Справа № 520/6193/2020
Суддя: Полях Н.А.
Дата ухвалення: 2022-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Харків

14 листопада 2022 р. № 520/6193/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Полях Н.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (61057, м. Харків, вул. Римарська, буд. 24, ), третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24,м. Харків,61057, ) про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з зазначеним позовом та просить суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 21.04.2020 р. №108-20;

- зобов`язати Державну міграційну службу України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирійської Арабської Республіки - Хаббаб Мохаммад Ахмед.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15.06.2020 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (61057, м. Харків, вул. Римарська, буд. 24), третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24,м. Харків, 61057) про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 11.02.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.06.2020 року по справі №520/6193/2020 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 07.07.2022 року касаційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15 червня 2020 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року у справі № 520/6193/2020 скасовано.

Адміністративну справу № 520/6193/2020 направлено на новий розгляд до Харківського окружного адміністративного суду. В постанові Верховного Суду зазначено, що "...суди попередніх інстанцій не надали оцінки ситуації, яка склалася в країні походження позивача, не дослідили поточної та актуальної інформації щодо ситуації в Сирії й не спростували можливості загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення...".

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №520/6193/2020 розподілено на суддю Полях Н.А.

В обґрунтування позову зазначено, що рішення Державної міграційної служби України від 21.04.2020 р. №108-20 є протиправним та таким, що порушує права позивача, у зв`язку з чим просить суд зобов`язати Державну міграційну службу України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирійської Арабської Республіки - Хаббаб Мохаммад Ахмед.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження в адміністративній справі.

Сторони були належним чином повідомлені про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття спрощеного провадження у справі.

У письмових поясненнях представник Державної міграційної служби України наголосив на тому, що за інформацією УВКБ ООН ("Примусова військова повинність, повернення шукачів притулку, яким було відмовлено у наданні статусу біженця"; "Актуальна інформація про країну походження в допомогу при використанні рекомендацій УВКБ ООН по Сирії: "Незаконний виїзд" з Сирії та пов`язані з ним питання для визначення потреб у міжнародному захисті осіб, які шукають притулку із Сирії" від 01.02.2017), всі чоловіки віком від 18 років є військовозобов`язаними".

Відповідно до публікації УВКБ ООН "Актуальна інформація про країну походження в допомогу при використанні рекомендацій УВКБ ООН по Сирії: "Незаконний виїзд" з Сирії та пов`язані з ним питання для визначення потреб у міжнародному захисті осіб, які шукають притулку із Сирії" від 01.02.2017 року: "чоловіки призовного віку від 18 до 42 років повинні мати дозвіл від військкомату для того, щоб виїхати з Сирії на законних підставах".

За інформацією Данської імміграційної служби "Сирія: нововведення на військовій службі, обов`язкова військова повинність та вербування до загонів народної самооборони (YPG) "(дата публікації: вересень 2015 року): "Особа може бути звільнена від військової служби за медичними показаннями або інвалідністю, або якщо в родині вона є єдиною дитиною чоловічої статі, а також студенти можуть отримати відстрочку від військової служби на час навчання. Міжнародна організація зазначила, що відповідно до Указу № 33 2014 року, призовники можуть відстрочити військову службу, якщо в них є брати, які вже служать. Професор ОСОБА_3 зазначає, що Указом №33 від серпня 2014 року передбачено отримання відстрочки шляхом сплати певної суми грошей. Також це положення стосується до тих осіб, які легально залишили Сирію, щоб працювати або навчатися за кордоном на термін, як мінімум 4 років, а також до синів дипломатів".

