територіальних органів Держмитслужби, яке здійснюється за погодженням з Міністром фінансів України, мають подавати до Держмитслужби ряд документів, зокрема і відповідне подання про призначення (переведення) особи. Оскільки такі документи відносно позивача до Держмитслужби України не надходили, тому неможливо задовільнити заяву про переведення в порядку ст.41 Закону України «Про державну службу» (Т.1, а.с.41-42).

Відповідно до листа ДФС України № /я/99-99-08-01-14 від 02.02.2021р. позивачу відмовлено в задоволенні заяви від 29.12.2020р. по причині того, що станом на дату надання відповіді Держмитслужба України не зверталась до ДФС України з питання щодо переведення позивача; вирішення питання про переведення буде можливим після надходження відповідного листа з Держмитслужби України (Т.1, а.с.43-44).

10.03.2021р. позивач повторно звернувся з заявою про переведення до Голови Держмитслужби України, в якій просив запропонувати йому посаду першого заступника директора СЛЕД Держмитслужби або іншу рівнозначну посаду в СЛЕД Держмитслужби; у разі відсутності рівнозначних посад в СЛЕД Держмитслужби, запропонувати інші рівнозначні посади в структурі Держмитслужби України чи в її відокремлених структурних підрозділах (Т.1, а.с.45-46).

У відповіді Держмитслужби України № 08-1/12-02/10/3221 від 22.03.2021р. «Про розгляд заяви» позивачу відмовлено в задоволенні заяви від 10.03.2021р.; така відмова обґрунтована тим, що в СЛЕД Держмитслужби вакантні посади є відсутніми (Т.1, а.с.47-48).

31.03.2021р. позивач звернувся з заявою до Голови ДФС України про надання відпустки без збереження заробітної плати з 12.04.2021р. по 30.04.2021р. (Т.1, а.с.49).

01.06.2021р. поштовим відправленням позивач отримав лист ДФС України від 26.04.2021р. разом з наказом від 12.04.2021р. «Про надання відпустки ОСОБА_1 » та попередженням про наступне звільнення (Т.1, а.с.50-55).

02.06.2021р. відповідачем ДФС України винесено наказ № 855-о «Про звільнення ОСОБА_1 », відповідно до якого державну службу позивача припинено та звільнено його 02.06.2021р. з посади першого заступника директора ДПМЕ ДФС України у зв`язку з реорганізацією, скороченням чисельності та штату державних службовців, п.1 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю /КЗпП/ України, п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу»; на ДПМЕ ДФС України покладено обов`язок забезпечити проведення розрахунку з ОСОБА_1 згідно з чинним законодавством та виплатити вихідну допомогу в розмірі двох середньомісячних заробітних плат (Т.1, а.с.56).

Щодо підстав винесення оскаржуваного наказу зазначено: попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 від 26.04.2021р., протокол від 30.04.2021р. про доведення інформації та документів до відома першого заступника директора ДПМЕ ДФС України ОСОБА_1 щодо попередження про наступне вивільнення.

Відповідно до наказу ДПМЕ ДФС України № 2-к від 07.07.2021р. «Про оголошення наказу ДФС від 02.06.2021р. № 855-о «Про звільнення ОСОБА_1 » у зв`язку із надходженням 06.07.2021р. до ДПМЕ ДФС України наказу № 855-о від 02.06.2021р. належить забезпечити проведення з ОСОБА_1 повного розрахунку відповідно до ст.ст.116, 117 КЗпП України станом на 07.07.2021р. та виплату вихідної допомоги в розмірі двох середньомісячних заробітних плат (Т.1, а.с.57-58).

07.07.2021р. у трудовій книжці позивача здійснено запис про оголошення наказу ДФС № 855-о від 02.06.2021р. «Про звільнення ОСОБА_1 », припинення державної служби та звільнення позивача з 02.06.2021р. (Т.1, а.с.99-107).

В частині вирішення судом першої інстанції вимог про визнання протиправним та скасувати наказу ДФС України № 855-о від 02.06.2021р. «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлення його на посаді першого заступника директора ДПМЕ ДФС України з 03.06.2021р. колегія суддів керується вимогами ч.1 ст.308 КАС України, відповідно до яких суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Із змісту поданих апеляційних скарг слідує, що висновки суду в частині задоволення вказаних вимог апелянтами не оскаржуються, а колегією суддів не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.2 ст.308 КАС України).

Виходячи з викладеного, колегія суддів враховує наступне.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, врегульовані Законом України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу».

