Справа № 420/6951/20
Суддя: Катаєва Е.В.
Дата ухвалення: 2022-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6951/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В..,

за участю секретаря судового засідання Денисенко В.О.,

представника відповідача Білоконь Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі справу за адміністративним позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001) про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України (далі ДМС), в якому просить:

визнати протиправним та скасувати рішення ДМС від 09.06.2020 року №210-20, яким йому ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язати ДМС прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно нього ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у серпні 2016 року звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про звернення за захистом в Україні, за результатом розгляду якої отримав повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №163 від 12.06.2017, яке визнано протиправним та скасовано рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 01.11.2018 по справі №815/4664/17. Також рішенням суду зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути його заяву від 22.08.2016 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийняти рішення в порядку та на підставах, визначених законодавством. Однак, за результатом повторного розгляду його заяви прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №210-20 від 09.06.2020, яке він вважає протиправним, з огляду на наступне.

Позивач зазначає, що під час проживання в країні походження зазнав переслідувань з боку органів державної влади через його активну правозахисну діяльність та членство в партії «Хізб-ут-Тахрір». Вказує, що він активно відстоював свою громадську позицію також через власний блог у соціальній мережі, через що він був змушений залишити країну громадянської належності у пошуках притулку. Позивач вважає, що у разі повернення до країни походження він може зазнати переслідувань через його політичні та релігійні переконання.

Ухвалою суду від 30.07.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою суду від 23.09.2020 року вирішено розгляд справи здійснити за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 06.04.2021 року зупинено провадження по справі до завершення в Одеському окружному адміністративному суді періоду обмежувальних протиепідемічних заходів.

Ухвалою суду від 26.10.2021 року продовжено строк зупинення провадження по справі до завершення в Одеському окружному адміністративному суді періоду обмежувальних протиепідемічних заходів.

Ухвалою суду від 15.11.2022 року, яка занесена до протоколу судового засідання, поновлено провадження у справі.

Представник відповідача до суду подав відзив на позов, в якому просив вімовити у задоволенні позову та зазначив, що позивач 01.08.2016 перетнув кордон України нелегально через територію РФ, при цьому зі звернення до ДМС звернувся лише 22.08.2016, тобто три тижні позивач перебував на території України у якості нелегального мігранта.

Представник відповідача наголошує, що звернення позивача за захистом не обумовлене потребою у мiжнародному захисті, а в свою чергу, пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування на території України та подальшого документування.

На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01.11.2018 по справі №815/4664/17, залишеного без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25.04.2019 було прийнято рішення щодо повторного розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із позивачем були проведені протоколи співбесіди з урахуванням недоліків, що були виявленi судом та за результатом розгляду заяви прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №210-20 від 09.06.2020.

Представник відповідача зазначає, що вказане рішення прийнято правомірно, оскільки позивач не зміг надати докази його переслідування на Батіківщині, чи його близьких родичів, які залишилися проживати на території РФ (батько, матір, четверо братів, дружина та двоє дітей).

Також за результатами проведеноп перевірки встановлено, що станом на 14.09.2016 згідно з облiками бази даних Генерального секретаріату Інтерполу відсутні вiдомостi вiдносно позивача.

Таким чином співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам пунктами 1, 13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено, що у позивача немає обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань через недоведеність фактів її побоювань.

Отже, рішення ДМС України прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, є правомірним та обґрунтованим.

У судове засідання позивач та його представник не з`явились, які були повідомлені належним чином та своєчасно, про причини неявки суд не повідомили, явку свідків, відносно яких судом було задоволенно клопотання, позивач не забезпечив. Будь-яких заяв, клопотань від сторони позивача не надходило. Суд вирішив розглянути справу за відсутності позивача та його представника.

У судовому засіданні представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , є громадянином РФ, про що свідчить паспорт № НОМЕР_1 виданий 06.01.2011 (а.с.216-220 т.1).

22.08.2016 позивач звернувся за захистом до ГУ ДМС в Одеській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій зазначив, що відчуває небезпеку за своє життя в РФ, оскільки він є членом релігійно-політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», яка заборонена на території РФ, а також є лідером громадського руху «За права Мусульман». В ході здійснення правозахисної діяльності на території РФ висвітлював у медіа-просторі злочинність спецслужб РФ по відношенню мусульман, у зв`язку з чим починаючи з травня 2016 року отримував погрози від працівників ФСБ на вулиці, по телефону, при відвідуванні мечеті. Як зазначив позивач у заяві, він став фігурантом сфабрикованої кримінальної справи, в ході розгляду якої позивача було залучено у якості свідка та, вимагаючи надати необхідні показання по кримінальній справі, працівники спецслужб РФ погрожували йому фізичною розправою та відкриттям кримінального провадження (а.с.72-74 т.1).

