Справа № 380/16917/21
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2022-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2022 рокуЛьвівСправа № 380/16917/21 пров. № А/857/11316/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Кушнерика М.П., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 червня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, -

суддя в 1-й інстанції Сакалош В.М.,

час ухвалення рішення 21.06.2022 року,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення не вказано,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся з позовом до Офісу Генерального прокурора (далі відповідач) про визнання дій відповідача щодо зменшення розміру компенсації за невикористані дні відпусток протиправними та зобов`язання виплатити різницю між фактично виплаченою компенсацією за невикористані дні відпусток та належною до виплати компенсацією на загальну суму 808900,39 грн; стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки з 01.01.2020 по день фактичного розрахунку із розрахунку 2101,56 грн. за кожен день затримки розрахунку.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21 червня 2022 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить зазначене судове рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що грошова компенсація позивачу за невикористані дні основної щорічної відпустки, додаткової відпустки за стаж в органах прокуратури, додаткової відпустки як учаснику бойових дій складає 159 747, 68 грн. (37 516,50 грн. (місячне грошове забезпечення)/31 день) х 132 невикористані дні відпусток). При звільненні з військової служби у грудні 2019 року йому у повному обсязі виплачена вищевказана грошова компенсація, що підтверджується розрахунковим листом за грудень 2019 року. Крім того, суд не навів жодних розрахунків призначеної компенсації. Виплата всієї суми компенсації також виключає можливість застосування щодо позивача ст. 117 КЗпП України. Також позивачем порушено строки звернення до суду.

Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких мотивів.

Судом встановлено, що Наказом Генерального прокурора № 1189-вк від 20.12.2019, позивача з 31.12.2019 звільнено з військової служби у запас відповідно до підпункту «г» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів), виключено із списків особового складу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України, усіх видів забезпечення та направлено особову справу до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При звільненні департаментом планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Генеральної прокуратури України позивачу виплачена грошова компенсація за невикористані дні основної щорічної відпустки, додаткової відпустки за стаж в органах прокуратури, додаткової відпустки як учаснику бойових дій, що в цілому складали 132 дні на загальну суму 159 747,68.

Позивач звернувся до відповідача з запитом на отримання публічної інформації щодо кількості днів та суми компенсації за невикористані дні основної щорічної відпустки, додаткової відпустки за стаж в органах прокуратури, додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 18 жовтня 2016 року по 31 грудня 2019 року, а також за інформацію про загальну кількість років, місяців, що зараховані до страхового стажу за час проходження військової служби у військовій прокуратурі.

Листом № 27/3-446вих-21 відповідач зазначив, що позивачу при звільненні нараховано 132 невикористаних дні відпусток, надано копію розрахункових листів за період з жовтня 2016 року по грудень 2019 року. Також повідомлено, що станом на 04.12.2019 вислуга позивача становить 15 років 7 місяців 9 днів.

Позивачем на адресу відповідача скеровано запит щодо перерахунку виплачених компенсацій за невикористані дні відпусток та вихідної допомоги при звільненні з урахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 та наказу Міністра оборони від 07.06.2018 № 260.

29.03.2021 на поштову адресу позивача надійшов лист відповідь від 25.03.2021 № 21-794вих-21, щодо розгляду звернення та повідомлення, що нарахування та виплата при звільненні з Генеральної прокуратури України одноразової грошової допомоги, компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснено з додержанням норм чинного законодавства України.

Вирішуючи спірні правовідносини, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що 04.02.2015 Міністерством оборони України укладено письмову угоду (контракт) з позивачем про проходження військової служби у Збройних Силах України.

За умовами контракту держава в особі її органів, в даному випадку Генеральна прокуратура України, до якої було відряджено позивача для проходження військової служби, зобов`язалась відповідно до законодавства забезпечити належні умови для проходження служби останнього та забезпечити додержання і не порушення його прав, в тому числі належної виплати грошового забезпечення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України від 25.03.1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до ч. 4 ст. 2 Закону № 2232 порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до п. 1 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.

Відповідно до п. 14 ст. 10-1 Закону № 2011 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

За п. 1 ст. 9 Закону № 2011 держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

Відповідно до п. 4 ст. 9 Закону № 2011 грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 3 розділу ХХХІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затв. наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 року № 260 (далі - Порядок № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

При цьому грошове забезпечення за період наданої відпустки або розмір грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у рік звільнення обчислюється з такого розрахунку:

тим, які мають вислугу до 10 календарних років, - 2,5 календарних дня;

тим, які мають вислугу від 10 до 15 календарних років, - 2,9 календарних дня;

тим, які мають вислугу від 15 до 20 календарних років, - 3,3 календарних дня;

тим, які мають вислугу 20 і більше календарних років, - 3,8 календарних дня.

