Справа № 260/2681/20
Суддя: Іванчулинець Д.В.
Дата ухвалення: 2022-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

14 листопада 2022 року м. Ужгород№ 260/2681/20
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Іванчулинця Д.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) в особі представника Шкорки Ігоря Михайловича до Управління Держпраці у Закарпатській області (вул. Минайська, буд. 16, м. Ужгород, Закарпатська область, 88018, ) про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

06 серпня 2020 року, Фізична особа підприємець ОСОБА_1 в особі представника Шкорка Ігоря Михайловича звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Держпраці у Закарпатській області, яким просить суд скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ЗК/220/202/АВ/П/ПТ-ТД-ФС-92 винесену Управління Держпраці у Закарпатській області від 21 червня 2018 року, якою вирішено накласти на фізичну особу підприємця ОСОБА_1 штраф у розмірі 111 690 грн. (а.с.1-3).

Позовні вимоги обґрунтовані наступним. 21 червня 2018 року відповідач на підставі Акту інспекційного відвідування та абзацу 2 частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) виніс Постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ЗК/220/202/АВ/П/ПТ-ТД-ФС-92, згідно якої вирішено накласти на позивача штраф у розмірі 111690,00 грн.. Станом на 21 червня 2018 року абзац 2 частини другої статті 265 КЗпП України передбачав, що юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення. Законом України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» від 12.12.2019 р. № 378-ІХ, який набув чинності 02.02.2020 p., внесені зміни до статті 265 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Ці зміни передбачають зміну підходу до процедури накладення фінансових санкцій та зміну їх розмірів. З 02 лютого 2020 року абзац 2 частини другої статті 265 КЗпП України передбачає, що юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної тягати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження. Отже, з 02 лютого 2020 року відповідальність фізичних осіб-підприємців, за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) становить штраф у формі десятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження. ФОП ОСОБА_1 не сплатила даний штраф. При цьому, 02 березня 2020 року позивач звернулася до відповідача, як державного органу, який притягнув її до відповідальності із заявою про скасування постанови від 02 лютого 2020 року. Відповідач листом від 03 березня 2020 року повідомив, що спірна постанова може бути згідно Постанови Кабінету Міністрів України №509 від 17 липня 2013 року оскаржена тільки до суду. У відповідача відсутні повноваження на її скасування. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Враховуючи послаблення на законодавчому рівні відповідальності до якої заявника було притягнуто, то відповідно діючому закону її покарання, має бути переглянуто та приведено до чинного законодавства. Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 є платником єдиного податку другої групи, тобто згідно абзацу 2 частини другої статті 265 КЗпП України до неї може бути застосовано - попередження. Відповідно Постанова про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЗК/220/202/АВ/П/ПТ-ТД-ФС-92 від 21 червня 2018 року підлягає скасуванню. Крім того, позивач у позові просила взяти суд до уваги постанову Ужгородського міськрайонного суду від 31 серпня 2018 року, якою провадження по справі про притягнення ФОП ОСОБА_1 до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрито у зв`язку із відсутністю у її діях події і складу нього адміністративного правопорушення. У зв`язку з вищезазначеним, позивач звернулася до суду з даним позовом.

10 серпня 2020 року ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду було відмовлено у відкриті провадження в адміністративній справі (а.с.6, 7).

19 серпня 2020 року до Закарпатського окружного адміністративного суду надійшла апеляційна скарга на вищезазначену ухвалу суду (а.с.10).

22 жовтня 2020 року Восьмим апеляційним адміністративним судом було ухвалено постанову, відповідно до якої апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду без змін (а.с.32-35).

08 грудня 2020 року позивач оскаржив в касаційному порядку ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної станції (а.с.46, 47).

17 лютого 2021 року постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду було задоволено касаційну скаргу позивача, ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2020 року про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 жовтня 2020 року - скасовано, а дану адміністративну справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с.75-82).

У подальшому на адресу Закарпатського окружного адміністративного суду надійшли матеріали адміністративної справи № 260/2681/20 (а.с.84).

Ухвалою судді Закарпатського окружного адміністративного суду дану позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків (а.с.86, 87).

У зв`язку з усуненням недоліків позовної заяви ухвалою судді Закарпатського окружного адміністративного суду відкрито провадження у даній справі та звільнено позивача від сплати судового збору (а.с.106-108).

Відповідач надіслав до суду відзив на позов, згідно якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з його безпідставністю (а.с.110-112).

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, 21 червня 2018 року відповідач на підставі Акту інспекційного відвідування та абзацу 2 частини другої статті 265 КЗпП України виніс Постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ЗК/220/202/АВ/П/ПТ-ТД-ФС-92, згідно якої вирішено накласти на позивача штраф у розмірі 111690,00 грн. за фактичний допуск працівників до роботи без оформлення трудового договору (контракту) (а.с.99, 100).

Станом на 21 червня 2018 року абзац 2 частини другої статті 265 КЗпП України передбачав, що юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Однак, Законом України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» від 12.12.2019 р. № 378-ІХ, який набув чинності 02.02.2020 p., внесені зміни до статті 265 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Ці зміни передбачають зміну підходу до процедури накладення фінансових санкцій та зміну їх розмірів.

Так, з 02 лютого 2020 року абзац 2 частини другої статті 265 КЗпП України передбачає, що юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної тягати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження.

Позивач у позові зазначила, що штраф не сплатила, так як відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Враховуючи послаблення на законодавчому рівні відповідальності до якої заявника було притягнуто, то відповідно діючому закону її покарання, має бути переглянуто та приведено до чинного законодавства. Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 є платником єдиного податку другої групи, тобто згідно абзацу 2 частини другої статті 265 КЗпП України до неї може бути застосовано - попередження.