29.03.2017 за результатами розгляду заяви та особової справи заявника, Управлінням підготовено Висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.5-43 т.2).

12.05.2017 ДМС України прийнято рішення №171-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 (а.с.50-51 т.2), яке визнано протиправним та скасовано рішенням Одеського окружного адміністративного суду суду від 01.11.2018 по справі №815/4664/17, залишеного без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25.04.2019. Також рішення суду від 01.11.2018 зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 22.08.2016 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийняти рішення в порядку та на підставах, визначених законодавством (а.с.202-223 т.2).

31.05.2019 ГУ ДМС прийнято наказ №103 про повторний розгляд заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.233 т.2).

05.05.2020 ГУ ДМС складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 , у зв`язку з тим, що факти, повідомлені заявником стосовно власних переслідувань в країні громадянського походження не можуть бути визнаними підставою для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1,13 частини першої статті 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасово захисту» (а.с.148-185 т.2).

09.06.2020 року ДМС України прийнято рішення №210-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина РФ ОСОБА_1 (а.с.146-147 т.2).

Висновок від 05.05.2020, на підставі якого прийнято оскаржуване рішення №210-20 від 09.06.2020 ДМС України, обґрунтований тим, що клопотання позивача не містить умов, передбачених п.1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства «підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Суд, вважає, що висновок, який став підставою для прийняття оскаржуваного рішення є такими, що складений не у відповідності до розділу VІ Правил: за результатом оцінки комплексного та системного вивчення документів, наявних в особових справах позивачів, та перевірки фактів, повідомлених позивачем.

Відповідач Державна міграційна служба України відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою КМУ від 20.09.2014 року №360, Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 2 Положення визначено, що ДМС України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI (далі - Закон №3671-VI) під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Перевіряючи законність рішення ДМС України про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачу необхідно було з`ясувати, чи має позивач суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.

Оцінка таких побоювань обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відповідно до ч.7 ст.7 Закону №3671-VI до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Згідно частини 5 статті 10 Закону №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Критерій «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає відповідного статусу має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Аналіз вказаних термінів та дослідження справи відносно позивача, його заяви, протоколу співбесіди свідчать про те, що наявні умови зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону України №3671-VI.

Основною причиною звернення за захистом в Україні позивач вказує на побоювання стати жертвою переслідувань, а також на побоювання за своє життя за релігійно-політичними поглядами, у зв`язку з цого членством в партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» і заснуванням руху «За права мусульман», внаслідок чого він не бажає повернутися до неї через зазначені побоювання.

Згідно протоколів співбесід із позивачем, причиною виїзду з РФ стало, серед іншого, є кримінальне переслідування та вбивства членів міжнародної ісламської партії «Хізб ут-Тахрір», яка визнана терористичною організацією та є забороненою у РФ, членом якої з 08.03.2013 також є ОСОБА_1 (а.с.136 т.1).

Членство позивача в партії «Хізб ут-Тахрір» підтверджується листом Уплавління Служби безпеки України в Одеській області від 03.04.2017 №65/5/5-1494 (а.с.54-55 т.2).

У висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 05.05.2020 ГУ ДМС в Одеській обалсті зазначено, що організація «Хізб ут-Тахрір» немає офіційної реєстрації на території України, а отже не може вважатися політичною партією, яка здійснює законну політичну діяльність у нашій державі. Крім того вказано, що перебування на території України іноземних громадян, які підтримують діяльність «Хізб ут-Тахрір» становить ймовірність загрози національній безпеці України, згідно листа Служби безпеки України від 03.04.2017 року №65/5/31494, у зв`язку з чим позивач не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа.

«Хізб ут-Тахрір» є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами халіф. Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням «Хізб ут-Тахрір» вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможлива розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія не має військового крила чи озброєних прибічників. Так, речник організації у Великій Британії від імені Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі засудив терористичні акти, що були скоєні у 2007 році у Лондоні. Речник організації у Данії також виступив із засудженням цього теракту. Завдяки цьому, «Хізб ут-Тахрір» цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени «Хізб ут-Тахрір» не переслідуються правоохоронними органами країни. Провідні правозахисні організації світу, зокрема, International, визнавали членів цієї партії, засуджених до ув`язнення у країнах СНД, політичними в`язнями та рішуче засуджували численні факти катувань та позасудових страт членів «Хізб ут-Тахрір» в цих країнах.

Між тим, «Хізб ут-Тахрір» та її члени відсутні в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями №1267 (1999), №1989 (2011) та №2253 (2015), серед організації, по ІДІЛ, Аль-Каїді та пов`язаними з ними особами, групами, підприємствами та організаціями. «Хізб ут-Тахрір» не включено і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США. Інформація з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, не відносить діяльність «Хізб ут-Тахрір» до терористичної та/або екстремістської.

