Справа № 440/9310/21
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2022-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2022 р.Справа № 440/9310/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Бартош Н.С. , Григорова А.М. ,

за участю секретаря судового засідання Прокопчук І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.12.2021, головуючий суддя І інстанції: С.С. Бойко, м. Полтава, повний текст складено 24.12.21 по справі № 440/9310/21

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Полтавтрансбуд"

до Головного управління ДПС у Полтавській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з додатковою відповідальністю "ПОЛТАВАТРАНСБУД" звернулося до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Полтавській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 27.07.2021 №1.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14.12.2021 позов Товариства з додатковою відповідальністю «ПОЛТАВАТРАНСБУД» задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Полтавській області від 27 липня 2021 року №1 про збільшення грошового зобов`язання Товариству з додатковою відповідальністю «Полтаватрансбуд» з податку на прибуток приватних підприємств на загальну суму 441069,75 грн. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Полтавській області на користь Товариства з додатковою відповідальністю «ПОЛТАВАТРАНСБУД» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 6616,05 грн.

Головне управління ДПС у Полтавській області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції , подало апеляційну скаргу, вважає,що дослідженню судами підлягають обставини щодо наявності у контрагентів позивача достатньої кількості працівників, основних фондів, технічних можливостей для виконання укладених угод, матеріальні, фінансові, трудові ресурси, технічні та технологічні можливості таких контрагентів для виконання договірних зобов`язань, залучення контрагентами з цією метою третіх осіб та, відповідно, понесення ними витрат, пов`язаних із таким залученням. Вказує , що нарахування і сплата відсотків за користування позикою, призначеною для здійснення основної діяльності ТзДВ «ПОЛТАВТРАНСБУД» (будівництва житлових об`єктів) повинно бути відображено у бухгалтерському обліку на рахунку 23 «Виробництво». Копії документів, які надані ТзДВ «Полтаватрансбуд» до суду першої інстанції (копії головної книги по рах. 684 «Розрахунки» за нарахованими відсотками», рах. 23 «Виробництво») не спростовують порушення. Перевіркою встановлено неправомірне включення до складу витрат нарахування відсотків за користування грошовими коштами, отриманими на фінансування об`єктів будівництва, а саме: згідо облікових даних ТзДВ «Полтаватрнасбуд», отриманих в ході проведення перевірки, по бухгалтерському рахунку 684 «Розрахунки» за нарахованими. Сума нарахованої амортизації основних засобів або нематеріальних активів відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності (пункт 138.1 статті 138 розділу III Податкового кодексу України) за період, що перевіряється складає 9892264,96 грн., відповідно різниці, на які збільшується фінансовий результат занижено на 750377 грн. Вважає , що судом першої інстанції під час розгляду справи не доведено наявності обставин та підстав, з якими наведені вище норми податкового законодавства пов`язують можливість правомірного формування податкових вигод, що відповідно, свідчить про відсутність підстав до скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень. Просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.12.2021, винести нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

ТзДВ «Полтавтрансбуд» подало до суду відзив, вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими , просить суд апеляційної інстанції відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити в силі рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2021 року .

Учасники справи про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином.

Представник позивача в судове засідання не прибув про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином.

Представник відповідачів в судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази у їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції , що Товариство з додатковою відповідальністю «ПОЛТАВАТРАНСБУД» є юридичною особою ( код ЄРДПОУ 01377190), основний вид економічної діяльності -41.20 Будівництво житлових і нежитлових будівель.

Головним управлінням ДПС України в Полтавській області проведено документальну планову виїзну перевірку ТзДВ «ПОЛТАВАТРАНСБУД» з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2018 по 31.03.2021 року.

