Справа № 200/17688/21
Суддя: Троянова О.В.
Дата ухвалення: 2022-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2022 року Справа№200/17688/21

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Троянової О.В., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення одноразової грошової допомоги в розмірі 34 100 грн. 62 коп

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях про визнання протиправними дій в не зарахуванні в вислугу років пільгову вислугу років 06 років 07 місяців 00 днів, на підставі довідок Головного управління СБУ в Донецькій та Луганській областях 1009 від 17.12.2018 року та від 19.11.2019 року 1111; зобов`язання провести нарахування за вислугу років пільгову вислугу років 06 років 07 місяців 00 днів, та вважати загальну вислугу років 15 років-11 місяців 07 днів; стягнення одноразової грошової допомоги в розмірі 34 100 грн. 62 коп.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі 200/17688/21 за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено судове засідання на 09 березня 2022 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 14 вересня 2022 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті в порядку письмового провадження.

Судове засідання призначене на 09 березня 2022 року не відбулось у зв`язку з наступним.

Законом України від 24 лютого 2022 року N2102-IX, затверджено Указ Президента України від 24 лютого 2022 року N 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", згідно якого, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України 573/2022 Продовження строку дії воєнного стану в Україні, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, Законом України Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", Законом України Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 15 серпня 2022 року 2500-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні.

Відповідно до ст. 12-2 Закону України правовий режим воєнного стану від 12 травня 2015 року 389-VIII, в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.

Рішенням Ради суддів України від 24 лютого 2022 року N 9, з урахуванням положень статті 3 Конституції України про те, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю рекомендовано зборам суддів, головам судів, суддям судів України у випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.

Згідно п. 4 Рекомендацій Ради суддів України, опублікованих 02.03.2022 року, щодо роботи судів в умовах воєнного стану, судам України рекомендовано усіх доступних працівників, по можливості, перевести на дистанційну роботу.

Місцезнаходження Донецького окружного адміністративного суду визначено м. Слов`янськ Донецької області.

У зв`язку з активізацією проведення бойових дій на території Донецької області та прилеглих областей, виникнення загрози безпеці, здоров`ю та життю людей, головою Донецького окружного адміністративного суду 26 лютого 2022 року прийнято наказ 14/І-г Про запровадження особливого режиму роботи Донецького окружного адміністративного суду у вигляді дистанційної роботи. Наказом запроваджено особливий режим роботи з 26 лютого 2022 року до закінчення воєнного стану, і до дня відновлення роботи суду у звичайному режимі.

Враховуючи те, що станом на 14 листопада 2022 року в Україні продовжує діяти воєнний стан, суд продовжує розгляд і вирішення справи в письмовому провадженні.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що проходив військову службу в Управлінні СБУ в Донецькій та Луганській областях з 2009 року. Наказом 689-ос від 26 листопада 2018 року його було виключено зі списків особового складу в запас Служби безпеки України з 27 листопада 2018 року. Зазначив, що календарна вислуга років станом на 01 жовтня 2018 року складала 09 років 04 місяці 11 днів та пільгова за участь в антитерористичній операції 06 років 07 місяців 00 днів, усього - 15 років 11 місяців 07 днів. Зазначив, що звернувся до відповідача із заявою щодо проведення нарахування та виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби в розмірі 34 000 грн, проте відповідач відмовив, посилаючись на відсутність у позивача 10 повних років календарної вислуги. Дії відповідача в не зарахуванні в вислугу років пільгову вислугу років 06 років 07 місяців 00 днів, на підставі довідок Головного управління СБУ в Донецькій та Луганській областях 1009 від 17.12.2018 року та від 19.11.2019 року 1111 вважає протиправними, просив задовольнити позов.