Суд враховує, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність «Хізб ут-Тахрір» на території України.

З огляду на наведене, вказане дає підстави характеризувати «Хізб ут-Тахрір» як не пов`язану з тероризмом ісламську релігійно-політичну організацію, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення. Таким чином його членство у «Хізб ут-Тахрір» не є перешкодою для прийняття рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Тому суд критично оцінює висновки, на підставі яких прийнято оскаржуване рішення, про те, що в діях громадянина РФ ОСОБА_1 вбачаються умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку із вчиненням дій, що суперечать меті та принципам ООН та суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України.

Суд враховує, що територіальним підрозділом ДМС підтверджено, що інформація, повідомлена заявниками стосовно основних засад організації діяльності організації «Хізб ут-Тахрар» в країні громадянської належності, мета та порядок такої діяльності, в цілому, підтверджується наявною інформацією про країну походження.

Також підтверджено заборону стосовно діяльності вказаної структури на території Російської Федерації, адже у листопаді 2013 року вступив в силу Федеральний Закон від №302-Ф3 від 02.11.2013р. «Про внесення змін в окремі законодавчі акти РФ», який передбачає, зокрема, введення кримінальної відповідальності за організацію чи участь в діяльності організації, визнаної терористичною відповідно до законодавства РФ (ст. 205-5 КК РФ). Санкція за організацію діяльності забороненої судом терористичної організації (ст. 205-5 ч.1) передбачає покарання у позбавлення волі на строк від 15 до 20 років, за участь в діяльності (ст. 205-5 ч. 2) - позбавлення волі на строк від 5 до 10 років.

У травні 2014 вступив в силу Федеральний Закон №130-Ф3 від 05.05.2014 року «Про внесення змін в окремі законодавчі акти Російської Федерації», який передбачає, зокрема, посилення відповідальності за ст.205-5 ч.1 КК, яка згідно нової редакції може включати довічне ув`язнення.

Також, посилена відповідальність за ст.282-2 і ст.205-1 КК, які застосовувалися раніше у справах про «ХТІ». Тим самим, законом до осіб, які вчинили злочин за ст.205-5 КК і деяким іншим, не застосовуються строки давності і не може бути назначено покарання нижче нижнього покарання, передбаченого вказаними статтями.

Проте, відповідач дійшов висновку, що відсутні ознаки переслідування заявника, визначені міжнародними угодами та п.1 та п.13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту».

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 21.08.2019 року по справі « 813/1589/17 дійшов висновку, що «ІНФОРМАЦІЯ_4» та її члени відсутні в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями № 1267 (1999), № 1989 (2011) та № 2253 (2015), серед організації, по ІДІЛ, «Аль-Каїді» та пов`язаними з ними особами, групами, підприємствами та організаціями. «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не включено і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США. Інформація з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, не відносить діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» до терористичної та/або екстремістської.

Також Верховний Суд врахував, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність «ІНФОРМАЦІЯ_4» в Україні.

Таким чином, побоювання позивача стати жертвою переслідувань за ознаками, зокрема, релігійних та політичних переконань, є обґрунтованими, а у матеріалах справи наявні докази того, що ці побоювання є реальними, також в матеріалах справи містяться докази загрози безпеці та свободі позивачів в країні походження через побоювання кримінального переслідування та засудження за діяльність в релігійній організації, яка за законодавством України не вважається терористичною.

Крім того в обгрунтування побоювань переслідування на співбесідах заявник повідомляв, що не може повернутися на територію країни громадянської належності через політично-релігійні погляди не тільки за участь в партії «Хізб ут-Тахрір», а й за заснування громадського руху «За права мусульман».

Щодо належності заявника до громадського руху «За права мусульман» в заяві про звернення за захистом, заявник вказав, що на території РФ він був лідером громадського об`єднання «За права мусульман», яким був створений ним у 2014 році з метою надання додаткової допомоги промусульманським правозахисним організаціям, захисту інтересів мусульман у медіа-просторі, співробітництві з різними правозахисними організаціями тощо. Водночас, заявник не надав до територіального підрозділу ДМС жодних документальних підтверджень власного членства у ГО «За права мусульман». Натомість, як спостерігається з тверджень заявника, що були надані ним під час проведення протоколів співбесід, вищевказаний рух не був офіційно зареєстрованим. При цьому, згідно пояснень заявника, ГО «За права мусульман» налічувало три особи, до його складу входив сам заявник, який використовував псевдонім « ОСОБА_2 », ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , було прийнято статут об`єднання, між його членами була досягнута домовленість стосовно їхньої подальшої діяльності. Зі слів заявника, громадський рух було представлено відповідною сторінкою (ОД «За права мусульман») у мережі «Facebook». В якості члена громадського руху «За права мусульман» шукач захисту займався підготовкою прес-релізів, наданням коментарів для ЗМІ, зустрічався з правозахисниками, журналістами, потерпілими та їх родичами, займався об`єднанням їх спільних зусиль (а.с.126-131 т.1).