Одержана в результаті обчислення тривалість відпустки округлюється в бік збільшення до повного дня.

Грошове забезпечення за період відпустки виплачується до дня закінчення відпустки включно на підставі наказу командира військової частини.

Колегія суддів виходить з того, що за текстом п. 14 ст. 10-1 Закону № 2011 умови/правила надання відпусток військовослужбовцям, які звільняються зі служби (тут і далі за текстом цієї постанови - крім військовослужбовців строкової служби) законодавець розрізнив за юридичними підставами звільнення.

Відповідно до згаданої норми, звільнення з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів передбачає надання щорічної основної відпустки та додаткової відпустки в рік звільнення на строки, установлені п. 1 та 4 цієї статті (тобто сповна).

За п. 1 ст. 10-1 Закону № 2011 тривалість щорічної основної відпустки військовослужбовців становить 30 календарних днів і збільшується що п`ять років вислуги в календарному обчисленні на п`ять днів. Максимальна тривалість щорічної основної відпустки таким чином становить 45 календарних днів і на неї мають право військовослужбовці, чия вислуга - понад 20 років.

У п. 4 ст. 10-1 Закону № 2011 мова іде про щорічну додаткову відпустку.

У разі звільнення військовослужбовців з інших підстав, крім тих чотирьох, які зазначено вище (за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів ), тривалість щорічної основної відпустки (яка за загальним правилом має надаватися протягом календарного року) - у році звільнення - залежить від кількості повних місяців служби у році звільнення і має надаватися з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до згаданого п. 1 ст. 10-1 Закону № 2011. Приміром, якщо відпустка військовослужбовця, який має вислугу понад 20 календарних років (як-от позивач) становить 45 календарних днів, то 1/12 від цієї тривалості становитиме 3,8 дні (45:12) за один повний місяць служби.

Грошове забезпечення за період наданої відпустки або грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної і додаткової відпусток - виплата яких тут пов`язується зі звільненням військовослужбовців з військової служби - залежить від підстав звільнення з військової служби, відповідно й від умов (правил) надання їм відпустки, які визначені Законом № 2011 (абзаци 1, 2 п. 14 ст. 10-1 цього Закону).

Отож, при звільненні з військової служби з таких підстав, як за віком, за станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів військовослужбовцю - у році звільнення - надається можливість піти у відпустку повної тривалості, на яку він має право відповідно до п. 1, а також п. 2 ст. 10-1 Закону № 2011, або отримати замість них грошову компенсацію, у тому числі за невикористані дні відпусток за минулі періоди.

Інакша ситуація з тими військовослужбовцями, які звільняються з інших підстав, аніж згадані чотири. Їм - у році звільнення - дається можливість піти у щорічну основну відпустку, але тривалість цієї відпустки, по суті, буде пропорційна часу військової служби у році звільнення.

З умовами/правилами надання відпусток військовослужбовцям, які звільняються, пов`язані й правила обчислення їм грошового забезпечення або грошової компенсації замість цих відпусток. На думку колегії суддів, кратність, яку треба застосовувати при обчисленні цих виплат відповідно до абзацу 3 п. 3 розділу ХХХІ Порядку № 260, може стосуватися тих військовослужбовців й умов/правил надання їм відпусток, які передбачені абзацом 1 п. 14 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ, тобто коли це стосується військовослужбовців, які звільняються з інших підстав, ніж як за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів (у тексті пункту 3 розділу ХХХІ Порядку № 260 (абзац другий) їх синтаксично виокремлено як "інші військовослужбовці"), і яким при звільненні відпустка надається (чи замість якої вони можуть отримати грошову компенсацію) з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до п. 1 ст. 10-1 Закону № 2011. Водночас, ця кратність, якщо зважити на синтаксичну побудову норми абзацу 3 п. 3 розділу ХХХІ Порядку № 260, стосується обчислення грошового забезпечення/грошової компенсації щодо відпусток військовослужбовців у рік звільнення. Іншими словами, застосування кратності при обчисленні грошового забезпечення/грошової компенсації щодо всіх днів невикористаної щорічної відпустки (основної і додаткової) військовослужбовців у зв`язку зі звільненням зі служби - тим паче незалежно від підстав їх звільнення - не передбачено і це суперечило б (наведеним вище) положенням Закону № 2011 щодо надання відпусток військовослужбовцям.