За результатами перевірки було складено акт №4802/16-31-07-01-10/01377190 від 30.06.2021, яким встановлені , крім іншого, порушення пп.14.1.36 п.14.1 ст.14; п.44.1 та п.44.2 ст.44; п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134; п. 135.1 ст.135; п.138.1 ст. 138 Податкового кодексу , ст.9 Закону України від 16 липня 1999 року №996-ХVІ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п.3 розділу ІІІ (С) БО 1»Загальні вимоги до фінансової звітності», п.6 П (С) БО 16 «Витрати», П (С)БО 18 «Будівельні контракти», П (С) БО 25 «Фінансовий звіт суб`єкта малого підприємництва», П (С) БО 31 «Фінансові витрати», п.1.2, п.2.1, п.2.2, п.2.7, п.2.13, п.3.1, п.3.2, п.3.3 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.06.95 №88, в результаті чого занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся на загальну суму 438082 грн, у тому числі:

-за 4 квартал 2019 року в сумі 11951 грн;

- за 4 квартал 2020 року в сумі 320980 грн;

-за 1 квартал 2021 року в сумі 105151 грн.

Позивач не погодився з результатами перевірки та подав до ГУ ДПС у Полтавській області заперечення на акт перевірки .

Головне управління ДПС у Полтавській області, враховуючи аргументи та зауваження, які були надані ТзДВ «ПОЛТАВАТРАНСБУД» в запереченні до акту перевірки та при його розгляді, висновки акта перевірки № 4802/16-31-07-01-10/01377190 від 30.06.2021 залишено без змін .

На підставі акта перевірки Головним управлінням ДПС у Полтавській області 27 липня 2021 року прийнято податкове повідомлення-рішення №1 про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств на загальну суму 441609,75 грн, в тому числі за податковим зобов`язанням 438082,00 грн., за штрафними санкціями 2987,75 грн.

Позивач, не погодившись із зазначеним податковим повідомленням-рішенням, звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги , суд першої інстанції виходив з відсутності в діях ТзДВ "ПОЛТАВАТРАНСБУД" порушень податкового законодавства, визначених актом перевірки №4802/16-31-07-01-10/01377190 від 30.06.2021, на підставі висновків якого відповідачем прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 27.07.2021 № 1.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог , виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 92 Конституції України визначено, що виключно законами України встановлюються, зокрема, система оподаткування, податки і збори.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює ПК України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до положень 14.1.36 ст.14 Податкового кодексу України (далі ПК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно з пп. 14.1.231 п. 14.1. статті 14 Податкового кодексу України, розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Підпунктом 14.1.257 п. 14.1. статті 14 Податкового кодексу України визначено, що фінансова допомога - фінансова допомога, надана на безповоротній або поворотній основі. Безповоротна фінансова допомога - це: сума коштів, передана платнику податків згідно з договорами дарування, іншими подібними договорами або без укладення таких договорів; сума безнадійної заборгованості, відшкодована кредитору позичальником після списання такої безнадійної заборгованості; сума заборгованості одного платника податків перед іншим платником податків, що не стягнута після закінчення строку позовної давності; основна сума кредиту або депозиту, що надані платнику податків без встановлення строків повернення такої основної суми, за винятком кредитів, наданих під безстрокові облігації, та депозитів до запитання у банківських установах, а також сума процентів, нарахованих на таку основну суму, але не сплачених (списаних).

Пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України передбачено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту. У випадках, передбачених статтею 216 Цивільного кодексу України, платники податків мають право вносити відповідні зміни до податкової звітності у порядку, визначеному статтею 50 цього Кодексу.

Згідно з п. 44.2 ст. 44 ПК України для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування. Платники податку, які відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" застосовують міжнародні стандарти фінансової звітності, ведуть облік доходів і витрат та визначають об`єкт оподаткування з податку на прибуток за такими стандартами з урахуванням положень цього Кодексу. Такі платники податку при застосуванні положень цього Кодексу, в яких міститься посилання на положення (стандарти) бухгалтерського обліку, застосовують відповідні міжнародні стандарти фінансової звітності.

Підпунктом 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування є: прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цьогоКодексу.

Відповідно до п. 6 П(С)БО 16 "Витрати", витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені.