У строк, встановлений судом, через відділ документообігу та архівної роботи суду від відповідача надійшов відзив на адміністративний позов, в якому відповідач заперечив проти задоволення заявлених вимог позивача. Свою позицію відповідач вмотивовував тим, що позовні вимоги позивача щодо не зарахування у вислугу років позивача пільгової вислуги років 06 років 07 місяців 00 днів задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до копію витягу з наказу від 26.11.2018 року 689-ос вислуга років на день виключення зі списків особового складу у пільговому обчисленні складає 06 років 07 місяців 00 днів, всього 15 років 11 місяців 07 днів. Зазначив, що позивачем не доведено наявність протиправних дій відповідача щодо незарахування у вислугу років пільгової вислуги років 06 років 07 місяців 00 днів. Стосовно позовних вимог про стягнення одноразової грошової допомоги в розмірі 34000 грн 62 коп. зазначив, що позивач для обчислення спірної суми безпідставно врахував не календарну вислугу, а загальну вислугу років, до якої включив і вислугу років у пільговому обчисленні. Крім того, зазначив, що позивач не набув право на виплату одноразової допомоги у зв`язку з відсутністю у позивача 10 років календарної вислуги років.

Крім того, позивача подано на адресу суду заперечення на відзив, зміст яких аналогічний викладеному у позовній заяві.

Окрім того, відповідачем подано на адресу суду заперечення, зміст яких аналогічний викладеному у відзиві на позовну заяву.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив.

Позивач, ОСОБА_1 , громадянин України (паспорт серії НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), є учасником бойових дій (посвідчення серії НОМЕР_3 від 20 серпня 2015 року) та особою, що претендує на призначення одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Відповідач, Головне управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях () є суб`єктом владних повноважень в розумінні ст. 43 КАС України.

Відповідно до витягу з наказу Служби безпеки України від 16.11.2018 року 1472-ос майора ОСОБА_1 звільнено з військової служби з дня виключення зі списків особового складу за підпунктом а пункту 61, підпункту д пункту 62 та підпункту д пункту 881 у запас Служби безпеки України по Головному управлінню Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях. Зазначено, що календарна вислуга років на 1 жовтня 2018 року складає 09 років 02 місяці 11 днів.

Згідно витягу з наказу Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях від 26 листопада 2018 року 689-ос виключено зі списків особового складу з 27 листопада 2018 року майора ОСОБА_1 в запас Служби безпеки України. Зазначено, що вислуга років на день виключення зі списків особового складу складає: календарна 09 років 04 місяці 11 днів, в пільговому обчисленні 06 років 07 місяців 00 днів, всього 15 років 11 місяців 07 днів.

Відповідно до довідки Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях від 17.12.2018 року № 1009 про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, ОСОБА_1 в періоди з 15.07.2014 по 31.10.2014, з 01.12.2014 по 20.09.2015, з 01.11.2015 по 31.12.2015, з 01.01.2016 по 30.11.2016, з 25.12.2016 по 31.12.2016, з 01.01.2017 по 12.02.2017, з 20.02.2017 по 26.03.2017, з 21.04.2017 по 09.09.2017, з 10.10.2017 по 31.12.2017, з 01.01.2018 по 18.01.2018, з 29.01.2018 по 26.02.2018, з 08.03.2018 по 30.04.2018 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.

Крім того, згідно довідки Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях від 19.11.2019 року № 1111 про участь особи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, ОСОБА_1 в періоди з 01.05.2018 по 10.06.2018, з 05.07.2018 по 04.08.2018, за 15.08.2018 та з 24.09.2018 по 30.08.2018 брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення.

Відповідно до довідки про грошове забезпечення ОСОБА_1 від 27.08.2020 року 15/126, виданої Головним управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях, грошове забезпечення позивача складала 9093,50 грн.

На звернення позивача із заявою, Головним управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях надано відповідь листом від 10.11.2021 року 7812/9/Г-375/11/149, відповідно до якої згідно абзацу другого пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», частини другої статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», абзацу четвертого пункту 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам та членам їх сімей» право військовослужбовців, які звільняються за вищевказаною підставою, на виплату одноразової грошової допомоги пов`язується з наявністю у них вислуги років 10 років і більше. Як слідує зі змісту цих норм, під застосованим у них терміном вислуга років слід розуміти вислугу років у календарному обчисленні. Календарна вислуга років на день виключення зі списків особового складу склала 09 років 04 місяців 11 днів. Відтак, наявна у позивача вислуга років менша, ніж визначена законодавством (10 років і більше). Отже, позивач не набув право на виплату одноразової допомоги.

Отже, спірною обставиною у даній справі є наявність правових підстав для невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби через відсутність календарної вислуги 10 років і більше.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносин, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до абзацу першого статті 2 Закону України від 25.03.1992 року 2229-ХІІ «Про службу безпеки України» (далі-Закон 2229-ХІІ) на Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці.

