Справа № 320/678/22
Суддя: Брагіна О.Є.
Дата ухвалення: 2022-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2022 року Київ №320/678/22

Суддя Київського окружного адміністративного суду Брагіна О.Є., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ГУ ПФУ у Київській області, в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка виявилася у ненарахуванні та невиплаті підвищення до пенсії у розмірі двох мінімальних заробітних плат з 28.12.2021 у відповідності до ст.39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-XII; зобов`язати ГУ ПФУ в Київській області здійснити перерахунок, нарахування та виплату доплати до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, проживаючому на території радіоактивного забруднення, у зоні гарантованого добровільного відселення, з 28.12.2021 у розмірі двох мінімальних заробітних плат, у відповідності до ст.39 Закону №796-XII.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що він є непрацюючим пенсіонером, проживає в населеному пункті, який відповідно до Переліку населених пунтків, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою КМУ 23.07.1991 №106, віднесено до 3 зони гарантованого добровільного відселення та перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Київській області, де одержує пенсію за віком. У зв`язку з внесенням змін до Закону України №796 "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014 №76-VIII, статтю 39 Закону №796 було виключено, а з 01 січня 2015 припинено право громадян на отримання підвищення до пенсії як непрацюючим пенсіонерам, які проживають на території радіоактивного забруднення, згідно із ст.39 Закону №796. Натомість, 17.07.2018 рішенням КСУ №6-рп/2018 вказані зміни були визнані неконституційними, а на підставі висновків ВП ВС (постанова №240/4937/18) з 17.07.2018 відновила свою дію і редакція ст.39 Закону №796.

20.12.2021, позивач на своє звернення до ГУ ПФУ у Київській області від 23.11.2021 одержав відповідь про відсутність підстав для нарахування та виплати йому підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру у відповідності до ст. 39 ЗУ ""Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Вважаючи відмову протиправною, стверджує, що ГУ ПФУ у Київській області діяло всупереч нормам закону, нехтуючи рішенням КСУ від 17.07.2018.

Ухвалою КОАС від 07.02.2022 (суддя Терлецька О.О.), у справі було відкрито спрощене позовне провадження, вирішено здійснювати розгляд справи без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами.

Розпорядженням керівника апарату КОАС Геліч Т. №82-р/ка від 29.06.2022, у зв`язку з перебуванням судді Терлецької О.О. у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, згідно ч.3 Засад використання автоматизованої системи документообігу КОАС, затвердженого рішенням зборів суддів КОАС від 12.09.2019, Положення про автоматизовану систему документообігу суду №30 від 26.11.2010, з метою додержання процесуальних строків розгляду справ, встановлених КАС України, було призначено повторний автоматизований розподіл справи №320/678/22 та визначено протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.06.2022, головуючим у даній справі суддю Брагіну О.Є.

З метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, ухвала суду про відкриття провадження у справі від 07.02.2022 у зв`язку з відсутністю фінансування видатків на оплату послуг з пересилання поштових відправлень була направлена судом на офіційну електронну адресу відповідача, а саме: .

Пунктом 2 ч. 6 ст. 251 КАС України встановлено, що днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи.

В матеріалах справи міститься довідка про доставку електронного листа, в якій зазначено, що ухвала суду про відкриття провадження у справі доставлена на електронну адресу відповідача 21.02.2022.

У відповідності до вимог ст. 162, 261 КАС України, відповідачу був встановлений строк для подання відзиву на позовну заяву протягом 15-ти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Втім відповідач, у визначений судом строк, не подав ні відзиву на позовну заяву, ні клопотання про продовження строку на його подання.

Приписами ч. 6 ст. 162 КАС України встановлено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Приймаючи до уваги, що відповідач у встановлений строк не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами.

Частиною 8 ст. 262 КАС України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з ч. 4 ст. 250 КАС України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оглянувши письмові докази, які були надані, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного:

ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 , виданим Рокитнянським РВ ГУ МВС у Київській області, перебуває на обліку у ГУ ПФУ у Київській області та одержує пенсію за віком відповідно до ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

За даними відмітки про місце проживання заявника, які містяться в паспорті стор. 11, останній зареєстрований за адресою в с. Синява Рокитнянського району Київської області, яке відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.

Позивач є особою, яка постійно працює або проживає у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення 3 категорії, про що свідчить копія посвідчення серії НОМЕР_2 від 02.08.1994.

23.11.2021, ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про перерахунок та виплату йому з 18.05.2021 підвищення до пенсії, встановленого ст. 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", враховуючи рішення Конституційного Суду України N 6-р/2018, у розмірі двох мінімальних заробітних плат.

Листом №13863-22490/П-02/8-1000/21 від 20.12.2021 відповідач повідомив ОСОБА_1 про відсутність підстав для задоволення поданої заяви, ураховуючи рішення Конституційного Суду України N6-р/2018, яким редакцію ст.39 "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" не було змінено, а саме право на доплату до пенсії надано лише особам, які працюють в зоні відчуження, тому підстави для нарахування та виплати доплати до пенсії відсутні.

Не погоджуючись з діями відповідача, ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду.

Аналізуючи спірні правовідносини в аспекті норм чинного законодавства, суд зважив на таке:

згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 39 Закону №796-ХІІ, у редакції чинній до 01.01.2015, передбачено, що громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах: у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати; у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати; у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата.

Частиною другою цієї ж статті визначено, що пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати.

