Справа № 640/23091/20
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2022-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2022 року м. Київ № 640/23091/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Мазур А.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу:

за позовомОСОБА_1
доНаціонального агентства з питань запобігання корупції
провизнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправними дії та поновлення на роботі
ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 з позовом до Національного агентства з питань запобігання корупції, в якому просила:

- визнати протиправними дії Національного агентства з питань запобігання корупції щодо звільнення ОСОБА_1 в порядку пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу»;

- визнати протиправним і скасувати наказ Національного агентства з питань запобігання корупції від 03.08.2020 №658-к/тр (зі змінами) «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити ОСОБА_1 на посаді рівнозначній посаді керівника юридичної служби, а саме на посаді керівника юридичного управління з 26.08.2020, а за відсутності такої посади - на посаді, рівнозначній посаді керівника юридичної служби;

- стягнути з Національного агентства з питань запобігання корупції на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 26.08.2020 по день винесення рішення у даній справі;

- допустити до негайного виконання постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць;

- зобов`язати Національне агентство з питань запобігання корупції подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Ухвалою від 06.10.2020 суд залишив позовну заяву без руху, встановивши позивачці строк для усунення її недоліків.

Ухвалою суду від 02.12.2020 відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд якої вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Позовні вимоги вмотивовані доводами позивачки про протиправне звільнення у зв`язку з тим, що структура Національного агентства з питань запобігання корупції була штучно переформатована, оскільки управління правового забезпечення, в якому вона працювала, не скорочувалось, а фактично було перейменовано в юридичне управління без зміни мети, завдань і функціональних обов`язків вищевказаного управління. При цьому посада начальника управління, яку обіймала позивачка в управлінні правового забезпечення, не була скорочена. Відповідачем порушено процедуру звільнення, оскільки при звільненні позивачці не запропоновано для працевлаштування рівноцінної та будь-якої іншої посади та не враховано її переважне право на залишення на роботі, оскільки у 2019 році вона отримала позитивну оцінку її роботи, що підтверджує її компетентність та професіоналізм.

Уважає, що при її звільненні підлягала застосуванню стаття 87 Закону України «Про державну службу» в редакції, яка була чинна станом на час її прийняття на посаду начальника управління правового забезпечення. Застосування відповідачем указаної статті в редакції, чинній станом на час звільнення, суперечить принципу правової визначеності та погіршило її становище при звільненні.

Відповідач не виконав покладений на нього частиною третьою статті 49-2 Кодексу законів про працю України обов`язок щодо працевлаштування позивачки у зв`язку зі звільненням.

Також відповідачем не дотримано вимог постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 №256 «Деякі питання забезпечення трудових прав державних службовців, працівників державних органів, підприємств, установ та організацій на час встановлення карантину у зв`язку із загостренням ситуації, пов`язаної з поширенням випадків гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», підпунктом 1 пункту 2 якої рекомендовано підприємствам, установам та організаціям незалежно від форми власності на час встановлення карантину не звільняти працівників, які виконують визначену трудовим договором роботу вдома, та працівників, які перебувають у відпустці без збереження заробітної плати на період карантину, з підстав, установлених пунктами 3, 4 і 5 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.

В обґрунтування своїх вимог позивачка також послалася на практику Європейського суду з прав людини та Верховного Суду.

Таке звільнення, яке відбулося з порушенням вимог законодавства, порушило право позивачки на працю, та свідчить про дискримінаційне поводження стосовно працівників, яким не запропоновані вакантні посади для працевлаштування у зв`язку зі змінами в структурі та штатному розписі відповідача.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог, стверджуючи, що звільнення проведено на підставі та відповідно до вимог Закону України «Про державну службу» у відповідній редакції. Норми Кодексу законів про працю України не підлягали застосуванню при її звільненні, оскільки пріоритетним є застосування норм спеціального законодавства, а саме Закону України «Про державну службу». Указаним Законом передбачено можливість припинення державної служби і звільнення державного службовця, зокрема, внаслідок скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців. При цьому вказаний Закон наділив відповідача не обов`язком, а правом надати позивачці при звільненні будь-яку вакантну посаду. Стаття 41 Закону України «Про державну службу» також визначає право, а не обов`язок відповідача щодо її переведення на іншу посаду без обов`язкового проведення конкурсу.