Відповідно до статті 21 Закону 2229-ХІІ трудові відносини працівників, які уклали трудовий договір із Службою безпеки України, регулюються законодавством України про працю.

Відповідно до положень статті 27 Закону 2229-ХІІ військовослужбовці Служби безпеки України користуються політичними, соціально-економічними та особистими правами і свободами, а також пільгами відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», цього Закону, інших актів законодавства. Право на пільги зберігається за військовослужбовцями Служби безпеки України, яких звільнено зі служби за віком, через хворобу або за вислугою років. Соціальний захист працівників, які уклали трудовий договір із Службою безпеки України, забезпечується на загальних підставах відповідно до законодавства про працю.

Відповідно до преамбули Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р № 2011-ХІІ (далі- Закон- № 2011-ХІІ) цей Закон відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до абзацу 2 пункту 2 статті 15 Закону 2011-ХІІ військовослужбовцям при звільненні з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Зазначена норма кореспондується з абзацом четвертим пункту 10 постанови КМУ від 17 липня 1992 року №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей» (далі-Порядок №393), а саме: військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, особам начальницького складу Національного антикорупційного бюро, особам із спеціальними званнями Бюро економічної безпеки: які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

У розумінні вказаних правових норм військовослужбовець, що звільнений з військової служби за закінченням контракту, крім військовослужбовців строкової військової служби, має право на виплату одноразової грошової допомоги за наявності вислуги 10 років і більше. При цьому законодавець не передбачає, що таке право набувається за умови наявності певного виду вислуги (календарної, пільгової тощо).

Крім того, законодавець не надає визначень ні календарної вислуги років ні пільгової вислуги років. Правовими нормами Порядку №393 та Закону №2011 -ХІІ законодавець лише визначає періоди служби, які підлягають зарахуванню до вислуги років у календарному обчисленні або на пільгових умовах. Тобто, законодавець визначає лише способи обчислення вислуги років.

Наведені нормативно-правові акти пов`язані в певному сенсі і з Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Закон № 2262-ХІІ).

Статтею 17-1 Закону 2262-ХІІ обумовлено: порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання зазначених вимог Закону №2262-ХІІ Кабінетом Міністрів України і було прийнято Порядок № 393.

За приписами пункту 1 Порядку№393 для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам, зазначеним у пункті ж статті 1-2 такого Закону, до вислуги років зараховуються, зокрема, служба в органах внутрішніх справ України, органах і підрозділах цивільного захисту на посадах начальницького і рядового складу, Службі судової охорони на посадах молодшого, середнього і вищого складу з дня призначення на відповідну посаду, служба в Національній поліції.

Правилами підпункту а пункту 3 Порядку№393 визначено: - до вислуги років для призначення пенсій особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, зараховується на пільгових умовах: один місяць служби за три місяці - час проходження служби, протягом якого особа брала участь в антитерористичній операції.

Судом встановлено з матеріалів справи та доказів протилежного позивачем не надано, що відповідачем враховано час проходження служби, протягом якого позивач брав участь в антитерористичній операції, як пільгову вислугу років у розмірі 06 років 07 місяців 00 днів до загальної вислуги років.

Враховуючи зазначене, позовні вимоги позивача про визнання протиправними дій відповідача в незарахуванні позивачу у вислугу років пільгової вислуги років 06 років 07 місяців 00 днів, на підставі довідок Головного управління СБУ в Донецькій та Луганській областях №1009 від 17.12.2018 року та від 19.11.2019 року №1111, не підлягають задоволенню.

В абзаці 4 п. 2 ст. 15 Закону 2011-XII вказано, що виплата військовослужбовцям зазначеної в цьому пункті одноразової грошової допомоги при звільненні їх з військової служби здійснюється Міністерством оборони України, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання.

Відповідно до абз. 6 п. 2 ст. 15 Закону 2011-XII у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.