За матеріалами справи позивач у віці 19 років, безперешкодно, у тому числі з боку військового комісаріату, залишив територію Сирію та прибув на навчання в Україну. Так само безперешкодно заявник двічі з часу прибуття на навчання до України повертався до Сирії під час студентських канікул в 2011 році та в 2012 році (протокол співбесіди від 27.10.2017 року арк. о/с 129). Отже, побоювання заявника бути призваним до проходження служби в урядовій армії або понести покарання за ухилення від останньої є сумнівними і носять суб`єктивний характер. На підставі викладеного просив відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

У письмових поясненнях представник Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області заперечував проти позовної заяви. Наголосив на тому, що під час співбесіди, проведеної в ході повторного розгляду його заяви, ОСОБА_1 взагалі не згадував про ймовірність застосування щодо нього примусового призиву до сирійської армії у разі його повернення до країни його громадянської приналежності. Крім того, він також взагалі не згадував про існування загрози його життю в країні його походження Сирії через війну, а також через жорстоке відношення до мирних жителів, як це було зазначено в його заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки на сьогоднішній день такі твердження є неактуальні. На підставі викладеного просив у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Керуючись приписами ст. 171, 257, 258 КАС України, суд зазначає, що розгляд позовної заяви здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно з ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Відповідно до приписів ч. 4 ст. 229 КАС України, оскільки розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи згідно із приписами ст. 262 КАС України, то фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Судом встановлено, що позивач - Хаббаб Моххамад Ахмед, громадянин Сирійської Арабської Республіки, 19.10.2017 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою № 43 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду вказаної заяви позивача, на підставі співбесід, інформації по країні походження та інших матеріалів Головним управлінням Державної міграційної служби в Харківській області складено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 .

На підставі вивчення документів та матеріалів, підтримуючи висновок Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області, Державною міграційною службою України прийнято рішення про відмову у визнанні Хаббаб Мохаммад Ахмед біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.08.2018 № 259-18.

В ході розгляду справи встановлено, що позивач отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 03.09.2018 №58, в якому вказано, що відповідно до статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 17.08.2018 № 259-18.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 06.11.2018 року по справі 3 2040/7474/18 адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії було задоволено частково. Скасовано рішення Державної міграційної служби України від 17.08.2018 № 259-18. Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Сирійської Арабської Республіки - Хаббаб Мохаммад Ахмед про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В іншій частині позовних вимог було відмовлено.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 09.04.2019 апеляційну скаргу залишено без задоволення, рішення ХОАС від 06.11.2018 залишено без змін.

Також під час розгляду справи судом було встановлено, що позивачем було отримано повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області № 29 від 30.04.2020 року про те, що відповідно до ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" позивачу повторно було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закони відсутні, відсутні на підставі рішення Державної міграційної служби України від 21.04.2020 року № 108-20.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що в Сирії позивач проживав у місті Алеппо. У вересні 2010 року позивач приїхав в Україну на навчання до Національного технічного університету "ХПІ". Влітку 2018 року позивач закінчив магістратуру. В Сирію позивач повертався на канікули влітку 2011 та 2012 року.

Також позивачем зазначено, що під час його останнього перебування в Сирії автобус в якому він їхав по маршруту Хама-Алеппо був захоплений терористами, які покинули його лише через раптове наближення до нього великої автоколони.

Після початку в Сирії активних бойових дій позивач до країни громадянського походження не повертався через громадянську війну та побоювання стати жертвою переслідувань.

Крім того позивачем зазначено, що через військові дії члени його родини (батьки, сестри) були вимушені покинути місто Алеппо та втікти до міста Хама, звідки родом мати позивача. Влітку 2018 року помер батько позивача.

У Сирії відбуваються масштабні військові дії протягом останніх 8 років. Позивач зазначив також, що не має безпечного куди б він міг повернутися. Сторони конфлікту вбивають людей з відмінними від їхніх поглядами на життя та які відмовляються вступати в їх ряди. До Сирії позивач не може повернутися через війну та побоювання стати жертвою переслідувань та систематичні порушення прав людини. Так як у країні позивача громадянська війна, він не може повернутися туди тому, що його можуть забрати в армію президента Асада та якщо позивач повернеться на Батьківщину, то буде призваний до лав армії, і буде змушений вбивати свої співгромадян, що суперечить його внутрішньому переконанню та у випадку відмови може бути вбитий чи підданий тортурам.

Не погоджуючись із рішенням суб`єкта владних повноважень, та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся із зазначеним позовом до Харківського окружного адміністративного суду.