Таким чином, під час проведення співбесід заявник зміг надати загальну інформацію стосовно основ функціонування ГО «За права мусульман», його складу, мети його створення, характеру його діяльності, розподілу обов`язків між членами об`єднання, характеру його зв`язків з громадськістю тощо.

У висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 05.05.2020 ГУ ДМС в Одеській області вказано, що ОСОБА_1 не було надано до жодних доказів на підтвердження усних тверджень, що було підставою для формування висновку про необгрунтованість побоювань шукача притулку.

Однак, відповідно до п.10 роз`яснень Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №1 від 25.06.2009 року, в якому зазначено, що ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Судом встановлено, що підтверджена наявність групи громадського об`єднання «За права мусульман» у соціальній мережі «Facebook», яка створена 14.11.2014 року: https://www.facebook.com/zapravamusulman, а також є підтвердженою особиста участь шукача захисту у діяльності зазначеної організації згідно посилання. Таким чином, суд вважає пояснення шукача притулку підтвердженими.

При цьому, суд відповідно до ч.5 ст.242 КАС України враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду від 31.10.2018 по справі №826/14671/16, згідно яких залежно від певних обставин отримання й надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 16.07.2019 по справі №820/2380/17 дійшов висновку, що заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами й має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази для підтвердження своїх доводів. Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї із різних достовірних джерел інформації.

Таким чином, ненадання документального доказу усних тверджень чи спірність щодо автентичності наданих доказів в підтвердження обґрунтування заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту не повинно бути перешкодою в прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

Водночас, щодо доводів відповідача про недоведеність обгрунтованості побоювань позивача, у зв`язку з тим, що частина його близьких родичів залишилися проживати на території РФ (батько, матір, четверо братів, дружина та двоє дітей), суд вважає безпідставними, оскільки сам факт залишення частини родини шукача притулку на території країни його громадянської належності не є безумовним підтвердженням відсутності обгрунтованих побоювань заявника.

Проаналізувавши ситуацію з правами людини в РФ, суд дійшов висновку, що у випадку повернення позивача до країни громадянської належності його життю, здоров`ю, гідності та свободі, може загрожувати реальна небезпека, його побоювання стати жертвою переслідувань через політичні та релігійні причини заслуговували на увагу та потребували більш ґрунтовної обробки інформації по країні походження.

При цьому, судом не встановлено умов, які перешкоджають наданню позивачеві правового статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, передбачені статтею 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 може вважатись особою, яка потребує захисту у розумінні п.п.1, 4, 13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки він змушений прибути в Україну та залишитися в Україні внаслідок загрози свободі в країні походження, інформація по якій недостатньою мірою врахована відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення.

Таким чином суд дійшов висновку, що на теперішній час в країні громадянського походження позивача склалася небезпечна для його життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування та ненадання документального доказу усних тверджень чи спірність щодо автентичності наданих доказів в підтвердження обґрунтування заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту не повинно бути перешкодою в прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Частиною 1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч.2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач не довів правомірності свого рішення від 09.06.2020 року №210-20, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з чим позовні вимоги щодо визнання протиправним та скасування рішення від 09.06.2020 року №210-20 підлягають задоволенню.

Щодо зобов`язання відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, які потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, суд враховує, що адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.2 ст.2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Отже, суд повинен відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

При цьому, Верховний Суд у постанові від 26.02.2021 №260/561/19 дійшов висновку, що приймаючи до уваги повторність прийняття відповідачем негативного рішення стосовно позивача на підставі матеріалів особової справи, судом встановлено достатні підстави для зобов`язання відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем.

Також у постанові від 26.05.2020 №815/7109/16 Верховний Суд, враховуючи неодноразовий розгляд Державною міграційною службою України звернень ОСОБА_1 про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, в тому числі і на виконання рішень судів, та той факт, що за результатами розгляду цих звернень відповідач відмовляв позивачу в наданні статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, погодився з висновками судів попередніх інстанцій, що ефективним засобом юридичного захисту прав позивача у спірних правовідносинах є саме зобов`язання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

В межах спірних правовідносин оскаржуваним рішенням Державної міграційної служби України від 09.06.2020 року №210-20 позивачу вдруге відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Враховуючи, що суд зробив висновок про наявність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у випадку повернення до країни громадянського походження, наявні підстави для зобов`язання відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч.1,2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, оцінивши достовірність та достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, відповідно до свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2,5,6,7,9,139,242-246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 09.06.2020 року №210-20, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення набирає законної сили у порядку ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст.295-297 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва