Справа № 640/12225/20
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2022-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2022 року м. Київ № 640/12225/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шулежка В.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому просить:

визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення своєчасного та повного розрахунку при звільненні - невиплату ОСОБА_1 в день виключення із списків Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України (31.12.2019) компенсації за неотримане речове майно;

стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 31.12.2019 по день фактичного розрахунку (02.03.2020) в розмірі 74334,28 грн (сімдесят чотири тисячі триста тридцять чотири гривні 28 копійок).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що згідно наказу Міністерства оборони України від 21.12.2019 № 718 та наказу Генеральної прокуратури України від 26.12.2019 № 1227-вк, на підставі п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» його звільнено з військової служби у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я) та згідно вказаного наказу Генеральної прокуратури України виключено зі списків особового складу, усіх видів забезпечення та направлено особову справу до Дарницького районного у місті Києві військового комісаріату. При цьому, на день виключення зі списків особового складу позивачу належала до виплати грошова компенсація за неотримане речове майно в сумі 30873,38 грн, яку було виплачено 02.03.2020. З урахуванням того, що військовою частиною НОМЕР_1 з 31.12.2019 до 02.03.2020 своєчасно не проведено виплату компенсації за неотримане речове майно, позивач вважає, що має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.06.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позовних вимог заперечував та зазначив, що позивачем не було вжито належних заходів для своєчасного і повного розрахунку та не повідомлено військову частину НОМЕР_1 про його можливе звільнення з військової служби, чим створив штучні умови щодо неможливості його розрахування в день звільнення з військової служби. Також, зазначив, що Фінансово-економічною службою військової частини НОМЕР_1 , були направленні усі заявки на отримання відповідних кошторисних призначень, але у зв`язку із закінченням фінансового року та тим що кошторисні призначення на 2020 рік для військової частини надані були в лютому 2020 року фінансування надійшло із запізненням, відповідно і виплата компенсації здійснена лише 02.03.2020.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 у період з 24.02.1999 по 31.12.2019 проходив військову службу на різних посадах в органах прокуратури України.

26.01.2015 між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України укладено контракт та згідно наказу Міністерства оброни України від 26.01.2015 № 43 позивача відряджено до Генеральної прокуратури України.

Згідно наказу Міністерства оборони України від 21.12.2019 №718 та наказу Генеральної прокуратури України від 26.12.2019 №1227-вк, на підставі п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» позивача звільнено з військової служби у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я) та виключено зі списків особового складу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України, усіх видів забезпечення та направлено особову справу до Дарницького районного у місті Києві військового комісаріату.

Під час проходження військової служби до дня звільнення в запас позивач перебував на речовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується речовим атестатом №92.

Після видачі наказу про звільнення з військової служби, позивач на адресу відповідача подав рапорт від 24.12.2019 щодо здійснення виплати грошової компенсації за невикористане військове майно з наданням відповідних наказів про звільнення з військової служби.

Відповідачем підготовлено довідку №97/19 про вартість речового майна, що належить до видачі полковнику юстиції ОСОБА_1 , яка склала 30 873,38 грн.

Згідно виписки по надходженням по рахунку позивача, відкритому в АТ «ПриватБанк», військовою частиною НОМЕР_1 здійснено 02.03.2020 виплату позивачу компенсації за невикористане військове майно у розмірі 30 410,28 грн.

Ненарахування та невиплата середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні з військової служби стало підставою для звернення позивача з позовом до адміністративного суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Частиною другою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до абзаців другого та четвертого частини першої статті 91 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються, зокрема, Міністерством оборони України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Порядок здійснення всіх видів матеріального забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів, та виплати грошової компенсації вартості за речове майно, що не отримано такими військовослужбовцями, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Абзацом другим пункту 3 розділу І Інструкції про організацію і здійснення матеріально-побутового та іншого забезпечення військових прокуратур, затвердженої наказом Міністерства оборони України та Генеральної прокуратури України від 18 березня 2016 року №148/122 (далі по тексту - Інструкція №148/122) встановлено, що військовослужбовці військових прокуратур за рахунок Міністерства оборони України забезпечуються обмундируванням.

Відповідно до пункту 2 розділу VІ Інструкції №148/122 забезпечення військовослужбовців військових прокуратур засобами індивідуального захисту, військовою формою одягу, знаками розрізнення і відзнаками військовослужбовців здійснюється органами забезпечення речовим майном та службами радіаційно-хімічного та бактеріологічного захисту відповідно до нормативно-правових актів Міністерства оборони України.

Згідно із абзацами першим та другим пункту 4 розділу ІІІ Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29 квітня 2016 року №232 (далі по тексту -Інструкція №232) військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна.

Порядок виплати грошової компенсації здійснюється відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178 «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно».

Згідно з пунктами 3 та 4 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення, зокрема, у разі звільнення з військової служби.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Відповідно до абзацу третього пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008), особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Отже, у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем рапорту за місцем військової служби.

Судом встановлено, що наказом Міністерства оборони України від 21.12.2019 №718 та згідно наказу Генеральної прокуратури України від 26.12.2019 №1227-вк з 31.12.2019 позивача звільнено з військової служби у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я) та виключено зі списків особового складу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України, усіх видів забезпечення та направлено особову справу до Дарницького районного у місті Києві військового комісаріату.

Відповідно до Порядку №178 позивач 24.12.2019 подав рапорт на ім`я командира військової частини про виплату компенсації за неотримане речове майно.