Суд з приводу спірних відносин зазначає наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 статті 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Пунктами 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців унормовано, що, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Частиною 5 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач прибув до України у вересні 2010 року з метою навчання. Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернувся вперше лише 19.10.2017 року.

Беручи до уваги правовий висновок, викладений у постанові Верховного суду від 14.03.2018 у справі №820/1502/17 (адміністративне провадження №К/9901/2164/17) суд зазначає, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Тому, враховуючи те, що дата звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є значно пізнішою від дати його прибуття в Україну, суд приходить до висновку про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Згідно з частиною 2 статті 13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність ґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження наслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Згідно частин 1-2 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин ( ч.7 ст.7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року (далі - Конвенція 1951 року) та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року (далі - Протокол 1967 року).

Зважаючи на Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.

Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позивач, як особа, яка звернулась до міграційного органу з заявою про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, в приписів національного законодавства та міжнародних засад надання притулку, не звільнений від обов`язку надавати докази.

Також суд зазначає, що згідно зі ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які узгоджуються з п.F Конвенції про статус біженців, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

В ході розгляду справи судом встановлено, що позивачем в обґрунтування його заяви про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, не було надано відповідачеві доказів переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної етнічної та соціальної групи або політичних переконань, які б дозволяли дійти висновку про наявність підстав вважати позивача біженцем у розумінні Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Таких доказів також не було надано до суду.

Також, позивачем не надано доказів, які б дали змогу дійти висновку, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, тобто, змушений був прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Позивач також не підпадає під ознаки особи, яка потребує тимчасового захисту, оскільки в контексті п. 14 ч. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 18 Закону такими особами є іноземці та особи без громадянства, які масово вимушені шукати захисту та прибувають на територію України з країни, яка має спільний кордон з Україною, у зв`язку з подіями, зазначеними в пункті 14 частини першої статті 1 цього Закону, а саме внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження.

Водночас, позивач, звертаючись до відповідача із заявою, вказав на побоювання повернутися до країни походження через ймовірність бути залученим до збройного конфлікту, проте відповідних доказів з цього приводу на виконання ч.7 ст.7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не надав, до того ж, як встановлено судом, позивач не тікав із Сирійської Арабської Республіки від небезпеки, рятуючи своє життя, а добровільно покинув країну з метою навчання в Україні.

Отже, вказане свідчить про непов`язаність обґрунтованих побоювань позивача бути залученим до збройного конфлікту в країні громадянської належності із бажанням проживати в Україні.

Суд акцентує увагу, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державним комітетом України у справах національностей та релігій, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні.

Підпункт 2 пункту "A" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою.

Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним.

Отже, вказане побоювання повинно бути актуальним на час звернення особи з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Поряд з цим, ситуація у країні походження позивача не відноситься до конвенційних ознак, тобто не є такою, що надає безумовних підстав для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а відповідні посилання позивача характеризують загальне положення в країні походження заявника та не містять конкретних відомостей про її утиски, або можливість таких.

Водночас, беручи до уваги пункти Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, суд зазначає, що для надання статусу біженця, у першу чергу необхідно надавати оцінку саме зверненню особи, а не ситуації, яка склалася у країні його походження.

Проте, надаючи оцінку заяві позивача, суд відмічає, що останнім не надано аргументованих та обґрунтованих пояснень з урахуванням вищевикладених критеріїв про причини, з яких позивач не може повернутися в країну своєї громадянської належності, достовірних доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування саме його на батьківщині та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань, що свідчить про відсутність належного обґрунтування побоювань стати жертвою переслідувань за будь-якою з конвенційних ознак, та про неможливість користуватися захистом країни свого походження.

Оскарження рішень щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту унормовано ст. 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту".

В силу приписів Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом МВС України від 07.09.2011 р. № 649 (зареєстр. в Мінюсті 05 жовтня 2011 р. за № 1146/19884), останні, визначаючи процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, містять перелік обов`язків, покладених уповноважену особу територіального органу ДМС та ДМС України.