Відповідно до п. 20 П(С)БО 16 "Витрати", до інших операційних витрат включаються: витрати на дослідження та розробки відповідно до Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 8 "Нематеріальні активи"; собівартість реалізованих виробничих запасів, яка для цілей бухгалтерського обліку складається з їх облікової вартості та витрат, пов`язаних з їх реалізацією; сума безнадійної дебіторської заборгованості та відрахування до резерву сумнівних боргів; втрати від операційної курсової різниці (тобто від зміни курсу валюти за операціями, активами і зобов`язаннями, що пов`язані з операційною діяльністю підприємства); втрати від знецінення запасів; нестачі й втрати від псування цінностей; визнані штрафи, пеня, неустойка; витрати на утримання об`єктів соціально-культурного призначення; інші витрати операційної діяльності.

Згідно з пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень розділу III Податкового кодексу України.

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: збільшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Статтею 135 ПК України визначено, що базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.

Згідно з п. 138.1 ст. 138 ПК України фінансовий результат до оподаткування збільшується: на суму нарахованої амортизації основних засобів або нематеріальних активів відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності; на суму уцінки та втрат від зменшення корисності основних засобів або нематеріальних активів, включених до витрат звітного періоду відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності; на суму залишкової вартості окремого об`єкта основних засобів або нематеріальних активів, визначеної відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку, у разі ліквідації або продажу такого об`єкта.

За приписами п. 138.2 ст. 138 ПК України фінансовий результат до оподаткування зменшується: на суму розрахованої амортизації основних засобів або нематеріальних активів відповідно до пункту 138.3 цієї статті; на суму залишкової вартості окремого об`єкта основних засобів або нематеріальних активів, визначеної з урахуванням положень цієї статті Кодексу, у разі ліквідації або продажу такого об`єкта; на суму дооцінки та вигід від відновлення корисності основних засобів або нематеріальних активів в межах попередньо віднесених до витрат уцінки та втрат від зменшення корисності основних засобів або нематеріальних активів відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності.

Зі змісту наведених положень вбачається, що витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. При цьому фінансовий результат до оподаткування визначається платником податку на прибуток у фінансовій звітності відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності з урахуванням відповідних коригувань.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон № 996-ХIV.

Відповідно до статті 1 цього Закону господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно із частиною першою статті 9 Закону № 996-ХIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

За змістом частини другої статті 9 Закону № 996-ХIV первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Правилу цієї норми Закону № 996-ХIV кореспондує зміст пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88 (далі - Положення).

Аналіз наведених норм свідчить про те, що господарські операції для визначення податкового кредиту та витрат, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими відповідно до вимог частини другої статті 9 Закону № 996-ХIV та пункту 2.4 Положення первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Отже, будь-який документ, виданий від імені суб`єкта господарювання (платника податків), що не був позбавлений відповідного статусу на час складення цього документа, має силу первинного документа та згідно зі статтею 44 ПК України та статтею 9 Закону № 996-ХIV підтверджує дані податкового обліку суб`єкта господарювання та/або його контрагентів у тому разі, якщо цей документ містить, зокрема: достовірні дані про фактично здійснену господарську операцію та відображає її економічну суть; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Водночас інший платник податків під час використання такого документа у своєму податковому обліку повинен діяти розумно, добросовісно та з належною обачністю, а також не мати достатніх підстав для сумніву в достовірності даних, внесених до відповідного документа своїм контрагентом, у тому числі стосовно даних щодо можливих дефектів правового статусу такого контрагента, а також щодо підпису та інших засобів ідентифікації представників контрагента, які брали участь у господарській операції.

Таким чином, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат, що враховуються при визначені об`єкта оподаткування, та податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання у власній господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

Норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування витрат та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат чи податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не було встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, необхідно враховувати, що відповідно до вимог частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать про те, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, що враховуються при визначені об`єкта оподаткування, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 КАС України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Щодо взаємовідносини між ТОВ "ПОЛТАВАТРАНСБУД" та ФОП ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає наступне.

Так, між ТзДВ «ПОЛТАВАТРАНСБУД» та ФОП ОСОБА_1 для виконання будівельних робіт укладено договори будівельного підряду №7/05 від 07.05.2021 ; №1/02-20 від 12.02.2020; №2/03-20 від 02.03.2020; №03/07-20 від 03.07.2020.