Частиною 1 ст.87 цього Закону визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; 1-1) ліквідація державного органу.

Згідно з ч.3 ст.87 вказаного Закону суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

У свою чергу, відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст.40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно зі ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Частиною 3 ст. 49-2 КЗпП України визначено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Як встановлено під час судового розгляду, підставою для звільнення позивача з 02.06.2021р. на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» з займаної посади слугувала реорганізація, скорочення чисельності та штату державних службовців.

Оскільки позивача було попереджено про наступне звільнення у зв`язку з скороченням посади, яку останній обіймав, на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу», а звільнення відбулось у зв`язку з реорганізацією, скороченням чисельності та штату державних службовців, п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу», тому суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що наказ про звільнення виходить за межі підстав звільнення, про які було попереджено працівника. Дані обставини призводять до порушення принципу «правової визначеності», оскільки особа позбавлена змоги чітко і недвозначно знати, з яких же підстав відбулось звільнення.

Крім того, відповідачем ДФС України винесено оскаржуваний наказ в порушення вимог п.8 ч.2 ст.18 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», яка передбачає, що міністр погоджує призначення на посади та звільнення з посад керівників і заступників керівників територіальних органів центрального органу виконавчої влади.

Згідно відповіді Міністерства фінансів № 17030-09-7/32075 від 22.10.2021р. подання Голови ДФС України про погодження Міністром фінансів звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника директора ДПМЕ ДФС України до Міністерства фінансів України не надходило.

Враховуючи, що ДПМЕ ДФС України є спеціалізованим органом з питань експертизи та досліджень у системі територіальних органів ДФС України, яка є центральним органом виконавчої влади, а посада першого заступника директора ДПМЕ ДФС України згідно штатного розпису відноситься до керівників, то звільнення позивача з посади відбулось з порушенням п.8 ч.2 ст.18 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади».

Зважаючи на встановлені обставини, оскаржуваний наказ відповідача про звільнення позивача з роботи, не відповідає критеріям правомірності, є необґрунтованим та протиправним, а тому підлягає скасуванню, а позивача слід поновити на посаді, з якої був звільнений.

Стосовно задоволення вимоги щодо стягнення із СЛЕД Держмитслужби середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 03.06.2021р. до дня поновлення на посаді, виходячи із середньоденного заробітку в сумі 612 грн. 63 коп., колегія суддів вважає, що правові підстави для стягнення вказаних коштів з цього відповідача є відсутніми, оскільки такий не є правонаступником ДПМЕ ДФС.

Такий висновок слідує з наступного.

Відповідно до постанови КМ України № 1200 від 18.12.2018р. (зі змінами і доповненнями, внесеними згідно з постановою КМ України № 846 від 25.09.2019р.) утворено Державну податкову службу /ДПС/ України та Держмитслужбу України, реорганізувавши ДФС шляхом поділу.

ДПС та Держмитслужба є правонаступниками майна, прав та обов`язків реорганізованої ДФС у відповідних сферах діяльності.

ДФС продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики у сфері державної митної справи, державної політики з адміністрування єдиного внеску, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску до завершення здійснення заходів з утворення ДПС, Держмитслужби та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України (п.2 вказаної постанови).

Отже, повноваження ДФС України в частині функцій передано Держмитслужбі України у зв`язку з реорганізацією у відповідності та на виконання постанови КМ України № 1074 від 20.10.2011р., відповідно до якої, права та обов`язки органів виконавчої влади переходять у разі поділу органу виконавчої влади - до органів виконавчої влади, утворених внаслідок такого поділу.

Відповідно до п.1 постанови КМ України № 858 від 02.10.2019р. «Про утворення територіальних органів Державної митної служби» наприкінці 2019 року утворені, як юридичні особи публічного права, територіальні органи Держмитслужби за переліком згідно з додатком 1.

В цьому додатку 1 серед переліку територіальних органів Держмитслужби, що утворюються як нові, визначена - «Спеціалізована лабораторія з питань експертизи та досліджень Держмитслужби».

Таким чином, відповідач СЛЕД Держмитслужби утворений як новий орган виконавчої влади (територіальний орган Держмитслужби), що узгоджується з приписами п.4 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затв. постановою КМ України № 1074 від 20.10.2011р.

Також цією постановою реорганізовано деякі територіальні органи ДФС шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Держмитслужби за переліком згідно з додатком 2, згідно якого ДПМЕ ДФС України реорганізовано шляхом приєднання до СЛЕД Держмитслужби.