Згідно з доводами відповідача ним вірно застосовано статтю 87 Закону України «Про державну службу» в редакції Закону України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14.01.2020 №440-IX, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин, 02.03.2020 з моменту її попередження про звільнення.

Дослідивши матеріали справи суд встановив, що з 08.02.2018 по 25.08.2020 ОСОБА_1 проходила публічну, а саме державну службу в Національному агентстві з питань запобігання корупції, зокрема:

- з 08.02.2018 по 02.05.2018 на посаді керівника департаменту фінансового контролю та моніторингу способу життя;

- з 02.05.2018 по 25.08.2020 на посаді керівника управління правового забезпечення.

Наказом Національного агентства з питань запобігання корупції від 28.02.2020 №74/20 «Про упорядкування структури Національного агентства з питань запобігання корупції» ліквідовано Управління правового забезпечення.

Листом від 02.03.2020 №100-18/7158/20 ОСОБА_1 повідомлено про ліквідацію управління правового забезпечення та попереджено про наступне звільнення у зв`язку із скороченням займаної нею посади. З указаним листом позивачка ознайомлена 02.03.2020, що підтверджується її підписом на цьому листі.

Наказом Національного агентства з питань запобігання корупції від 03.08.2020 №658-к/тр на підставі пункту 1 частини першої, частини четвертої статті 87 Закону України «Про державну службу» позивачку з 03.08.2020 звільнено з посади керівника управління правового забезпечення у зв`язку із скороченням посади.

У подальшому наказом Національного агентства з питань запобігання корупції від 03.08.2020 №660-к/тр «Про внесення змін до наказу Національного агентства з питань запобігання корупції від 03.08.2020 №658-к/тр» визначено, що датою звільнення ОСОБА_1 буде вважатися перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначений у документі про тимчасову непрацездатність.

Оцінюючи правомірність наказу про звільнення позивачки із займаної посади з урахуванням внесених до нього змін, суд виходить із такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Суспільні відносини, пов`язані зі створенням правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу регулює Закон України «Про державну службу».

Указаний Закон як і інші закони, що застосовуються судом при вирішенні даного спору, застосовуються в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно з приписами статті Закону України «Про державну службу» цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Дія цього Закону поширюється на державних службовців: Секретаріату Кабінету Міністрів України; міністерств та інших центральних органів виконавчої влади; місцевих державних адміністрацій; органів прокуратури; органів військового управління; органів дипломатичної служби державних органів, особливості проходження державної служби в яких визначені статтею 91 цього Закону; інших державних органів (стаття 3 названого Закону).

За змістом статті 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про запобігання корупції» працівниками апарату Національного агентства з питань запобігання корупції та його територіальних органів є державні службовці, а також інші працівники, які виконують функції з обслуговування.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Тобто, вказана правова норма пов`язує припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення не лише із скороченням чисельності або штату державних службовців, а й із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.

Відповідно до частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» в указаній редакції передбачалося, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про запобігання корупції» Голова Національного агентства з питань запобігання корупції, поміж іншого, видає у межах повноважень накази та доручення; затверджує штатний розпис та кошторис Національного агентства; призначає на посади та звільняє з посад працівників Національного агентства.

Так, судом встановлено, що наказом Національного агентства з питань запобігання корупції від 28.02.2020 №74/2020 «Про упорядкування структури Національного агентства з питань запобігання корупції» скорочено низку посад, введено нові посади, ліквідовано окремі структурні підрозділи та утворено нові структурні підрозділи, затверджено нову структуру Національного агентства зі штатною чисельністю 354 посади. Зокрема, згідно з цим наказом ліквідовано управління правового забезпечення та утворено юридичне управління. Як убачається із структури Національного агентства з питань запобігання корупції, затвердженої вищевказаним наказом, юридичне управління утворене чисельністю 18 чоловік.