Частиною 2 ст. 1 Закону України від 25 березня 1992 року 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон 2232-XII) військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною 4 ст. 2 Закону 2232-XII визначено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною першою статті 9 Закону 2011-XII встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з імперативними вимогами ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ст. 242 КАС України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так,Верховний Суд неодноразово, а саме у постановах від 11.04.2018 року у справі 806/2104/17 (рішення в ЄДРСР 73359546) та від 24.11.2020 року у справі 822/3008/17 ( рішення в ЄДРСР 93080938) зробив висновок, що поняття календарна вислуга років застосовується не для позначення необхідної для призначення допомоги вислуги років, а для визначення розміру грошової допомоги: в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. При цьому, умовою набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до частини другої статті 15 «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є наявність вислуги 10 років і більше. Таким чином, в частині другій статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відсутня пряма вказівка на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше саме календарних років вислуги.

Оскільки позивач при звільненні з військової служби станом на дату виключення зі списків особового складу 27 листопада 2018 року мав загальну вислугу років - 15 років 11 місяців 07 днів, тобто умова про наявність 10 і більше років вислуги у даному випадку дотримана, суд дійшов висновку, що позивач при звільненні з військової служби набув право на отримання одноразової грошової допомоги.

З огляду на викладене суд вважає, що відповідач протиправно при звільненні позивача не виплатив останньому одноразову грошову допомогу, передбачену пунктом 2 статті 15 Закону 2011-XII, за період календарної служби (9 повних календарних років служби).

Стосовно позовних вимог про стягнення одноразової грошової допомоги в розмірі 34 100 грн 62 коп. суд зазначає наступне.

Перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 КАС України критеріям, суд не може втручатися у дискрецію суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Вказана позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 30.01.2020 року у справі 599/1422/16-а.

Обрахування одноразової грошової допомоги при звільненні у відповідності до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», складових грошового забезпечення для обчислення вказаної допомоги провадиться у межах законодавства та належить до дискреційних повноважень саме роботодавця.

Щодо питання дискреційних повноважень відповідача варто зазначити наступне. Нарахування та виплата виплата грошового забезпечення є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив службу. Саме на відповідача, за наявності законних підстав, покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення.

Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами.

Зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 у справі Волохи проти України (заява 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є передбачуваною, якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. …надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

Тобто, дискреційним є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації можливу поведінку (дії, бездіяльність) між альтернативами варіантами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова може.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність, закріпленим частиною другою статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Проте, з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24.03.1988), встановлено, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців.

Закон вимагає, щоб він був доступний для особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї, та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. В національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Гавенда проти Польщі» від 14.03.2002).

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 24.12.2020 у справі 802/1286/18-а.

Враховуючи зазначені обставини, суд дійшов висновку відмовити в задоволенні позовної вимоги про стягнення одноразової грошової допомоги в розмірі 34 100 грн 62 коп., оскільки розрахунок певних сум грошового забезпечення, повязаних з проходженням служби є виключними дискреційними повноваженнями відповідача та відповідно буде втручанням в дискреційні повноваженні відповідача.

Крім того, предметом розгляду вказаної справи було встановлення наявності у позивача права на отриманні одноразової грошової допомоги та стягнення конкретної суми буде передчасним, адже вказана допомога не була взагалі позивачу нарахована.

Таким чином, враховуючи всі встановлені обставини, суд важає, що належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні у відповідності до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. Руїз Торія проти Іспанії (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Виходячи зі змісту положень Кодексу адміністративного судочинства України (далі- КАС України) щодо компетенції адміністративного суду, з огляду на встановлені у справі обставини та наведені норми чинного законодавства, якими регулюються спірні відносини, з урахуванням дискреційних повноважень відповідача на нарахування сум допомоги та положень частини другої статті 9 КАС України, суд дійшов висновку, що належним та достатнім способом правового захисту у даному випадку є визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог частин першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Нормами частини другої зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд, відповідно до положень частини п`ятої статті 77 КАС України, вирішує справу на підставі наявних доказів.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

За таких обставин суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, як учасник бойових дій.

На підставі вищевикладеного та керуючись Конституцією України, КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення одноразової грошової допомоги в розмірі 34 100 грн. 62 коп - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях щодо невиплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік.

Зобов`язати Головне управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях (, адреса місця знаходження: 84300, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Ярослава Мудрого, 56) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення прийнято в нарадчій кімнаті в порядку письмового провадження 14 листопада 2022 року.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Троянова