Із відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань слідує, що СЛЕД Держмитслужби створено на підставі постанови КМ України № 858 від 02.10.2019р. та 14.11.2019р. внесено запис про проведення державної реєстрації юридичної особи (Т.1, а.с.96).

Також відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ДПМЕ ДФС України з 03.12.2019р. знаходиться в стані припинення в результаті реорганізації (Т.1, а.с.97).

Розпорядженням КМ України № 1217-р від 04.12.2019р. погоджено пропозицію Міністерства фінансів України щодо можливості забезпечення здійснення з 08.12.2019р. Держмитслужбою України покладених на неї постановою КМ України № 227 від 06.03.2019р. «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України» функцій і повноважень ДФС України, що припиняється, з реалізації державної митної політики, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань державної митної справи.

Відповідач СЛЕД Держмитслужби діє на підставі Положення про СЛЕД Держмитслужби, затв. наказом Держмитслужби України № 18 від 23.10.2019р. (в редакції наказу № 29 від 12.11.2019р.) (Т.1, а.с.158, 159-169).

Водночас, ДФС України та ДПМЕ ДФС є юридичними особами, які продовжують виконувати певні функції та повноваження.

Відповідно до ч.ч.1, 5 ст.104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Із наведеного слідує, що перетворення ДПМЕ ДФС України у СЛЕД Держмитслужби не відбувалося.

Окрім цього, співставлення повноважень ДПМЕ ДФС України та СЛЕД Держмитслужби свідчить про відсутність їх тотожності (Т.1, а.с.176-183).

Таким чином, відповідач СЛЕД Держмитслужби отримав свої публічні повноваження територіального органу Держмитслужби України виключно від КМ України та Держмитслужби України та за нормами спеціального законодавства, а не в результаті реорганізації ДПМЕ ДФС України шляхом його приєднання до СЛЕД Держмитслужби.

Оскільки ДПМЕ ДФС України на час судового розгляду перебуває в процесі припинення, державна реєстрація припинення його діяльності не проведена, тому обов`язок щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу на користь ОСОБА_1 повинен нести саме ДПМЕ ДФС України.

За встановлених обставин СЛЕД Держмитслужби (позивач не був працівником такої) не може відповідати за зобов`язаннями ДПМЕ ДФС України про поновлення на посаді та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, оскільки такі повноваження залишені за ДПМЕ ДФС України, який продовжує виконання завдань і функцій у відповідній сфері.

Окрім цього, обов`язок відповідача ДПМЕ ДФС України про поновлення на посаді та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу не стосується публічно-владних функцій у сфері реалізації, державної митної політики, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань державної митної справи чи інших функцій, що були передані Держмитслужбі України відповідно до постанови КМ України № 1200 від 18.12.2018р. та розпорядження КМ України № 1217-р від 04.12.2019р.

В частині задоволення вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до наказу ДПМЕ ДФС України № 2-к від 07.07.2021р. «Про оголошення наказу ДФС від 02.06.2021р. № 855-о «Про звільнення ОСОБА_1 » у зв`язку із надходженням 06.07.2021р. до ДПМЕ ДФС України наказу № 855-о від 02.06.2021р. належить забезпечити проведення з ОСОБА_1 повного розрахунку відповідно до ст.ст.116, 117 КЗпП України станом на 07.07.2021р. та виплату вихідної допомоги в розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

07.07.2021р. у трудовій книжці позивача здійснено запис про оголошення наказу ДФС України № 855-о від 02.06.2021р. «Про звільнення ОСОБА_1 », припинення державної служби та звільнення позивача з 02.06.2021р.

Відповідно до табелів обліку використання робочого часу позивача за червень-липень 2021 року слідує, що саме до 07.07.2021р. ДПМЕ ДФС України здійснював облік часу роботи ОСОБА_1 (Т.1, а.с.190-191).

Таким чином, обчислення періоду вимушеного прогулу слід проводити саме з 08.07.2021р. по 01.02.2022р.

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника згідно з ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затв. постановою КМ України № 100 від 08.02.1995р.

Відповідно до п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України № 100 від 08.02.1995р.

Згідно постанови КМ України № 100 від 08.02.1995р. «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п.5 вказаного Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної та розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 цього Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства (абз.3 п.8 вказаного Порядку).

