Справа № 380/6116/22
Суддя: Кравців Олег Романович
Дата ухвалення: 2022-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2022 року

справа №380/6116/22

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючий суддя Кравців О.Р.,

за участю:

секретар судового засідання Шийович Р.Я.,

від позивача ОСОБА_1 ,

від відповідача ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Івано-Франківської селищної ради Львівської області, про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Суть справи.

До Львівського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_3 (далі позивач) з позовом до Івано-Франківської селищної ради Львівської області (далі відповідач, Інспекція), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати розпорядження Івано-Франківської селищної ради Львівської області №666-к від 01.12.2021 «Про звільнення з посади» ОСОБА_3 ;

- поновити ОСОБА_3 на посаді начальника відділу освіти, культури, молоді та спорту Івано-Франківської селищної ради;

- стягнути з Івано-Франківської селищної ради Львівської області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що звільнення відбулося у зв`язку з упередженим ставленням до позивача, її незгодою з формуванням бюджету, відмовою підписувати документи для нецільового використання коштів, закупівель за завищеними цінами. Під тиском і погрозами позивачка була змушена написати заяву про звільнення за угодою сторін від 25.11.2021 та заяву про звільнення за власним бажанням від 25.11.2021. Однак позивач їх не подавала керівництву. Постійні конфлікти на роботі та безпідставне оголошення догани призвели до того, що 19.11.2021 позивач відчула себе погано, змушена була звернутися до лікаря та потрапила до лікарні. У робочому столі позивача були заяви про звільнення, написані нею але не подані керівництву, які, скориставшись її відсутністю, керівництво використало для її звільнення. Позивач дані заяви не подавала, так як з 22.11.2021 по 26.11.2021 перебувала на лікарняному амбулаторно, а з 27.11.2021 у стаціонарі. Вважає, що ОСОБА_4 викрав із кабінету написані нею заяви і без її відома зареєстрував у журналі вхідної кореспонденції. Позивач перебувала на листку непрацездатності до 01.03.2022, а з 02.03.2022 вийшла на роботу та з`ясувала, що її кабінет відкритий, зникли її особисті речі, документи та написані заяви про звільнення. Тому, звернулася до суду з метою оскарження незаконного звільнення. Вважає, що фактичної домовленості про припинення трудового договору за угодою сторін не існувало. Звернула увагу, що за номером 300 зареєстровано її заяву про звільнення за угодою сторін, а за номером 301 заяву про звільнення за власним бажанням. Тому, звільнення мало відбутися за заявою зареєстрованою останньою тобто за власним бажанням. Таким чином, звільнення позивача за угодою сторін є протиправним, такий наказ слід скасувати та поновити позивача у всіх трудових правах.

Ухвалою суду від 12.04.2022 відкрито провадження у адміністративній справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження; строк звернення до суду поновлено /арк.спр. 24-25/.

Відповідач проти позову заперечив повністю з підстав викладених у відзиві /арк.спр.29-32/. Позовні вимоги вважає надуманими і безпідставними. Жодного тиску на позивача не вчинялося. Твердження позивача про неподання нею заяв про звільнення 19.02.2021 та 19.11.2021 відповідають дійсності, оскільки подані вони 25.11.2021 та зареєстровані за вхідними номерами № 300 і № 301. Позивач висловлювала свою незгоду і не бажання працювати в колективі під керівництвом селищного голови та не виконувала належними чином свої посадові обов`язки, що стало підставою для оголошення догани, яка нею не оскаржена. Звинувачення ОСОБА_4 у викраденні заяв про звільнення з її письмового столу є голослівними. Позивач не повідомила роботодавця про перебування на листку непрацездатності. Тому, 22.11.2021 та 26.11.2021 складено акти про відсутність позивача на робочому місці. 08.12.2021 складено акт перевірки наявності майна та документів в робочому кабінеті колишнього начальника відділу освіти, культури, молоді та спорту Івано-Франківської селищної ради Лялюк Н.Ю. Також, позивачу здійснена переказ на платіжну картку кошти, які належали їй на день звільнення. Крім того, законодавством не передбачено, яку заяву роботодавець має брати за основу у випадку написання працівником двох або більше заяв про звільнення. Вважає, що працівник дав роботодавцю вибір. Тому, звільнення відбулося правомірно, з дотриманням законодавчої процедури.

Ухвалою суду від 22.06.2022 в судове засідання викликано свідків /арк.спр. 93,95/.