До цього в Національному агентстві з питань запобігання корупції діяли структура, затверджена наказом від 17.01.2020 №4/20, в якій значилося управління правового забезпечення, та штатний розпис, затверджений Головою Агентства 28.01.2020, відповідно до якого штатна чисельність Агентства складала 323 посади, а чисельність вищевказаного управління - 11 посад.

Викладене свідчить про зміни структури та штату Національного агентства з питань запобігання корупції без скорочення в цілому чисельності або штату державних службовців, внаслідок яких ліквідоване управління правового забезпечення та утворене юридичне управління, що свідчить про скорочення посади начальника управління правового забезпечення внаслідок зміни структури та штатного розпису відповідача без скорочення чисельності та штату державних службовців відповідача, що як наслідок відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» зумовило виникнення підстави для припинення державної служби позивачки та її звільнення.

При цьому суд зазначає, що зміна структури державного органу не передбачає припинення виконання нею будь-яких повноважень. Законодавством не визначено форми зміни структури державної установи, оскільки установа складається з окремих підрозділів (з різними назвами), тому зміна структури може мати місце у формі ліквідації певних підрозділів, утворення нових, тощо.

Суд критично сприймає доводи позивачки про безпідставне застосування відповідачем при її звільненні статті 87 Закону України «Про державну службу» в редакції Закону України від 14.01.2020 №440-IX «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи», який набрав чинності 13.02.2020, і яким до указаної статті внесено зміни, зокрема, шляхом доповнення її правовою нормою, за змістом якої суб`єкт призначення або керівник державної служби при звільненні державного службовця на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті може пропонувати йому будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності).

Суд уважає, що відповідач обґрунтовано застосував статтю 87 Закону України «Про державну службу» в указаній редакції, яка була чинною станом на час виникнення спірних правовідносин, які виникли з 02.03.2020, тобто з дня її письмового попередження про наступне можливе звільнення листом від 02.03.2020 №100-18/7158/20.

Зважаючи на викладене, у відповідача не було визначеного законом обов`язку щодо надання позивачці пропозицій для її працевлаштування.

Суд погоджується з доводами відповідача, що частина третя статті 87 Закону України «Про державну службу» в редакції, що підлягає застосуванню у спірних правовідносинах, визначає дискреційні повноваження Національного агентства з питань запобігання корупції щодо надання працівнику при звільненні за пунктом 1 частини першої цієї статті пропозиції щодо працевлаштування на інших посадах, оскільки визначає саме можливість висловлення державному службовцю пропозиції вакантної посади при його звільненні. Ключовим при цьому є слово «може».

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права. Ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанта рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанта вибору будь-ким.

Верховний Суд в постанові від 30.07.2020 у справі №826/10085/16 зазначив, що дискреційним є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

У ході судового розгляду справи судом встановлено, що відповідач листом від 13.03.2020 №100-18/9353/20 реалізував своє право щодо надання позивачці пропозиції для працевлаштування у зв`язку зі звільненням, запропонувавши їй посаду головного спеціаліста відділу внутрішнього контролю управління внутрішнього контролю. Як слідує зі змісту напису, виконаного позивачкою на вищевказаному листі, вона відмовилася від указаної пропозиції стверджуючи про те, що наразі стосовно неї має місце зміна істотних умов державної служби.

При цьому звільнення позивачки 03.08.2020 відбулося не раніше ніж за 30 календарних днів після попередження.

