Справа № 160/13625/22
Суддя: Овчиннікова О. С.
Дата ухвалення: 2022-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/932/200/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2022 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Овчиннікової О.С.,

при секретарі судового засідання Киричок Л.А.,

за участю представника позивача адвоката Шабатіна Д.Є.,

позивача не з`явився,

представника відповідача Булаха Є.Ю.,

розглянув в судовому засіданні в залі суду м.Дніпро в режимі відеоконференції за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Азербайджану,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення відповідача № 97 від 26.08.2022 року про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 26.08.2022 року відповідачем відносно позивача ОСОБА_1 був складений протокол про адміністративне правопорушення, за наслідками розгляду якого винесено постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП та накладене адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5100,00 грн. Також 26.08.2022 року відповідачем ухвалене рішення про примусове повернення позивача ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни та зобов`язано позивача покинути територію України в термін до 04.09.2022 року. Вказане рішення позивач вважає незаконним, оскільки він перебував на території України законно на підставі посвідки на тимчасове перебування, яка була дійсна до 18.05.2022 року № 800210046, виданої ГУ ДМСУ в Сумській області. В травні 2022 року до закінчення дії посвідки він телефонував до ДМС в Дніпропетровській області, однак йому повідомили, що раніше видані посвідки продовжують автоматично діяти на період воєнного стану. Однак 26.08.2022 року під час перевірки документів йому співробітники ДМСУ в Дніпропетровській області повідомили про незаконність перебування на території України. З даним висновком він не згоден, оскільки постійно проживає з 2017 року на території України, одружений на громадянці України, має з нею спільну дитину. Оскільки в Україні оголошено воєнний стан та діють карантинні обмеження через COVID-19, вважає, що його посвідка дійсна. Просить визнати протиправним та скасувати рішення № 97 від 26.08.2022 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Азербайджану ОСОБА_1 .

В судовому засіданні представник позивача адвокат Шабатін Д.Є. позов підтримав, додав, що 26.10.2022 року набула чинності Постанова КМУ № 1202 від 21.10.2022 року, згідно з якою посвідки на тимчасове чи постійне проживання, крім тих, що оформлені громадянам Російської Федерації, строк яких закінчився або які підлягають обміну відповідно до законодавства після 24 лютого 2022 року, підтверджують законні підстави для тимчасового чи постійного проживання в Україні та право на в`їзд в Україну на період воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення чи скасування; іноземці чи особи без громадянства, крім громадян Російської Федерації, зобов`язані в установленому законом порядку подати документи для обміну таких посвідок на тимчасове чи постійне проживання протягом 30 днів з дня припинення або скасування воєнного стану. Оскільки норми цієї Постанови КМУ пом`якшують становище іноземців та осіб без громадянства, тому вона має зворотню силу на підставі статті 58 Конституції України «закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.» На задоволенні позову наполягав.

В судовому засіданні представник відповідача Булах Є.Ю. позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та просив у задоволенні позову відмовити, зокрема, посилаючись на те, що відсутні будь-які докази дійсного звернення позивача до органів ДМС у травні 2022 року. Після закінчення дозволеного терміну позивач з території України не виїхав, з питань повторного оформлення посвідки не звертався. 26.08.2022 року було виявлено позивача, яка проживав без документів, термін дії яких закінчився. 26.08.2022 року працівниками ДМСУ складений стосовно позивача протокол про адміністративне правопорушення, за результатами розгляду якого винесено постанову про притягнення позивача ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, а також ухвалене рішення про його примусове повернення до країни походження або третьої країни. Нелегальне становище, відсутність у позивача підстав для подальшого перебування на території України є порушенням ст.ст. 4, 15 Закону №3773-VІ. Зміст рішення позивачу був зрозумілий, про що свідчить його особистий підпис у розписці про ознайомлення зі змістом рішення, порядком його оскарження та наслідками невиконання. Копію рішення позивач отримав того ж дня. На момент винесення оскаржуваного рішення, позивач не звертався до територіальних підрозділів ДМС з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту. Крім того, рішення про примусове повернення іноземця з України, першочергово має виконуватись у добровільному порядку, і враховуючи зміст оскаржуваного рішення, позивач може повернутись не лише до країни походження, а також і до третьої країни. Вважає, що під час ухвалення оскаржуваного рішення від 26.08.2022 року ДМСУ діяло у межах та у спосіб, передбачений Конституцією України та законами України. Постанова КМУ № 1202 є підзаконним нормативним актом, тому ДМС застосовує нормативний акт Закон України « Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», який має вищу юридичну силу.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке:

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є громадянином Азербайджану, що підтверджується копією його паспорту (а.с. 5-6).

Судом встановлено, що 26.08.2022 року стосовно позивача складений протокол про адміністративне правопорушення за порушення правил перебування іноземців на території України, а саме: самоухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування (а.с. 52).

Згідно пояснень позивача від 26.08.2022 року, позивач в Україну прибув останній раз 11.05.2022 року. Має дружину громадянку України та малолітнього сина. Отримав посвідку на тимчасове проживання, термін дії до 18.05.2022 року на підставі шлюбу. Своєчасно не зміг подовжити посвідку через воєнний стан у країні.

Постановою про накладення адміністративного стягнення від 26.08.2022 року на позивача накладене адміністративне стягнення за ч. 1 ст. 203 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 5100,00 грн. Згідно квитанції від 29.08.2022 року, позивач сплатив штраф.

Рішенням № 97 ДМСУ у Дніпропетровській області від 26.08.2022 року примусово повернуто до країни походження або третьої країни громадянина Азербайджану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язано його покинути територію України у термін до 04.09.2022 року.