Ухвалою суду від 22.06.2022 підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала повністю з підстав зазначених у позовній заяві, просила задовольнити позов.

У судовому засіданні представник відповідача правову позицію, викладену у відзиві підтримав, просив відмовити у задоволенні позову.

Суд заслухав представників сторін, позивача, з`ясував підстави позову та відзиву, фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, дослідив письмові докази, допитав свідків та, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 04.01.2021 призначена на посаду начальника відділу освіти, культури, молоді та спорту Івано-Франківської селищної ради в порядку переведення з Яворівської районної державної адміністрації. Присягу посадової особи місцевого самоврядування склала 04.01.2021 /арк.спр. 7/.

Розпорядженням Івано-Франківського селищного голови від 01.11.2021 № 630-к, керуючись ст.ст. 147, 1471, 148, 149 Кодексу законів про працю України, приймаючи до уваги письмові пояснення ОСОБА_3 , оголошено догану начальнику відділу освіти, культури, молоді та спорту Івано-Франківської селищної ради ОСОБА_3 за безконтрольність та неналежне виконання своїх посадових обов`язків через несумлінне ставлення до них /арк.спр. 39/.

Розпорядженням Івано-Франківського селищного голови від 01.12.2021 № 666-к, керуючись п. 1 ст. 36, ст. 47, ст. 83, ст. 116 Кодексу Законів про працю України, ст. 24 Закону України «Про відпустки», ст. 20 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», ОСОБА_3 звільнено з 06.12.2021 з посади начальника відділу освіти, культури, молоді та спорту Івано-Франківської селищної ради, за угодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України. Підстава: особиста заява ОСОБА_3 /арк.спр. 6/.

Вважаючи звільнення безпідставним та таким, що порушує її права, позивач звернулася за їх захистом до суду.

Вирішуючи справу, суд керується таким.

Завданням адміністративного судочинства України відповідно до частиною 1 статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог частиною 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 2 статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Предметом дослідження цієї справи є оцінка дій суб`єкта владних повноважень в частині дотримання процедури звільнення позивача з роботи.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами 1 та 6 статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначено Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 № 280/97-ВР (далі Закон № 280/97-ВР).

Місцеве самоврядування в Україні це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст (стаття 2 Закону № 280/97-ВР).

Правові, організаційні, матеріальні та соціальні умови реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування, визначає загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування врегульовано Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07.06.2001 № 2493-ІІІ (далі Закон № 2493-ІІІ).

Відповідно до статті 1 та статті 2 Закону № 2493-ІІІ служба в органах місцевого самоврядування це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом. Посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Права посадових осіб місцевого самоврядування передбачено статтею 9 Закону № 2493-ІІІ, серед яких, зокрема, захищати свої законні права та інтереси в органах державної влади, органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування та в судовому порядку, що кореспондується з нормою статті 20 Закону.

Підстави припинення служби в органах місцевого самоврядування визначено статтею 20 Закону № 2493-ІІІ, а щодо загальних підстав і порядку припинення служби в органах місцевого самоврядування ця норма відсилає до Кодексу законів про працю України та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Відповідно до ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) підставами припинення трудового договору є угода сторін (пункт 1) та розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи роботодавця (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45) (пункт 4).

Згідно з частиною 1 та 2 статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, роботодавець не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Приписами статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Судом встановлено, що підставою звільнення ОСОБА_3 стала заява позивача від 25.11.2021 з проханням звільнити її з займаної посади за частиною 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) з 06.12.2021 у зв`язку з тривалим лікуванням /арк.спр. 9, 77/.

Заяву зареєстровано в журналі реєстрації заяв з кадрових питань Івано-Франківської селищної ради 25.11.2021 за № 300 /арк.спр. 80/.

Крім того, позивач подала ще одну заяву від 25.11.2021 з проханням звільнити її з займаної посади згідно з частиною 1 статті 38 КЗпП України, за станом здоров`я /арк.спр. 10, 78/.

Заяву зареєстровано в журналі реєстрації заяв з кадрових питань Івано-Франківської селищної ради 25.11.2021 за № 301 /арк.спр. 80/.

В судовому засіданні оглянуто оригінали цих заяв.

З урахуванням встановленого, суд погоджується з поясненнями відповідача про те, що написавши дві заяви позивач дала можливість вибрати роботодавцю за якою заявою її звільнити. Адже заборони в законодавстві щодо реєстрації кількох заяв про звільнення від працівника немає, як і не заборонено роботодавцю звільнити працівника за однією з зареєстрованих заяв.