Враховуючи викладене, суд не приймає до уваги твердження відповідача про створення позивачем штучних умов щодо неможливості здійснення повного розрахунку в день звільнення позивача з військової служби.

Повний розрахунок за неотримане речове майно позивачу здійснено 02.03.2020.

Суд зазначає, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків. Проте ці питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8- рп/2002 при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15. Вказана правова позиція була підтримана в подальшому Верховним Судом, зокрема, в постановах від 18 квітня 2019 року у справі №806/889/17, від 31 жовтня 2019 року у справі №825/598/17, від 06 березня 2020 року по справі №1240/2162/18, від 03 червня 2020 року по справі №809/366/17.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписи Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Таким чином, суд відхиляє твердження відповідача, викладені у відзиві на позов, як на підставу відмови позивачу у нарахуванні та виплаті середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку належних сум, про те, що положення Кодексу законів про працю України не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Поряд з цим, статтею 117 Кодексу законів про працю України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Верховний Суд України у постанові від 15 вересня 2015 року у справі №21-1765а15 дійшов висновку, що передбачений частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 Кодексу законів про працю України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Разом з цим, Конституційний Суд України у рішенні №4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як зазначено судом, стаття 116 Кодексу законів про працю України встановлює обов`язок виплатити «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні, тому обставина, що несвоєчасно виплачена позивачу грошова компенсація за неотримане речове майно не є щомісячним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, не впливає на право позивача на отримання середнього заробітку за весь час затримки всіх виплат при звільненні по день фактичного розрахунку.

Таким чином, застосування передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальності здійснюється, в тому числі, і у разі невиплати компенсації за неотримане речове майно на день виключення особи зі списків особового складу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 у справі №240/12238/19.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем допущена протиправна бездіяльність щодо непроведення своєчасного та повного розрахунку при звільненні, а саме невиплата компенсації за неотримане речове майно.

При цьому, позивач просить визнати протиправними дії відповідача щодо непроведення своєчасного та повного розрахунку при звільненні невиплату позивачу в день виключення із списків Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України (31.12.2019) компенсації за неотримане речове майно.

Суд зазначає, що протиправними діями суб`єкта владних повноважень - є активна цього органу чи посадової особи; протиправною бездіяльністю - зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих і обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

В цьому випадку нездійснення обов`язкових дій на користь позивача, а саме невиплата позивачу в день виключення із списків Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України компенсації за неотримане речове майно є протиправною бездіяльністю відповідача та підставою для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 31.12.2019 по 02.03.2020.

Щодо суми стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні за період 31.12.2019 по 02.03.2020 в розмірі 74334,28 грн, суд зазначає наступне.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям станом на час виникнення спірних правовідносин визначені Законом України «Про військову службу і військовий обов`язок» та Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Проте, наведені нормативно - правові акти не містять в собі положень, які б врегульовували порядок обчислення грошового забезпечення військовослужбовцям за час затримки остаточного розрахунку при звільненні.

З огляду на зазначене, суд застосовує до спірних правовідносин постанову Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок №100) при визначенні середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку.

Відповідно до абзацу першого пункту два Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з пунктом 2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

За змістом абзацу першого пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При цьому, пунктом 7 розділу І Порядку №260, серед іншого, визначено, що середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

З системного аналізу вищенаведених норм вбачається, що середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.

З довідки Офісу Генерального прокурора від 19.02.2020 року №21-316зп вбачається, що сума середньоденного грошового забезпечення позивача складає 1198,94 грн.

Зважаючи на кількість днів у період з дня звільнення позивача (31.12.2019) по день остаточного розрахунку (02.03.2020), яка складає 62 дні, то розмір середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні становить 74334,28 грн (1198,94*62).

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 підсумувала, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц та від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13ц.

Крім того у вищевказаній постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

З огляду на викладене, беручи до уваги те, що сума виплаченої компенсації за неотримане позивачем речове майно є меншою (30 410,28 грн) порівняно із середнім заробітком за час затримки розрахунку (74334,28 грн), що очевидно є неспівмірним та порушує баланс справедливості, суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України.

При цьому суд бере до уваги істотність частки невиплаченої суми порівняно із середнім заробітком за несвоєчасний розрахунок; обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості; дії відповідача щодо її виплати.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного суду України, викладеною у постанові від 27 квітня 2016 року по справі № 6-113цс16, яка є обов`язковою для всіх судів України.

Враховуючи викладене, а також те, що сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата компенсації за речове майно) перевищує суму грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, суд вважає за необхідне застосувати принцип співмірності, та стягнути на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені (невиплата компенсації за речове майно) за період з 31.12.2019 по 02.03.2020 в розмірі 100% від суми грошової компенсації за неотримане речове майно, що становить 30 410,28 грн.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19 липня 2021 року у справі № 480/3354/19.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Всупереч наведеним вимогам відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення.

На підставі вищевикладеного, проаналізувавши норми законодавства та надавши оцінку наявним доказам у справі, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають частковому задоволенню.

У відповідності до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України на користь позивача підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача всі здійсненні ним судові витрати.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статі 5 Закону України «Про судовий збір» судові витрати присудженню з відповідача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 72-77, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення своєчасного та повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 в день виключення із списків Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України з 31.12.2019 з компенсації за неотримане речове майно.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата компенсації за речове майно) за період з 31.12.2019 по день фактичного розрахунку - 02.03.2020 в розмірі 30 410,28 (тридцять тисяч чотириста десять гривень 28 коп.).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.П. Шулежко