Так, п.2.1 Правил унормовано, що уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом: а) встановлює особу заявника; б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб); в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків; г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку; ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні); е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви; є) проводить дактилоскопію заявника; ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи; з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

Водночас, набуття таких повноважень можливо лише після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що унормовано п. 5.1 Правил, згідно яких, після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу): а) проводить співбесіди із заявником або його законним представником з метою виявлення додаткової інформації, що необхідна для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником під час подання заяви.

Щодо ситуації в країні походженні позивача, суд бере до уваги докази, які надані відповідачем та третьої особою по справі, та зазначає наступне.

За інформацією УВКБ ООН ("Примусова військова повинність, повернення шукачів притулку, яким було відмовлено у наданні статусу біженця"; "Актуальна інформація про країну походження в допомогу при використанні рекомендацій УВКБ ООН по Сирії: "Незаконний виїзд" з Сирії та пов`язані з ним питання для визначення потреб у міжнародному захисті осіб, які шукають притулку із Сирії" від 01.02.2017), всі чоловіки віком від 18 років є військовозобов`язаними".

Відповідно до публікації УВКБ ООН "Актуальна інформація про країну походження в допомогу при використанні рекомендацій УВКБ ООН по Сирії: "Незаконний виїзд" з Сирії та пов`язані з ним питання для визначення потреб у міжнародному захисті осіб, які шукають притулку із Сирії" від 01.02.2017 року: "чоловіки призовного віку від 18 до 42 років повинні мати дозвіл від військкомату для того, щоб виїхати з Сирії на законних підставах".

За інформацією Данської імміграційної служби "Сирія: нововведення на військовій службі, обов`язкова військова повинність та вербування до загонів народної самооборони (YPG) "(дата публікації: вересень 2015 року): "Особа може бути звільнена від військової служби за медичними показаннями або інвалідністю, або якщо в родині вона є єдиною дитиною чоловічої статі, а також студенти можуть отримати відстрочку від військової служби на час навчання. Міжнародна організація зазначила, що відповідно до Указу № 33 2014 року, призовники можуть відстрочити військову службу, якщо в них є брати, які вже служать. Професор ОСОБА_3 зазначає, що Указом №33 від серпня 2014 року передбачено отримання відстрочки шляхом сплати певної суми грошей. Також це положення стосується до тих осіб, які легально залишили Сирію, щоб працювати або навчатися за кордоном на термін, як мінімум 4 років, а також до синів дипломатів".

За матеріалами справи позивач у віці 19 років, безперешкодно, у тому числі з боку військового комісаріату, залишив територію Сирію та прибув на навчання в Україну. Так само безперешкодно заявник двічі з часу прибуття на навчання до України повертався до Сирії під час студентських канікул в 2011 році та в 2012 році (протокол співбесіди від 27.10.2017 року арк. о/с 129). Отже, побоювання заявника бути призваним до проходження служби в урядовій армії або понести покарання за ухилення від останньої є сумнівними і носять суб`єктивний характер.

За інформацією ООН від 30.09.2049 року, 23 вересні 2019 року було створено структуру, покликану розробити проект конституції Сирії. Зі слів спеціального посланника глави ООН по Сирії Гейра Педерсена, формування комітету результат угоди між урядом Сирії та опозиційної Сирійської комісії з переговорів. Нову структуру очолять дві співголови один з боку уряду і один з боку опозиції, а до його складу увійдуть 50 кандидатів, відібраних урядом, 50 осіб з числі опозиції і ще 50 громадських активістів, які представляють різні релігійні та етнічні групи. 30 відсотків членів комітету жінки. Початок роботи Комітету заплановано 30 жовтня 2019 року.