Суд звертає увагу позивача, що в обох заявах про звільнення міститься прохання про звільнення у зв`язку з незадовільним станом здоров`я, по різному сформульованим але за своєю суттю однаковим. У цьому контексті суд здивований покликаннями позивача на незаконність її звільнення саме за угодою сторін, а не з ініціативи працівника, адже причина подання двох заяв про звільнення одна незадовільний стан здоров`я.

Стороною позивача під час судового розгляду не доведено, що звільнення за угодою сторін, а не з ініціативи працівника якимось чином порушило її трудові права.

Крім того, незрозумілим є наголошення позивача на неправильному її звільненні (не з тих підстав) через призму покликань позивача щодо небажання звільнятися взагалі та реєстрації роботодавцем заяв про звільнення поза її волею. Позивач пояснила, що заяви про звільнення написані нею та залишені у її столі в робочому кабінеті, до якого незаконно проникли невідомі та викрали заяви (та інші особисті речі) і надали їх селищному голові.

З цього приводу судом допитані свідки.

Свідок ОСОБА_4 , начальник відділу організації та кадрового забезпечення Івано-Франківської селищної ради, пояснив, що 25.11.2021 у приймальні голови селищної ради зустрів ОСОБА_3 , вона повідомила, що хоче звільнятися з роботи і дала йому дві заяви про звільнення та попросила їх зареєструвати. Того ж дня заяви було зареєстровано та надано голові селищної ради для вирішення питання. Чи голова спілкувалася з ОСОБА_3 з приводу звільнення йому не відомо. До кабінету ОСОБА_3 з початку її перебування на лікарняному листку і до звільнення не заходив. В кого ключ від цього кабінету йому не було відомо. Коли до її робочого кабінету 08.12.2021 прийшла комісія, ключ надав хтось з працівників відділу.

Свідок ОСОБА_5 , головний спеціаліст відділу організації та кадрового забезпечення Івано-Франківської селищної ради, повідомила, що 25.11.2021 перебувала на робочому місці. Зайшов ОСОБА_4 та повідомив, що ОСОБА_3 в приймальні голови особисто йому дала заяви про звільнення. Коли комісія відкривала і закривала робочий кабінет ОСОБА_3 не була присутня. Позивача з 22.11.2021 по 26.11.2021 не бачила, бо позивач працювала в приміщенні за іншою адресою. Про лікарняні листки ОСОБА_3 їй не відомо, як і про конфлікти ОСОБА_3 з працівниками селищної ради.

Свідок ОСОБА_6 , начальник відділу юридичного забезпечення Івано-Франківської селищної ради, повідомив, що дізнався про звільнення позивача від ОСОБА_4 . Напередодні йому телефонувала ОСОБА_3 і просила проконсультувати з приводу звільнення. Він повідомив її про два варіанти звільнення за угодою сторін і за власним бажанням. Ще повідомив, що за ст. 36 КЗпП України звільнятися краще, бо кращі умови в центрі зайнятості. Намір ОСОБА_3 щодо звільнення був твердим. Питання задавала йому лише щодо способу звільнення. Повідомила про незадовільний стан здоров`я. Після 26.11.2021 ОСОБА_3 жодного разу йому не телефонувала. До складу комісії щодо відкривання її робочого кабінету та з приводу її відсутності на роботі не входив. Про конфлікти позивача з працівниками селищної ради йому не відомо.

Свідок ОСОБА_7 , головний спеціаліст відділу освіти, культури, молоді та спорту Івано-Франківської селищної ради, повідомила, що ОСОБА_3 ключ від кабінету залишала особисто їй. Заходила в кабінет за печаткою, бо теж мала право підпису документів від імені відділу; робочий стіл не використовувала. Ніхто більше доступу до робочого кабінету ОСОБА_3 не мав. 08.12.2021 зайшла до кабінету разом з членами комісії. Спілкувалася з ОСОБА_3 під час перебування її на лікарняному листку до грудня включно, однак про подання заяв про звільнення 25.11.2021 у приймальні голови ОСОБА_3 не повідомляла їй. Про заяви про звільнення в робочому столі ОСОБА_3 їй нічого не відомо.