Суд критично сприймає доводи позивачки про порушення відповідачем положень Кодексу законів про працю України, оскільки, як неодноразово звертав увагу Верховний Суд при вирішенні спорів, пов`язаних зі звільненням з публічної служби, трудове законодавство у відносинах публічної служби підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 17.02.2015 у справі №21-8а15, за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово висловлена Верховним Судом, зокрема, в постановах від 31.01.2018 у справі №803/31/16, від 30.07.2019 у справі №804/406/16, від 08.08.2019 у справі №813/150/16.

Суд не бере до уваги посилання позивачки на позицію Верховного Суду України, викладений в постанові від 01.04.2015 у справі №6-40цс15, та аналогічну позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 11.07.2018 у справі 3816/1232/17, про те, що власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Наведене обґрунтовується тим, що у згаданій справі судами застосовувались норми Закону України «Про державну службу» в іншій редакції, ніж та, що підлягає застосуванню судом у даній адміністративній справі.

Також не заслуговують на увагу суду доводи позивачки про недотримання відповідачем вимог постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 №256 «Деякі питання забезпечення трудових прав державних службовців, працівників державних органів, підприємств, установ та організацій на час встановлення карантину у зв`язку із загостренням ситуації, пов`язаної з поширенням випадків гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», підпунктом 1 пункту 2 якої рекомендовано підприємствам, установам та організаціям незалежно від форми власності на час встановлення карантину не звільняти працівників, які виконують визначену трудовим договором роботу вдома, та працівників, які перебувають у відпустці без збереження заробітної плати на період карантину, з підстав, установлених пунктами 3, 4 і 5 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.

За висновком суду указана правова норма не підлягає застосуванню у спірних правовідносинах з огляду на те, що вона має рекомендаційний характер та стосується працівників, до переліку яких позивачка не відноситься, а підстави звільнення таких працівників є відмінними від підстав звільнення позивачки.

Помилковим є твердження позивачки про те, що її звільнення має ознаки дискримінації.

Стаття 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» визначає, що непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Цією ж статтею Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» визначено, що пряма дискримінація - це ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дія цього Закону поширюється на відносини між юридичними особами публічного та приватного права, місцезнаходження яких зареєстровано на території України, а також фізичними особами, які перебувають на території України.

Частиною третьою статті 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» установлено, що не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.

Дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб без об`єктивного та розумного обґрунтування у відносно схожих ситуаціях (пункт 48 рішення ЄСПЛ від 07.11.2013 у справі «Пічкур проти України»).

Звертаючись до обставин цієї справи суд зазначає, що оскаржуваний наказ про звільнення позивачки не надає необґрунтованих переваг особам за їх певними ознаками та не передбачає поводження з особами у різний спосіб у відносно схожих ситуаціях, отже прояви дискримінації щодо позивачки відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що відповідачем дотримано порядок звільнення позивачки з державної служби, який визначено чинними на час звільнення нормами Закону №889-VIII.

Таким чином, вимоги позивачки про визнання протиправними дій відповідача щодо її звільнення та про визнання протиправним і скасування наказу Національного агентства з питань запобігання корупції від 03.08.2020 №658-к/тр «Про звільнення ОСОБА_1 » з урахування змін, внесених наказом від 03.08.2020 №660-к/тр «Про внесення змін до наказу Націонаьного агентства з питань запобігання корупції від 03.08.2020 №658-к/тр» є необґрунтованими, тому задоволенню не підлягають.

Оскільки позовні вимоги про поновлення позивачки на посаді та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про визнання протиправними дій Національного агентства з питань запобігання корупції щодо її звільнення та визнання протиправним і скасування наказу про її звільнення, які задоволенню судом не підлягають, то ці вимоги також не підлягають задоволенню судом.

Відтак, позовні вимоги в цілому є необґрунтованими та задоволенню судом не підлягають.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову підстави для відшкодування позивачці судових витрат, понесених у зв`язку із зверненням до суду з адміністративним позовом, відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Національного агентства з питань запобігання корупції (0113, м. Київ, бульвар Дружби народів, 28, ) про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправними дій та поновлення на роботі відмовити.

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя А.С. Мазур