30 листопада 2019 року Державний департамент США повідомив наступне: "Сполучені Штати продовжують підтримувати Генерального секретаря ООН Антоніо Гутерріша і Спеціального посланника ООН по Сирії Гейра Педерсена ви їх зусиллях по сприянню роботі Конституційного комітету Сирії. Протягом останнього тижня комісії з підготовки проекту провели другий раунд засідань, метою якого було просування вперед процесу розробки конституції, що відбиває волю всього сирійського народу. "…"Конституційний комітет не може бути єдиним напрямком зусиль, що вживаються міжнародним співтовариством відповідно до Резолюції 2254 Ради Безпеки ООН. Паралельно повинні здійснюватися і інші елементи Резолюції, включаючи звільнення затриманих загальнонаціональне припинення вогню і створення безпечного і нейтрального середовища для проведення вільних і справедливих виборів під повним наглядом ООН.

Також суд бере до уваги інформацію по країні походження, отриманою з відкритих джерел, а саме УВКБ ООН у V Редакції "Рекомендацій з питання міжнародного захисту стосовно осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку" від 03.11.2017 зазначає наступне: "Як повідомляється, протягом 2016-2017 рр. сирійські урядові сили відвоювали у антиурядових збройних угруповань та ІГІШ значну частину території країни, зокрема, відповідно найбільше місто Сирії Алеппо (в грудні 2016 р.) і, після прориву трирічної блокади ІГІШ, розташоване на північному сході країни місто Дейр-ез-Зор (у вересні 2017 р.). На момент підготовки цього матеріалу сирійські урядові сили здійснюють контроль над усіма великими містами, включаючи столицю країни Дамаск і більшість її передмість, міста Алеппо, Хомс, Хама, частково місто Дер`а, більшість територій вздовж кордону з Ліваном, а також прибережний регіон, в тому числі провінції Латакія і Тартус".

Відповідно до Доповіді та картографічних даних щодо ситуації в Сирії, підготовлених

американським Інститутом військових досліджень ("Institute for the Study of War") 22.02.2019, більша частини країни перебуває під контролем сирійської влади.

Отже, за результатами вивчення актуальної інформації по країні походження заявника, можна стверджувати, що на сьогоднішній день не існує об`єктивної загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні його походження в разі його повернення, оскільки соціально-економічна, гуманітарна та військова ситуація в його країні змінилася на краще.

За інформацією по країні походження заявника, на даний час, майже вся територія Сирії знаходиться під контролем урядової армії та державної влади.

Враховуючи вищевикладене та Рекомендації з міжнародного захисту № 4: "Альтернатива втечі або переміщення всередині країни відповідно до статті 1А(2) Конвенції 1951 року про статус біженців і Протоколу до неї 1967 року" , у заявника є альтернатива внутрішнього переміщення, якщо у нього буде на це бажання.

На підставі викладеного, враховуючи відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішенням ДМС України від 21.04.2020 №108-20 було відмовлено громадянину ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, суд наголошує на тому, що Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 введено воєнний стан на всі території України.

Харківська міська територіальна громада входить до Переліку територіальних громад,

що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 №75 (зі змінами).

Ураховуючи викладене УВКБ ООН було сформовано та прийнято позиції щодо повернення в Україну. Пунктом 12 вказаної позиції визначено, що за теперішніх обставин УВКБ ООН не вважає Україну безпечною країною походження. Держави зобов`язані виключити Україну зі списків "безпечних країн походження". Відповідно уряди не повинні застосовувати прискорені процедури із скороченими гарантіями до клопотань про надання міжнародного захисту.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Хаббаб Мохаммад Ахмед 10.03.2022 року виїхав за межі України у зв`язку з воєнною агресією з боку Російської Федерації.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, суд вважає, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, діяв на підставі, в межах повноважень, з метою, якою таке повноваження надано, та у спосіб, що передбачені Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту", з дотриманням вимог ч.2 ст.2 КАС України, своєчасно та з урахуванням всіх обставин справи, а відмова в оформленні документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оформлена рішенням ДМС України від 21.04.2020 року № 108-20, обумовлена наявністю підстав, та є такою, що винесена в межах чинного законодавства України.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ч.1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст. 14, 22, 194, 243, 246, 249, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (61057, м. Харків, вул. Римарська, буд. 24, ), третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24,м. Харків,61057, ) про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 14 листопада 2022 року.

Суддя Н.А. Полях