Позивач перебуває в зареєстрованому шлюбі з громадянкою України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 14.07.2017 року, та мають спільну дитину сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, паспорта дружини позивача та свідоцтва про народження.

Згідно копії посвідки позивача на тимчасове проживання в Україні, підставою видачі посвідки є посилання за кодом 04/14, дата закінчення строку дії посвідки - 18.05.2022 року (а.с. 56).

Відповідно до п.п. 1, 2, 3 Положення про Державну міграційну службу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 р. № 360, Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Основними завданнями ДМС є: 1) реалізація державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів; 2) внесення на розгляд Міністра внутрішніх справ пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Відповідно до пп. 9 п. 4 Положення, ДМС відповідно до покладених на неї завдань: приймає рішення про продовження (скорочення) строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, про добровільне повернення або примусове повернення іноземців та осіб без громадянства до країн їх громадянської належності або країн походження, звертається до судів з позовами про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, здійснює заходи, пов`язані з примусовим видворенням іноземців та осіб без громадянства з України.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1, 2 ст. 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Статтею 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено: 6) іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; 7) іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні; 10) іноземці та особи без громадянства, які тимчасово проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на тимчасове проживання, якщо інше не встановлено законом; 14) нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України; 18) посвідка на тимчасове проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Згідно ч. 3 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до ч. 15 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України.

За змістом ч. 3 ст. 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах четвертій п`ятнадцятій, вісімнадцятій та двадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на тимчасове проживання.

Посвідка на тимчасове проживання видається у десятиденний строк з дня отримання заяви про її оформлення або продовження строку дії посвідки. Іноземець або особа без громадянства подає документи для продовження строку дії посвідки на тимчасове проживання не пізніш як за 10 календарних днів до закінчення строку її дії (ст. 5-3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Згідно ст. 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в`їзд в Україну та виїзд з України здійснюється іноземців та осіб без громадянства, які перебувають у шлюбі з громадянами України, - за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання.

Статтею 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», визначено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України. Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Згідно п. 67 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою КМУ №322 від 25.04.2018 року, на який відповідач послався в оскаржуваному рішенні, після закінчення строку дії посвідки іноземець та особа без громадянства зобов`язані в семиденний строк зняти з реєстрації місце проживання та виїхати за межі України. При цьому посвідка здається до територіального органу/територіального підрозділу ДМС.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України №165 від 28.02.2022 року «Про зупинення строків надання адміністративних послуг та видачі документів дозвільного характеру» (в редакції чинній на час прийняття оскаржуваного рішення), постановлено: 1. Зупинити строки надання, крім строків надання адміністративних послуг у сферах державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців, державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державної реєстрації актів цивільного стану, суб`єктами (особами), що провадять діяльність під час воєнного стану, адміністративних послуг суб`єктами їх надання та строки видачі дозвільними органами документів дозвільного характеру на час воєнного стану в Україні. 2. Поновити зупинені строки у місячний строк після припинення чи скасування воєнного стану на відповідній території України.

Поряд із цим, за результатами судового розгляду суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення.

З огляду на набуття чинності 26.10.2022 року Постановою КМУ № 1202 «Деякі питання реалізації актів законодавства у сфері міграції в умовах воєнного стану», де зазначено, що відповідно до статей 121, 20 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64 «Про введення воєнного стану в Україні», Кабінет Міністрів України постановляє: установити, що:

посвідки на тимчасове чи постійне проживання, крім тих, які оформлені громадянам Російської Федерації, строк дії яких закінчився або які підлягають обміну відповідно до законодавства після 24 лютого 2022 р., підтверджують законні підстави для тимчасового чи постійного проживання в Україні та право на в`їзд в Україну на період воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення чи скасування; іноземці або особи без громадянства, крім громадян Російської Федерації, зобов`язані в установленому законодавством порядку подати документи для обміну таких посвідок на тимчасове чи постійне проживання протягом 30 календарних днів з дня припинення або скасування воєнного стану.

Постанова КМУ в даному випадку як норма права має зворотню силу, оскільки згідно зі статтею 58 Конституції України «закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до висновків щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акту не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

У пункті 2 рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року у справі № 1-рп/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини 1 статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині 1 статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Єдиний виняток з даного правила, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з наведеного, посвідка позивача ОСОБА_1 про тимчасове проживання з закінченням строку 18.05.2022 року, відповідно до Постанови КМУ від 21.10.2022 року, підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні на період воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення чи скасування, отже рішення № 97 від 26.08.2022 року є протиправним та підлягає скасуванню.

Окрім цього, суд приймає до уваги той факт, що позивач має на території України родину, перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянкою України, має малолітню дитину та усталені соціальні зв`язки.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

В силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання чи таких посягань.

Як вказано у п. 65 постанови Європейського суду з прав людини у справі «Нунесс проти Норвегії» від 28.06.2011 р. (заява №55597/09), враховуючи практику, суд приходить до висновку, що відносини позивача з членами його сім`ї, зокрема, дитиною, складають «сімейне життя» для цілей застосування статті 8 Конвенції.

На думку суду, у даній справі втручання у право на повагу до приватного та сімейного життя, передбачене ст. 8 Конвенції, в контексті ухвалення рішення про примусове повернення не відповідає нормам законодавства.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 77, 241-246, 250, 251, 255, 288, 295, 297 КАС України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Азербайджану задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області № 97 від 26 серпня 2022 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Азербайджану ОСОБА_1 : НОМЕР_1 (РНОКП НОМЕР_2 ).

Рішення може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська впродовж 10 днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст судового рішення складено 15 листопада 2022 року.

Суддя О.С. Овчиннікова