Також відповідно до п.4 зазначеного Порядку якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Відповідно до довідки про доходи, яка видана СЛЕД Держмитслужби № 22-13 від 07.07.2021р., вбачається, що у позивача відсутній розрахунковий період, отже за основу обчислення середньої заробітної плати слід використати посадовий оклад першого заступника директора СЛЕД Держмитслужби, який відповідно до штатного розпису СЛЕД Держмитслужби на 2021 рік становив 11640 грн.

Середньоденний заробіток позивача становить 612 грн. 63 коп. (11640 грн. х 2 міс.)/(18 кількість робочих днів в травні 2021 року + 20 кількість робочих днів в червні 2021 року).

Час вимушеного прогулу ОСОБА_1 за період з 08.07.2021р. (наступний день, до якого з позивачем проведений розрахунок при звільненні) і до дня прийняття рішення суду першої інстанції складає 142 робочих дні.

За таких обставин, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу становить 86993 грн. 46 коп. (612 грн. 63 коп. х 142 робочих дні), який слід стягнути з відповідача ДПМЕ ДФС України.

Відповідно до ч.3 п.3 розділу ІІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України № 100 від 08.02.1995р., суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.

Окрім цього, об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (п.163.1 ст.163 ПК України).

Відповідно до пп.164.1.1 п.164.1 ст.164 ПК України загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.

Як передбачено пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.

Відповідно до абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Крім того, утриманням податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

Враховуючи те, що обов`язок щодо нарахування, утримання та сплати податку із суми доходу та відповідальність за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору покладається на юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), колегія суддів вважає, що визначення суми податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування покладається на відповідача.

Стосовно вимог позивача, які стосуються його переведення з ДПМЕ ДФС України до СЛЕД Держмитслужби на посаду першого заступника директора чи іншу рівнозначну посаду, колегія суддів підкреслює наступне.

10.03.2021р. позивач повторно звернувся з заявою до Голови Держмитслужби України про переведення, яка мотивована тим, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби», який набрав чинності 06.03.2021р., внесено зміни до ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу», та викладено в наступній редакції: «Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю».

В прохальній частині згадуваної заяви позивач просив запропонувати йому посаду першого заступника директора СЛЕД Держмитслужби або іншу рівнозначну посаду в СЛЕД Держмитслужби; у разі відсутності рівнозначних посад в СЛЕД Держмитслужби, запропонувати інші рівнозначні посади в структурі Держмитслужби України чи в її відокремлених структурних підрозділах.

У відповіді Держмитслужби України № 08-1/12-02/10/3221 від 22.03.2021р. «Про розгляд заяви» позивачу було відмовлено в задоволенні заяви від 10.03.2021р., оскільки у СЛЕД Держмитслужби вакантні посади відсутні.

Суд визнав зазначену відповідь необґрунтованою, оскільки така не відповідає ч.4 ст.15 Закону України «Про звернення громадян», а саме: рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні) доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на закон і викладенням мотивів відмови, а також роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

У спірній відповіді не були викладені належні мотиви відмови, додатково позивач просив вирішити питання про переведення на інші рівнозначні посади в структурі Держмитслужби України, у разі відсутності посад в СЛЕД Держмитслужби, проте відповідач цим доводам аргументації не навів.

Також така відмова не відповідає фактичним обставинам справи, так як станом на день її надання посада першого заступника директора СЛЕД Держмитслужби була вакантною.

В розрізі наведеного колегія суддів зазначає, що спірні відносини щодо переведення державного службовця регулюються приписами Закону України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу».

Згідно з ч.5 ст.22 цього Закону у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

З огляду на викладене, норми Закону України «Про звернення громадян» на розглядувані правовідносини не поширюються; також вказаний законодавчий акт не покладався позивачем в основу заявлених вимог, а тому суд фактично самостійно змінив підстави позову в цій частині.

Як стверджують апелянти, вакантні посади, які б могли бути запропоновані ОСОБА_1 , на час його звернень із заявами про переведення були відсутніми.

Зокрема, у період з 26.05.2020р. по 01.04.2021р. посаду першого заступника директора СЛЕД Держмитслужби обіймав ОСОБА_3 , що стверджується наказами Держмитслужби України № 146-к від 25.05.2020р. і № 289-о від 26.03.2021р. (Т.1, а.с.184, 185).

В період з 23.06.2021р. на вказану посаду за результатами проведеного конкурсу був призначений ОСОБА_2 , що підтверджується наказом Держмитслужби України № 582-о від 22.06.2021р. і наказом СЛЕД Держмитслужби № 141-0 від 23.06.2021р. (Т.1, а.с.186, 187-189).

