Справа № 200/17068/21
Суддя: Загацька Т.В.
Дата ухвалення: 2022-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2022 року Справа№200/17068/21

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Загацької Т.В., розглянувши за правилами загального позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності, стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Донецької обласної прокуратури (, 87555, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Університетська, 6) з вимогами:

- визнати протиправною бездіяльність Донецької обласної прокуратури в частині не виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при його звільненні;

- стягнути з Донецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку в сумі 42822 грн перерахувавши на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 НОМЕР_2 в ПриватБанку (МФО 305299);

- стягнути з Донецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за кожен день затримки розрахунку, починаючи 22 жовтня 2021 по день ухвалення судового рішення;

- зобов`язати Донецьку обласну прокуратуру до негайного виконання рішення в частині виплат, передбачених в п. 3-4 резолютивної частини позову - у межах суми стягнення за один місяць.

Позовні вимоги обґрунтовує наступним. З липня 1999 року по 22.10.2021 працював в органах прокуратури Донецької області України. Наказом від 22.10.2021 № 2595-к його було звільнено із займаної посади та органів прокуратури на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації (підпункт 2 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-ІХ від 19.09.2019). Позивач вважає, що має право на отримання вихідної допомоги при звільненні. Так, Закон України «Про прокуратуру» є спеціальним законом, що визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України. Проте цим законом взагалі не врегульовано порядок звільнення, процедуру та гарантії для працівників, які підлягають звільненню, виплату працівнику вихідної допомоги при звільненні. Тому, на думку позивача, до спірних правовідносин субсидіарно мають бути застосовані положення Кодексу законів про працю України, який є загальним нормативно-правовим актом у трудових відносинах, статтею 44 якого визначений обов`язок роботодавця виплатити працівнику вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, якщо працівника звільнено у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. При цьому, незалежно від вказівки в наказі про звільнення на пункт 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», працівник вважається звільненим за вказаною нормою Кодексу з відповідними правовими наслідками для роботодавця. Позивач вважає, що у день звільнення не проведено повний розрахунок, що тягне для відповідача настання відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, у вигляді виплати звільненому працівнику середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Зазначає, що його заробітна плата, як прокурора місцевої прокуратури за період з 01.01.2021 по 30.06.2021 включно повинна становити 40860 грн (27240,00 грн (посадовий оклад) + 10896 грн (надбавка 40% за вислугу років) + 2724 (мінімальна 10% премія)), а за період з 01.07.2021 по 22.10.2021 повинна становити 42822 грн (28548 грн. (посадовий оклад)+11419,20 грн. (надбавка 40% за вислугу років) + 2854,8 грн. (мінімальна 10% премія), згідно ст.81 Закону №1697-VII (після ухвалення Конституційним судом рішення від 26.03.2020 №6-р/2020), однак заробітна плата нараховувалась у спосіб, що не відповідає положенням ст.81 Закону №1697-VІІ.

Відповідач надав відзив, у якому зазначив, що юридичним фактом, що зумовило звільнення позивача на підставі п.9 ст.51 Закону України «Про прокуратуру», у даному випадку було неуспішне проходження ним атестації. Цей юридичний факт є відмінним від того, у зв`язку з яким ст. 44 КЗпП України передбачено виплату вихідної допомоги. З огляду на викладене, просив суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Не погодившись із доводами відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву, позивач надав відповідь на відзив, у якій навів обставини, аналогічні викладеним у позовній заяві, та просив задовольнити позов у повному обсязі.

Ухвалою суду від 06.12.2021 суд відкрив провадження у справі та призначив до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою суду від 10.01.2022 розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження; замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням; призначено підготовче засідання на 08.02.2022.

Ухвалою суду від 08.02.2022 продовжено строк підготовчого провадження в адміністративній справі №200/17068/21 на тридцять днів з дня закінчення шістдесятиденного строку, визначеного ч.4 ст.173 КАС України; відкладено підготовче засідання по справі на 01.03.2022.

Ухвалою суду від 16.02.2022 задоволено клопотання ОСОБА_1 про його участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 28.07.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив.

ОСОБА_1 з 03.02.2017 по 22.10.2021 працював на посаді прокурора Мангушського відділу Маріупольської місцевої прокуратури № 1 Донецької області.

Наказом прокурора Донецької області №2595-к від 21.10.2021 позивача звільнено з посади прокурора Мангушського відділу Маріупольської місцевої прокуратури №1 Донецької області з 22.10.2021 на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації (підпункт 2 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-ІХ від 19.09.2019). Відділу фінансування та бухгалтерського обліку обласної прокуратури було вказано провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні позивачу виплати при звільненні. Підставою вказано рішення п`ятнадцятої кадрової комісії від 13.09.2021 №83.

Заявою від 08.11.2021 позивач звернувся до відповідача та просив провести розрахунок у повному обсязі та виплатити вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку.