Згідно з умовами цих договорів ФОП ОСОБА_1 , як Підрядник з однієї сторони і ТзДВ «ПОЛТАВТРАНСБУД», як Замовник з іншої уклали ці договори на здійснення опоряджувальних робіт на об`єкті «Будівництво адміністративно-житлового комплексу по АДРЕСА_1 , по АДРЕСА_2 , по АДРЕСА_3 », до здачі цих об`єктів в експлуатацію та усуненню протягом гарантійного періоду експлуатації недоліків та прихованих дефектів.

Замовник проводить оплату за фактично виконані роботи Підряднику з урахуванням фактичної вартості використаних матеріалів, що попередньо погоджується із замовником, на підставі оформлених сторонами акту-приймання виконаних робіт.

На виконання умов договорів ФОП ОСОБА_1 виписано акти виконаних робіт (сторінки 13-16 акту перевірки).

Так, протягом 2019 року грудня 2020 року та січня - березня 2021 року ФОП ОСОБА_1 особисто (одноосібно) проведено підрядні роботи:

- за адресою АДРЕСА_1 (будинок зданий в експлуатацію у 4 квартаті 2020 року), а саме: штукатурення стін, монолітних ділянок укосів, сходів, промазування та розшивання швів загальною площею 6513,36 кв.м. та шви довжиною 946,73 метрів. Період проведення робіт: травень, червень, липень, серпень, вересень, жовтень 2019, березня, квітня, травня, липня (1-2 найманих працівника) 2020 року на суму 671017,76 грн.;

- за адресою АДРЕСА_3 , а саме: влаштування керамічної плитки, плінтусів, опорядження внутрішні поверхонь стін декоративно штукатуркою та фарбування стін, стель і т.п. загальною площею 2898,3 кв.м. та шви довжиною 627,84 метрів. Період проведення робіт: грудень 2020, січень, лютий 2021;

- за адресою АДРЕСА_4 а саме: штукатурення стін 1276 кв.м. та приготування розчину 25 метрів кубічних. Період проведення робіт: січень 2021;

- за адресою АДРЕСА_2 а саме: Влаштування полістиролбетонної стяжки 102,399 метрів кубічних, Влаштування цементно-піщаної напівсухої стяжки 30 мм - 162 кв.м. Період проведення робіт: лютий 2021.

Розрахунки між підприємствами проводилися у безготівковій формі на розрахунковий рахунок постачальника відповідно до наданих для перевірки банківських документів (сторінки 16-18 акту перевірки).

Головне управління ДПС у Полтавській області вказує на нереальність господарських операцій ( тобто таких, що не опосередковувались реальним їх виконанням) у перевіряємому періоді з ФОП ОСОБА_1 в сумі 671017,76, а тому такі операції ТзДВ «ПОЛТАВАТРАНСБУД» не мав права відображати у складі витрат придбання таких підрядних робіт (послуг).

Такі висновки Головне управління ДПС України в Полтавській області обґрунтовані тим що відповідно до інформаційних баз ДФС та поданих декларацій (1-ДФ) ФОП ОСОБА_1 у перевіряємому періоді не мав найманих правцівників та не залучав до виконання робіт.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи податкового органу стосовно відсутності у контрагента позивача - ФОП ОСОБА_1 необхідних умов для досягнення результатів відповідної господарської діяльності, з огляду на те що всупереч вимогам статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України податковим органом не доведено та не надано належних доказів, які б свідчили, що наявні у контрагентів трудові ресурси та матеріально-технічне забезпечення були недостатніми для виконання умов договорів.

Більше того, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на висновок Верховного Суду, висловлений, зокрема, в постановах від 17 квітня 2018 року у справі № 826/14549/15, від 06 лютого 2018 року у справі № 816/166/15-а, від 13 серпня 2020 року у справі № 520/4829/19, від 21 жовтня 2020 року у справі № 140/1845/19, згідно з яким відсутність у контрагента матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу). Основні та транспортні засоби можуть перебувати в постачальника на праві оренди або лізингу.

Також, колегія суддів вважає безпідставними посилання відповідача на податкову інформацію, що наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагента позивача, оскільки такі відомості носять інформаційний характер та не є свідченням нереальності господарських операцій за умови їх підтвердження належними і допустимими первинними документами, як підставами формування бухгалтерського обліку (постанови від 08.12.2021 у справі № 810/3514/17, від 05.08.2021 у справі № 813/5824/15, від 16.09.2020 у справі № 520/4150/19).