В цей час посаду заступника директора обіймав ОСОБА_4 відповідно до наказу Держмитслужби України № 367-о від 20.05.2020р., з 18.02.2021р. на неї призначено ОСОБА_5 , що підтверджується наказом Держмитслужби № 85-о від 17.02.2021р.

Стосовно інших посад, які, на думку позивача, також були вакантними, то:

посада головного державного інспектора відділу моніторингу експертної діяльності, аналітичної роботи та контролю якості управління стандартизації, метрології та контролю якості - вакансія виведена зі штатного розпису (наказ СЛЕД Держмитслужби № 77 від 07.06.2021р. «Про введення в дію переліку змін № 1 до штатного розпису на 2021 рік»);

посада головного державного інспектора-експерта відділу досліджень органічних речовин, полімерних матеріалів, миючої та парфюмерно-косметичної продукції управління експертиз та досліджень хімічної та промислової продукції, - з 16.08.2021р. на посаду призначено переможця конкурсу згідно наказу СЛЕД Держмитслужби № 174-к від 13.08.2021р. (дата оголошення вакансії: 24.06.2021р.);

посада головного державного інспектора-експерта відділу товарознавчої експертизи та попередньої оцінки товарів управління товарознавчої, інженерно-технічної та криміналістичної експертизи, - з 17.08.2021р. на посаду призначено переможця конкурсу відповідно до наказу СЛЕД Держмитслужби № 185-к від 16.08.2021р. (дата оголошення вакансії: 24.06.2021р.);

посада начальника управління товарознавчої, інженерно-технічної та криміналістичної експертизи, - на посаду за наказом СЛЕД Держмитслужби № 167-к від 02.08.2021р. «Про переведення ОСОБА_6 » переведено посадову особу СЛЕД Держмитслужби (Т.1, а.с.141-157).

Таким чином, відповідачем Держмитслужбою України не були вчинено будь-яких дій, що б порушували права та інтереси позивача, а тому задоволення вимоги стосовно вирішення питання щодо переведення ОСОБА_1 на посаду першого заступника директор або іншу рівнозначну в СЛЕД Держмитслужби із ДПМЕ ДФС України є помилковим.

Прийняття відповідного рішення про прийняття на роботу за своєю правовою природою відноситься до виключної компетенції керівника Держмитслужби.

Зобов`язуючи відповідача вирішити питання (а фактично прийняти рішення) щодо переведення позивача, суд перебрав на себе функції відповідного органу та позбавив його можливості здійснювати належне обрання претендентів на зайняття вакантних посад у порядку, визначеному Законом України «Про державну службу».

Окрім цього, задоволення вимог щодо поновлення позивача на посаді першого заступника директора ДПМЕ ДФС України не позбавляє можливості останнього повторно скористатися процедурою переведення в порядку, визначеному Законом України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу», а тому задоволення такої вимоги є також передчасним.

В частині задоволення вимог до Держмитслужби України про відшкодування моральної (немайнової) шкоди колегія суддів виходить з такого.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 1 ст.22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Оскільки позивач не надав належних доказів заподіяння йому душевних страждань протиправними діями Держмитслужби України та СЛЕД Держмитслужби, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок дій останніх, жодним чином не обґрунтував грошову оцінку такої шкоди, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність вказаних доводів позивача.

У свою чергу, суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що у зв`язку із протиправними діями ДФС України, що пов`язані із незаконним звільненням позивача з посади, останній зазнав моральних страждань, оскільки попередньо він в судовому порядку домігся поновлення на публічній службі. Наведені обставини погіршили самопочуття позивача, створили значний дискомфорт в його житті, у зв`язку з чим в останнього погіршився стан здоров`я і він змушений був перебувати довгий час на лікуванні, вживати додаткових заходів для організації свого життя, що стверджується листком непрацездатності серії АКА № 668571, висновком МСЕК від 17.06.2021р. про встановлення позивачу групи інвалідності, показання ОСОБА_1 , допитаного в суді першої інстанції в якості свідка.

Враховуючи вищевикладене, негативні емоції та душевні страждання позивача внаслідок порушення права на працю та протиправного звільнення із займаної посади перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із діями відповідача ДФС України.

Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача ДФС України відшкодування моральної (немайнової) шкоди в розмірі 5000 грн., що є достатньою сумою компенсації.