Законом №76-УШ, який набрав чинності 01.01.2015 внесено зміни до Закону №796- ХІІ шляхом виключення статей 31, 37, 39 та 45. Однак, Законом №987-УШ, який набрав чинності з 01.01.2016 включено до Закону №796- ХІІ статтю 39 наступного змісту: громадянам, які працюють у зоні відчуження, встановлюється доплата у порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Конституційний Суд України у своєму рішенні №6-р/2018 від 17.07.2018 вказав, що обмеження чи скасування Законом №76-УШ пільг, компенсацій і гарантій, встановлених Законом №796-ХІІ, фактично є відмовою держави від її зобов`язань, передбачених ст. 16 Конституції України, у тому числі, щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Приписи ст. 3 Конституції України, згідно з якими держава відповідає перед людиною за свою діяльність (частина друга), зобов`язують державу обґрунтовувати зміну законодавчого регулювання, зокрема, у питаннях обсягу пільг, компенсацій та гарантій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Тож, Закон №76-УШ в частині скасування або обмеження пільг, компенсацій і гарантій, установлених Законом №796-ХІІ, щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, суперечить положенню ч. 2 ст. 3 Конституції України, відповідно до якого держава відповідає перед людиною за свою діяльність.

Отже, з моменту ухвалення Конституційним Судом України рішення від 17.07.2018 №6-р/2018 відновлено право позивача на отримання підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення - зоні гарантованого добровільного відселення на підставі ст.39 Закону №796-ХІІ.

Саме такий правовий висновок викладено ВП ВС у постанові від 18.03.2020 за результатами розгляду зразкової справи №240/4937/18.

Дана справа є типовою щодо зразкової справи №240/4937/18, а відповідно до частини третьої статті 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Як було зазначено вище, позивач є непрацюючим пенсіонером та постійно проживає на території зони гарантованого добровільного відселення, проте нарахування та виплату відповідної доплати до пенсії у розмірі двох мінімальних заробітних плат, ГУ ПФУ у Київській області здійснено не було.

Відповідно до ст. 9, 77 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та не довів правомірності своїх дій щодо ненарахування та невиплати позивачу щомісячного підвищення до пенсії в розмірі двох мінімальних заробітних плат, що передбачено ст. 39 Закону N 796-XII з 05.11.2021, як і не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, враховуючи бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачеві відповідної доплати до пенсії у розмірі двох мінімальних заробітних плат, суд вважає, що ГУ ПФУ у Київській області діяло протиправно, у зв`язку з чим вимога позивача про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу з 28.12.2021 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території зони гарантованого добровільного відселення, у розмірі двох мінімальних заробітних плат підлягає задоволенню.

Вимога позивача зобов`язати ГУ ПФУ у Київській області перерахувати, нарахувати та виплатити йому щомісячне підвищення до пенсії в розмірі двох мінімальних заробітних плат, що передбачено ст. 39 Закону N 796-XII з 05.11.2021, є похідною від вимоги про визнання бездіяльності відповідача протиправною. Ця вимога не стосується дискреціних повноважень відповідача.

Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями органу державної влади чи управління, вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі. Тобто дискреційні повноваження це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Відповідно до частини четвертої статті 245 КАСУ, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. З урахуванням тієї обставини, що бездіяльність відповідача у даній ситуації не ґрунтуються на його дискреційних повноваженнях як суб`єкта влади, оскільки алгоритм його дій чітко регламентований законодавчо, у цьому випадку задоволення позову шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

З урахуванням тієї обставини, що оскаржувані дії відповідача у даній ситуації не ґрунтуються на дискреційних повноваженнях та чітко обмежені нормою статті 39 Закону № 796-XII, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача в частині зобов`язання ГУ ПФУ у Київській області здійснити перерахунок, нарахування та виплату доплати до пенсії ОСОБА_1 у розмірі двох мінімальних заробітних плат з 28.12.2021 та зобов`язати відповідача здійснити за вказаний період перерахунок, нарахування та виплату підвищення до пенсії позивачу як непрацюючому пенсіонеру, проживаючому на території радіоактивного забруднення у зоні гарантованого добровільного відселення, відповідно до належного розміру та з урахуванням раніше виплачених сум.

Вирішуючи питання стосовно розподілу судових витрат, суд враховує наступне.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Під час звернення до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 908,00 грн., що підтверджується відповідною квитанцією.

Враховуючи задоволення позовних вимог, сума судового збору, яка підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - ГУ ПФУ у Київській області, становить 908,00 грн.

Керуючись статтями 2, 14, 73-78, 90, 94, 242-246, 250, 255, 295 КАС України,

в и р і ш и в:

адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (, м. Фастів, вул. Саєнка Андрія, 10) щодо ненарахування та невиплаті ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ; АДРЕСА_1 ) підвищення до пенсії у розмірі двох мінімальних заробітних плат за період з 28.12.2021, відповідно до ст.39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-XII.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (, м. Фастів, вул. Саєнка Андрія, 10) здійснити перерахунок, нарахування та виплату підвищення до пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ; АДРЕСА_1 ) з 28.12.2021 у розмірі двох мінімальних заробітних плат, відповідно до ст.39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-XII, з урахуванням раніше виплачених йому сум.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (, м. Фастів, вул. Саєнка Андрія, 10) на користь Державного бюджету України (отримувач коштів: Київський окружний адміністративний суд, рахунок отримувача: UA4010001, код класифікації доходів бюджету: 22030101, отримувач коштів: ГУК у Київ. обл./м.Київ/22030101, код отримувача: 37955989, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача: 899998) судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Брагіна О.Є.