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного суду від 27.07.2022 у справі № 240/1906/20.

Доводи податкового органу з посиланням на те, що позивачем не надано документального підтвердження щодо кількості та ідентифікації працівників, які виконували роботи від ФОП ОСОБА_1 суд відхиляє, оскільки така інформація жодним чином не впливає на оподаткування спірних господарських операцій. Відсутність у контрагента добросовісного платника матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу).

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30.04.2021 у справі № 804/3736/16.

Крім того, наявність або відсутність окремих документів, як і деякі помилки чи неточності у їх оформленні, не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних випливає, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце (відбулися), а певні недоліки в заповненні первинних документів носять оціночний характер. Необхідно зазначити, що ступінь деталізації опису господарської операції у первинному документі законодавством не встановлена. Крім того, не є свідченням нереальності господарських операцій відсутність деталізації їх опису в первинних документах (аналогічна позиція міститься в постанові Верховного Суду від 30.04.2021 у справі № 804/3736/16, від 20 березня 2018 року у справі №804/939/16 (адміністративне провадження №К/9901/376/17), від 26 червня 2018 року у справі №826/3006/14 (адміністративне провадження №К/9901/2453/18), від 27 листопада 2018 року у справі №826/11629/18 (адміністративне провадження №К/9901/50057/18) від 06 листопада 2018 року у справі №К/9901/3443/18.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.07.2022 у справі №160/3364/19, виснувавши, зокрема, що платник податків не може бути обмежений у використанні первинного документа для цілей податкового обліку в тому разі, якщо безпосередньо він не вносив до такого документа неправдиві (недостовірні) відомості. Всі негативні наслідки, пов`язані з недостовірністю даних, зазначених у первинному документі, мають покладатися виключно на ту особу, яка їх внесла. Якщо іншою особою були внесені до документа відомості щодо учасника господарської операції, який має дефекти правового статусу, то добросовісний платник податків, який скористався відповідним документом для підтвердження даних свого податкового обліку, не може зазнавати жодних негативних наслідків у тому разі, якщо інші обставини, зазначені в первинному документі, зокрема рух відповідних активів, мали місце. При цьому має враховуватися реальна можливість платника податків пересвідчитися у тому, чи були достовірними відомості, що внесені до первинного документа його контрагентом.

Такий висновок Велика Палата зробила, застосувавши норму частини восьмої статті 9 Закону № 996-XIV, згідно з якою відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку та недостовірність відображених у них даних несуть особи, які склали та підписали ці документи. Цю норму Велика Палата тлумачила як таку, в якій відображено принцип індивідуальної відповідальності платника податків за внесення недостовірних відомостей до первинних документів.

Велика Палата Верховного Суду також звернула увагу на те, що 23.05.2020 набрали чинності зміни до статті 112 ПК, внесені Законом України від 16.01.2020 № 466-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» (далі - Закон № 466-IX).

Так, відповідно до пункту 112.2 статті 112 ПК (у редакції Закону № 466-IX) особа вважається винною у вчиненні правопорушення, якщо буде встановлено, що вона мала можливість для дотримання правил та норм, за порушення яких цим Кодексом передбачена відповідальність, проте не вжила достатніх заходів щодо їх дотримання. Вжиті платником податків заходи щодо дотримання правил та норм податкового законодавства вважаються достатніми, якщо контролюючий орган не доведе, що, вчиняючи певні дії або допускаючи бездіяльність, за які передбачена відповідальність, платник податків діяв нерозумно, недобросовісно та без належної обачності.