У зв`язку з чим, позивач звернулася до суду з позовом у якому просила скасувати постанову про накладення штрафу.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

12 грудня 2019 року Верховна Рада України прийняла Закон України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України», який набрав чинності 02.02.2020 року.

Вищевказаний закон пом`якшує відповідальність у сфері порушення трудового законодавства.

Законом України від 12.12.2019р. № 378-ІХ «Про внесення змін до Кодексу Законів про працю України» абзац другий частини другої статті 265 КЗпП України замінено двома новими абзацами, а саме:

«Юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу у разі:

- фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої-третьої груп, застосовується попередження;

- вчинення порушення, передбаченого абзацом другим цієї частини, повторно протягом двох років з дня виявлення порушення - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення».

Тобто, Законом № 378-ІХ пом`якшено відповідальність фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої-третьої груп, до яких відноситься і позивач - ФОП ОСОБА_1 ..

Однак, частиною першою статті 58 Конституції України, передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотну дію в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1- рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Так, Конституційний Суду зазначив наступне:

«В Конституції України стаття 58 міститься у розділі II «Права, свободи та обов`язки людини і громадянина», в якому закріплені конституційні права, свободи і обов`язки насамперед людини і громадянина та їх гарантії. Про це свідчить як назва цього розділу, так і системний аналіз змісту його статей та частини другої статті 3 Конституції України. Положення окремих статей Конституції України, в яких насамперед визначається правовий статус церкви і релігійних організацій в Україні (стаття 35), політичних партій та громадських організацій (статті 36, 37), гарантують їх діяльність через реалізацію прав та свобод людини і громадянина, а саме - права на свободу віросповідання і світогляду, права на свободу об`єднання у політичні партії та громадські організації.

Тому Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується лише людини і громадянина (фізичної особи) і не поширюється на юридичних осіб (так само і не поширюється і на фізичних осіб-підприємців). Але це не означає, що цей конституційний принцип не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом`якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.»

Згідно вимог статті 51 Цивільного кодексу України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).(ст. 3 Господарського кодексу України).

Підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибуткуй ст. 42 Господарського кодексу України).

В даному випадку в Законі України від 12.12.2019р. № 378-ІХ «Про внесення змін до Кодексу Законів про працю України» відсутня пряма вказівка про надання зворотної дії в часі цього закону.

Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується лише людини і громадянина (фізичної особи) і не поширюється на юридичних осіб.

Оскільки на час притягнення до відповідальності за статтею 265 КЗпП України ОСОБА_1 мала статус фізичної особи-підприємця, до позивача застосовано санкції у вигляді штрафу як до суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи-підприємця, а отже до ФОП ОСОБА_1 у спірних правовідносинах не може застосовуватись положення статті 58 Конституції України, щодо пом`якшення відповідальності.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд в постанові від 17.02.2021 року у справі №0740/1012/18.

У зв`язку з цим, притягнення до відповідальності ФОП ОСОБА_1 за порушення законодавства про працю має здійснюватися відповідно до редакції частини другої статті 265 КЗпП України, яка діяла на день виявлення порушення (підписання акта інспекційного відвідування).

Отже, за загальним правилом закон зворотної сили не має. Це правило надає визначеності і стабільності суспільним відносинам. Це означає, що закони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Тому притягнення до відповідальності суб`єктів господарювання (юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців) за порушення законодавства про працю має здійснюватися відповідно до редакції статті 265 КЗпП України, яка діяла на день виявлення порушення.

А положення нової редакції статті 265 КЗпП України щодо часткової сплати штрафу, зміни його розміру, а також попередження, застосовуються до порушень, виявлених після набуття чинності Закону України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України».

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2018 року в адміністративній справі за № 0740/1012/18, відмовлено у задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Закарпатській області про визнання протиправною та скасування постанови № ЗК/220/202/АВ/П/ПТ-ТД-ФС-92 від 21.06.2018 року (ця постанова являється предметом спору в даній справі, яка розглядається за №260/2681/20). Суд зауважує, Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2018 року залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2019 року та набрало законної сили 18 квітня 2019 року.

Оскільки Постанова про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ЗК/220/202/АВ/П/ПТ-ТД-ФС-92 від 21 червня 2018 року була винесена саме відносно фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 уповноваженою посадовою особою Управління Держпраці у Закарпатській області на підставі абзацу 2 частини другої статті 265 Кодексу Законів про працю в редакції, яка діяла на момент виявлення порушення, а Закон України від 12.12.2019 № 378-ІХ «Про внесення змін до Кодексу Законів про працю України» не має зворотної дії в часі, тому у спірних правовідносинах до позивача не може застосовуватись положення статті 58 Конституції України, щодо пом`якшення відповідальності.

Враховуючи вищезазначене, Постанова про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ЗК/220/202/АВ/П/ПТ-ТД-ФС-92 від 21 червня 2018 року є законною і скасуванню не підлягає.

Згідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ч.1, ч.2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, провівши правовий аналіз законодавчих норм, що регулюють спірні правовідносини крізь призму встановлених обставин даної адміністративної справи, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. 241, ч. 3 ст. 243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) в особі представника Шкорки Ігоря Михайловича до Управління Держпраці у Закарпатській області (вул. Минайська, буд. 16, м. Ужгород, Закарпатська область, 88018, ) про визнання протиправною та скасування постанови відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяД.В. Іванчулинець