Свідок ОСОБА_8 , т.в.о. начальника відділу освіти, культури, молоді та спорту Івано-Франківської селищної ради (на момент звільнення заступник начальника цього відділу), повідомила, що ключ від робочого кабінету позивача мала ОСОБА_7 . Сама до цього кабінету не заходила. Про заяви в столі позивача їй нічого не відомо. Очевидно, що з 22.11.2021 ОСОБА_3 перебувала на листку непрацездатності, хоч інформацію про це висвітлено в системі лише в грудні 2021 року. 02.03.2022 особисті речі за списком передала чоловікові ОСОБА_3 25.11.2021 бачила ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у приймальні голови селищної ради. Чи передавала ОСОБА_3 якісь заяви ОСОБА_4 не пам`ятає.

Свідок ОСОБА_9 , керуюча справами Івано-Франківської селищної ради, повідомила, що бачила як ОСОБА_3 і ОСОБА_4 зустрілися в приймальні голови селищної ради і пішли спілкуватися при дверях. Або голова селищної ради або ОСОБА_4 того ж дня повідомили їй, що ОСОБА_3 хоче звільнитися. До складу комісії з перевірки діяльності ОСОБА_3 не входила, акти про її відсутність на роботі не підписувала.

Таким чином, зі свідчень свідків судом встановлено, що ОСОБА_3 дійсно хотіла звільнитися з роботи у зв`язку з незадовільним станом здоров`я, про що консультувалася з юристом, та подала ОСОБА_4 25.11.2021 заяви про звільнення її з роботи. Своєю чергою, покликання ОСОБА_3 на переслідування її керівництвом селищної ради та на те, що з її робочого кабінету викрадені заяви про звільнення, які вона насправді не подавала, не знайшли свого підтвердження у показах свідків, та в системному співставленні з письмовими доказами у справі.

Цими ж доказами спростовано покликання позивача на неможливість перебувати 25.11.2021 у селищній раді. В судовому засіданні з`ясовано, що з 22.11.2021 по 26.11.2021 позивач перебувала на амбулаторному, а не стаціонарному лікуванні, чого сторонами не заперечується.

Слід також зауважити, що доказів звернення позивача до правоохоронних органів з заявами про зникнення заяв про звільнення чи інших особистих речей з її робочого кабінету суду не надано.

З приводу покликань сторони позивача як на порушення процедури звільнення на факт реєстрації заяв про звільнення особисто ОСОБА_4 відповідач слушно зауважив, що це кадрові заяви, які реєструються у відділі організації та кадрового забезпечення Івано-Франківської селищної ради, керівником якого є ОСОБА_4 . Надано журнал реєстрації таких заяв. Крім того, це не змінює висновків суду стосовно подання позивачем заяв про звільнення особисто.

У цьому аспекті суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Підсумовуючи викладене, враховуючи покази свідків, написані та подані позивачем заяви про звільнення за станом здоров`я, відсутність заяви про відкликання заяв про звільнення на час видачі наказу про звільнення, суд вважає, що у відповідача було достатньо підстав розглянути одну з заяв про звільнення ОСОБА_3 та звільнити її за угодою сторін.

Адже пропозиція (ініціатива) і сама угода про припинення трудового договору може бути викладена як у письмовій так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору за угодою сторін, то в ній має бути зазначено дату звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише у письмовій формі.

У даному випадку на користь існування угоди сторін свідчить дата 06.12.2021 зазначена у заяві позивача, що співпадає з датою звільнення, з 06.12.2021, зазначеною в наказі відповідача про звільнення.

Згідно з пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Судом встановлено, що взаємної згоди між позивачем і відповідачем щодо анулювання домовленості про звільнення за угодою сторін не існувало. Отже, й підстав для анулювання наказу про звільнення у відповідача не було.

Таким чином, у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення слід відмовити.

Позовні вимоги про поновлення позивача на посаді та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від первинної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення позивача. Оскільки суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість наказу про звільнення, у задоволенні цих позовних вимог теж слід відмовити.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, законність і обґрунтованість дій та рішень відповідача. Отже, у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Згідно зі статтею 139 КАС України відшкодування судового збору та витрат на професійну допомогу позивачу, якому у задоволенні позову відмовлено повністю не передбачено.

Керуючись статтями 2, 19, 22, 25, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 294, 371, суд -

в и р і ш и в :

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судовий збір зі сторін не стягувати.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення через Львівський окружний адміністративний суд до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 14.11.2022.

Суддя Кравців О.Р.