За висновком Великої Палати Верховного Суду зміни до статті 112 ПК фактично закріпили нормативно ті підходи, які й до цього активно використовувалися в судовій практиці, а саме: доктрини належної обачності та індивідуальної юридичної відповідальності, - застосовували рішення Європейського суду з прав людини «Інтерсплав проти України», у якому позиція щодо «залученості» платника податків до протиправних діянь контрагента фактично запроваджувала ту саму належну обачність, яка згодом була відображена в Законі № 466-ІХ. Сам собою факт використання первинних документів з недостовірними даними для підтвердження обставин здійснення господарської операції не повинен автоматично вказувати на безпідставність даних податкового обліку. Натомість контролюючий орган має довести, що платник податків, приймаючи від контрагентів та використовуючи певні документи для цілей податкового обліку, діяв нерозумно, недобросовісно або без належної обачності. А це також пов`язано з фактичною можливістю й економічною доцільністю перевірки самим платником податків достовірності відомостей, які були включені до первинних документів. Мають бути наявні докази того, що розумними заходами добросовісний платник податків міг перевірити правдивість відповідних документів, а також мав достатні підстави, діючи з належною обачністю, для обґрунтованих сумнівів у їх змісті.

Велика Палата підтвердила, що визначальним для вирішення спорів про наявність податкових наслідків за результатами вчинення господарських операцій є дослідження сукупності обставин та первинних документів, які можуть як підтверджувати, так і спростовувати реальність господарських операцій. Саме по собі: лише наявність вироку щодо контрагента платника податків; лише факт порушення кримінального провадження відносно контрагента та отримання під час таких свідчень особи щодо не прийняття участі у створенні і діяльності підприємства; лише податкова інформація щодо контрагентів по ланцюгу постачання; лише незначні помилки в оформленні первинних документів (окремо) - не є самостійними та достатніми підставами для висновку про нереальність господарських операцій. Водночас, у сукупності з іншими обставинами справи наявність або відсутність таких документів чи обставин можуть свідчити на спростування або підтвердження позиції контролюючого органу.

Враховуючи вищенаведене та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з думкою суду першої інстанції , що висновок контролюючого органу про порушення ТзДВ «ПОЛТАВАТРАНСБУД» пп.14.1.36 п.14.1 ст.14; п.44.1 та п.44.2 ст.44; п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134; п. 135.1 ст.135; п.138.1 ст. 138 Податкового кодексу є помилковим.

Щодо неправомірності віднесення відсотків за користуванням позиками, призначеними для здійснення основної діяльності позивача (будівництво житлових об`єктів) до складу фінансових витрат, в той час як повинно бути відображено у бухгалерському обліку на рахунку « 23 «Виробництво», суд встановив, що ТзДВ «ПОЛТАВАТРАНСБУД» уклало з ТОВ «Компанія з управління активами «Полтаватрасбуд» договори позики, використання якої передбачено на об`єкти житлової нерухомості.

Пунктом 2 ст. 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник ґрунтується на даних бухгалтерського обліку.

Позивачем у бухгалтерському обліку, за перевіряємий період, відсотки по вказаним договорам позики відносилися на рахунок 23, що підтверджується фінансовою звітністю та регістрами бухгалтерського обліку.

Відповідачем у акті перевірки, податковому повідомленню-рішенню та у відзиві на позовну заяву зазначено, що нарахування та сплата відсотків за користування позикою, призначеною для здійснення основної діяльності ТзДВ «ПОЛТАВАТРАНСБУД» повинно бути відображено у бухгалтерському обліку на рахунку 23 «Виробництво», однак ТзДВ «ПОЛТАВАТРАНСБУД» відсотки за договорами позики віднесені до рахунку 23.

ТЗДВ «Полтавтрансбуд» під час перевірки було надано ГУ ДПС документи у повному обсязі, необхідні для її проведення, що підтверджується додатком до акту перевірки, що спростовує доводи ГУ ДПС в апеляційній скарзі про те, що такі документи те надавалися під час проведення перевірки.

Крім цього , перевіркою ГУ ДПС у Полтавській області встановлено, що ТзДВ «ПОЛТАВАТРАНСБУД» по рядку 1.1.1. додатку РІ «Сума нарахованої амортизації основних засобів або нематеріальних активів відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності за 2019, 2020. 1 квартал 2021 занижено показник на суму 750377 грн. Оскільки за даними бухгалтерського обліку за кредитним рахунком 13 «Знос (амортизація) необоротних активів» відображено суму 9892264,96 грн, в т.ч. за 2 квартал 2018 1274973 грн, 2019 2841006 грн, 2020 4341034 грн, 1 квартал 2021 1435251,96 грн. Тобто сума, нарахованої амортизації основних засобів або нематеріальних активів відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності за період, що перевіряється складає 9892264,96 грн, відповідно різниці, на які збільшується фінансовий результат занижено на 750377 грн.