Водночас, в решті вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити.

Згідно із ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Частинами першою, третьою ст.132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Позивач просить суд стягнути з ДФС України та Держмитслужби України витрати на правову допомогу в розмірі 20000 грн. (Т.1, а.с.35).

З матеріалів справи слідує, що 10.07.2021р. між ОСОБА_1 та адвокатами Сафулько С.Ф., Полетило П.С. був укладений договір № 1/10-07/2021 про надання правової допомоги. Вказаним договором передбачено, що адвокати надають клієнту правову допомогу у досудовій підготовці і супроводі у Волинському окружному адміністративному суді адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, та зобов`язання вчинити дії на умовах і в порядку, що визначені цим договором, а клієнт зобов`язується сплатити гонорар за надання адвокатами правової допомоги і фактичні витрати адвокатів, понесені ними у зв`язку з виконанням цього договору (п.1.1 договору).

За надану адвокатами правову допомогу по справі клієнт сплачує гонорар в розмірі і порядку, визначеними додатками до цього договору (Т.1. а.с.125-129, 130, 131-132).

На підтвердження факту проведення оплати послуг адвокатів долучено квитанції №№ 1, 2 від 04.08.2021р. про прийняття кожним з адвокатів від позивача по 10000 грн.

Заявлений до відшкодування розмір витрат на оплату послуг адвокатів є співмірним зі складністю справи, розгляд якої здійснювався за правилами загального позовного провадження, та наданими адвокатами послугами, обсягом наданих послуг. Також колегія суддів враховує значення справи для позивача, оскільки внаслідок задоволення позовних вимог судом поновлено ОСОБА_1 на займаній посаді та відновлено порушене право на працю, відсутністю заперечень відповідачів щодо неспівмірності розміру заявлених до відшкодування витрат.

Отже, з урахуванням результатів апеляційного розгляду справи слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ДФС України на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в суді першої інстанції в розмірі 20000 грн.

Водночас, колегія суддів не убачає підстав для стягнення із відповідачів Держмитслужби України та СЛЕД Держмитслужби понесених позивачем судових витрат в суді першої інстанції, оскільки у задоволенні вимог щодо них відмовлено.

Під час апеляційного розгляду справи позивачем в поданих відзивах заявлені вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу під час апеляційного розгляду справи в розмірі 20000 грн., які просить в рівних частинах стягнути з апелянтів (Т.6, а.с.204-207, 220-223).

Водночас, враховуючи часткове задоволення вимог апелянтів та відмову у задоволенні позовних вимог, заявлених до Держмитслужби України та СЛЕД Держмитслужби, вказані витрати слід віднести на рахунок позивача.

З огляду на викладене, доводи апеляційних скарг Держмитслужби України та СЛЕД Держмитслужби є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права (незастосування закону, який підлягав застосуванню), що призвело до неправильного вирішення справи (в частині вимог), через що рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення заявленого позову, з вищевикладених мотивів.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду в повному обсязі, оскільки її висновки в частині задоволення вимог щодо апелянтів не відповідають вимогам закону, а також виходячи із процесуальної неможливості усунути такі недоліки судового рішення шляхом його часткового скасування або зміни.

За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційних скарг належить покласти на апелянтів Держмитслужбу України та СЛЕД Держмитслужби.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.2 ч.1 ст.315, п.п.1, 4 ч.1 ст.317, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Державної митної служби України та Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та дослідження Держмитслужби (СЛЕД Держмитслужби) задовольнити частково.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02.02.2022р. в адміністративній справі № 140/8120/21 скасувати та прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України № 855-о від 02.06.2021р. «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника директора Департаменту податкових та митних експертиз Державної фіскальної служби України, починаючи з 03.06.2021р.

Стягнути з Департаменту податкових та митних експертиз Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08.07.2021р. по 01.02.2022р. в сумі 86993 (вісімдесят шість тисяч дев`ятсот дев`яносто шість) грн. 46 коп., із утриманням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної (немайнової) шкоду в розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в суді першої інстанції в розмірі 20000 (двадцять тисяч) грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційних скарг покласти на апелянтів Державну митну службу України та Спеціалізовану лабораторію з питань експертизи та дослідження Держмитслужби (СЛЕД Держмитслужби).

Витрати на правову допомогу, понесені позивачем в суді апеляційної інстанції, віднести на рахунок ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор
Дата складання повного тексту судового рішення: 14.11.2022р.