Позивача звільнили з військової служби у зв`язку зі скороченням штатів або організаційних заходів. За тим самим наказом, позивачеві мають виплатити грошову компенсацію за усі дні невикористаних щорічних основних і додаткових відпусток.

У справі встановлено, що позивачеві нарахували грошову компенсацію за 132 дні невикористаних відпусток без застосування (до усіх цих днів) кратності 3,3 дні (зважаючи, що вислуга позивача становить більше 15 років). З уваги на наведені мотиви, колегія суддів вважає, що для цього й не було підстав, адже позивач звільнений з військової служби "у зв`язку зі скороченням штатів або організаційних заходів" й грошову компенсацію йому нарахували за усі дні невикористаних щорічних відпусток, у тому числі й у році звільнення (якщо такі були).

Вказане узгоджується з висновком, зробленим Верховним Судом у постанові від 30.06.2022 року у справі № 420/2803/21 (провадження № К/990/294/22).

Щодо обчислення суми компенсації за невикористані дні відпусток, апеляційний суд зазначає наступне.

Верховний Суд України в своїх рішеннях неодноразово висловлював позицію, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування положень загального законодавства та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Відповідно до п.п. «а» п.1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі Порядок № 100) цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках надання працівникам усіх видів відпусток, передбачених законодавством (крім відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами) (далі - відпустка), або виплати їм компенсації за невикористані відпустки.

Згідно п.2 вищевказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

П.3 Порядку № 100 передбачає, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

При обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, зокрема, одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових); пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати (п.4 Порядку № 100).

Згідно п.7 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.

Святкові та неробочі дні (ст. 73 КЗпП України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються.

В матеріалах справи є розрахункові листи про нараховане позивачеві грошове забезпечення за останні 12 місяців перед звільненням (а.с. 24-36), згідно якого, з врахуванням п.4 Порядку № 100, грошове забезпечення позивача складає 433617,37 грн. кількість робочих днів у 2019 році 250. Середньоденне грошове забезпечення 433617,37/250 = 1734,47 грн.

Загальна кількість невикористаних днів відпустки становить 132, таким чином, позивач мав отримати 228950, 04 грн компенсації (1734,47 грн * 132 дні).

Сторонами не заперечується, що позивачу було виплачено 159747,68 грн. компенсації за невикористані відпустки, а отже сума компенсації, що підлягає доплаті, становить 69202,36 грн.

Щодо вимоги про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів звертає увагу на наступне.

За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед звільненим працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

При цьому, ч. 2 ст. 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і звільненим працівником про належні до виплати суми та у разі вирішення такого спору на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування.

Окрім того, Конституційний Суд України в рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Поряд з цим, Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Таким чином, оскільки компенсація грошового забезпечення за невикористані дні відпустки відповідачем позивачу нарахована та виплачена не в повному обсязі, що встановлено вказаним судовим рішенням, отже відсутня дата остаточного розрахунку, а тому суд приходить до висновку, що вимоги позивача про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку є передчасними та задоволенню не підлягають.

Щодо заперечень відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частини п`ята указаної статті Кодексу).

Водночас у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Разом з тим, ч. 1 ст. 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Водночас ч. 2 ст. 233 КЗпП України було встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15.10.2013 року № 8-рп/2013 і № 9- рп/2013.

Так, у рішенні від 15.10.2013 року № 8-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями ст.ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно з п. 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у ч. 2 ст. 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

До «усіх виплат» (заробітна плата, компенсація за невикористані відпустки, інші виплати) також належить і компенсація за невикористані дні відпусток (що є предметом позовних вимог).

Отже, спір стосується невиплати компенсації за невикористані відпустки на яку працівник має право, згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, а тому не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про її стягнення.

Указана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.05.2022 року у справі № 200/1636/21-а, від 23.06.2022 року у справі № 120/513/21-а, від 30.06.2022 року у справі № 380/10174/21, від 04.08.2022 року у справі № 600/5478/21-а і колегія суддів не знайшла підстав для відступу від неї.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, через що рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 308,311,315,317,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 червня 2022 року у справі № 380/16917/21 скасувати та прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати дії Офісу Генерального прокурора щодо зменшення розміру компенсації за невикористані дні відпусток ОСОБА_1 протиправними.

Зобов`язати Офіс Генерального прокурора () виплатити різницю між фактично виплаченою компенсацією ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за невикористані дні відпусток та належною до виплати компенсацією на загальну суму 69202,36 грн.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді М. П. Кушнерик
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 14 листопада 2022 року.