Так при визначенні різниць, відповідно до п.п.138.1 та 138.2 Податкового кодексу України, враховується вся сума нарахованої у звітному періоді амортизації основних засобів та нематеріальних активівбез її розподілу на частину амортизації, що брала у визначенні фінансового результату до оподаткування в складі витрат.

Тобто фінансовий результат збільшується та зменшується на суму розрахованої амортизації основних засобів та нематеріальних активів незалежно від того, чи включена така амортизація до складу витрат за правилами бухгалтерського обліку.

Виявлена розбіжність виникла внаслідок не включення Товариством до рядку 03 Декларації «Різниці, які виникають відповідно до Податкового кодексу України» малоцінних необоротних матеріальних активів.

Малоцінні необоротні матеріальні активи не належать до основних засобів, тому у р.1.1.1, як і у рядку 1.2.1 АМ додатку РІ, в деклараціях ТзДВ «ПОЛТАВАТРАНСБУД» зазначило різницю без врахування амортизації малоцінних необоротних матеріальних активів.

Враховуючи наведене , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності порушення позивачем вимог п.п.138.1 та 138.2 Податкового кодексу України .

На обґрунтування підстави апеляційного оскарження відповідач посилається на висновки Верховного Суду, викладені у ряді постанов.

Відповідно до правового висновку, висловленого у пункті 68 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц: висновки суду, у тому числі касаційної інстанції, формуються виходячи із конкретних обставин справи. Тобто, на відміну від повноважень законодавчої гілки влади, до повноважень суду не належить формулювання абстрактних правил поведінки для життєвих ситуацій, які підпадають під дію певних норм права. При цьому під судовим рішенням в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, у яких є аналогічними предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Згідно приписів ч.5 ст.242 КАС України, а також враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі №755/10947/17, відповідно до якої під час вирішення тотожних спорів суди мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, врахуванню в межах даної справи підлягають наведені вище саме судом апеляційної інстанції правові позиції Верховного Суду.

Враховуючи вищевикладене, ч. 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо не доведення Головним управлінням ДПС у Полтавській області факту порушення позивачем вимог податкового законодавства , тому податкове повідомлення-рішення від 27.07.2021 №1 є протиправним та підлягає скасуванню.

При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, колегія суддів вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку. Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово у своїх рішеннях, зокрема у справах у справах № 265/6582/16-ц, № 487/10128/14-ц, № 487/10132/14-ц, № 924/1473/15 звертала увагу на те, що відповідно до принципу juranovitcuria («суд знає закони») навіть неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними , не впливають на правомірність висновків суду, оскільки в апеляційній скарзі зазначено лише те, що постанова суду першої інстанції є незаконною, підлягає скасуванню у зв`язку із ненаданням судом належної правової оцінки обставинам справи та невірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, зміст апеляційної скарги , який повністю дублює заперечення на позов, подані до суду першої інстанції , містить виключно суб`єктивне бачення апелянта обставин справи, які розглянуто судом першої інстанції та надано належну правову оцінку, апелянтом у скарзі абсолютно не зазначено в чому ж конкретно виявилося ненадання судом першої інстанції належної правової оцінки обставинам справи, тобто які з них випали з поля зору суду, а які було досліджено невірно, а також не зазначено того, які ж висновки, натомість, повинні були б бути зроблені судом та не обґрунтовано в чому полягає невірність застосування судом норм матеріального права, які саме норми та яким чином було порушено чи неправильно застосовано та яких процесуальних норм адміністративного судочинства не було дотримано судом під час розгляду даної адміністративної справи, а також не зазначено які з поданих доказів суд дослідив неправильно або неповно, а відповідно і підстави для скасування постанови суду першої інстанції відсутні.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.12.2021 по справі № 440/9310/21 залишити без змін.

.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) Н.С. Бартош А.М. Григоров
Повний текст постанови складено 14.11.2022 року