Відповідачем 12.11.2021 було надано відповідь на заяву позивача, в якій зазначено, що згідно з інформацією відділу фінансування та бухгалтерського обліку обласної прокуратури на виконання вищевказаного наказу проведено повний остаточний розрахунок. Інше наказом не передбачено. Заробітну плату позивач отримав у повному обсязі. Заборгованість відсутня. У зв`язку з викладеним виплата вихідної допомоги при звільненні з займаної посади не передбачена.

Згідно з відомостями, викладеними в довідці про середньомісячну заробітну плату від 12.11.2021 №2185-1148, заробітна плата позивача складає в серпні 2021 року 412,34 грн, в вересні 2021 року - 0 грн., всього 412,34 грн. Середньоденна заробітна плата - 412,34 грн, середньомісячна 8865,31 грн.

Згідно з розрахунковим листом за жовтень 2021 року вихідна допомога при звільненні позивачу не виплачувалась.

Вирішуючи адміністративну справу, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з наступного.

Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (далі Закон №1697) забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

Статтею 4 Закону №1697-VII встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону №1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Так, відповідно до п.9 ч.1 ст.51 Закону №1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України від 19 вересня 2019 року №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі Закон №113-IX) статтю 51 Закону №1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Законом №1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 КЗпП України.

Конституційний Суд України у Рішенні від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначав, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі №21-8а15 за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 30 липня 2019 року у справі № 804/406/16, від 8 серпня 2019 року у справі № 813/150/16.

КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу).

Статтею 40 КЗпП України встановлено що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої даної статті).

Відповідно до ч.4 ст.40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Згідно зі ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Законом №113-IX було внесено зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».

Внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що ч.5 ст.51 Закону №1697-VII та ч.4 статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Такі висновки викладені Верховним Судом у постанові від 23.12.2020 у справі №560/3971/19.

Також Верховний Суд у вказаній постанові звернув увагу, що чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги. Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

Таким чином, доводи позовної заяви про наявність у позивача права на отримання вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку є обґрунтованими, а відповідна бездіяльність відповідача щодо невиплати такої допомоги при звільненні є протиправною.

Отже, позовна вимога позивача про визнати протиправною бездіяльності Донецької обласної прокуратури в частині не виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при його звільненні є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача у вигляді вихідної допомоги, суд зазначає таке.

Позивач стверджує про необхідність застосування до визначення суми середньомісячного заробітку ст.81 Закону №1697-VII, яка визначала посадовий оклад прокурора станом на час звільнення позивача.

Так, Законом України від 19.09.2019 №113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», який набрав чинності 25.09.2019, та яким запроваджено реформування системи органів прокуратури, частини 3-5 ст.81 Закону України «Про прокуратуру» викладені у такій редакції: « 3. Посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

З 1 січня 2021 року посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а з 1 січня 2022 року - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Відповідно до абз.3 п.3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №113-IX до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.

Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором.

За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

З аналізу наведених норм, суд дійшов висновку, що положення ст.81 Закону №1697-VII поширюється виключно на прокурорів окружної прокуратури, обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора.

Водночас, як установлено судом, позивача звільнено з посади прокурора Мангушського відділу Маріупольської місцевої прокуратури №1 Донецької області з 22.10.2021 на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації.

Таким чином, на дату звільнення позивача з посади в системі органів прокуратури відбувалися зміни, супроводжувані, зокрема, (поетапною) атестацією працюючих прокурорів (усіх рівнів) і переведенням їх на посади відповідно до Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур.

При цьому, виплата заробітної плати згідно з Постановою №1155 і статті 81 Закону №1697-VII пов`язувалася із фактом переведення прокурорів (після їхньої атестації) на посади в новоутворені/оновлені прокуратури (відповідно до Закону №113-ІХ).

Тобто середня заробітна плата позивача не може обчислюватися з урахуванням посадових окладів прокурорів обласної прокуратури, адже його туди з об`єктивних причин не переводили. Водночас, прирівнювати посадовий оклад позивача до прокурорів обласної прокуратури суперечило б меті і вимогам Закону №113-ІХ.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 30 червня 2021 року у справі №826/17798/14.

Тому протилежні доводи позивача суд вважає необґрунтованими.

Суд у спірних правовідносинах застосовує процедуру нарахування середнього заробітку працівника за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) (далі Порядок № 100).

Згідно абз.3 п.2 Порядку №100 у випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

За правилами пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

Згідно з довідкою відповідача від 12.11.2021 №21-85-1148 середньомісячна заробітна плата позивача становить 8865,31 грн.

Відтак, на переконання суду, саме вказана сума підлягає нарахуванню позивачу у вигляді вихідної допомоги при звільненні.

Щодо стягнення вказаних коштів з відповідача на користь позивача, суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.3 Закону України від 05.06.2012 №4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Отже, на виконання рішення суду кошти стягуються з державного органу шляхом їх безспірного списання з відповідних рахунків.

Водночас, такий спосіб виконання рішення суду не забезпечить нарахування та сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, який забезпечує права застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Так, відповідно абз.1 п.1 ч.1 ст.7 Закону України від 08.07.2010 №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Отже, із вищевказаних сум коштів мають бути сплачені обов`язкові податки і збори.

Тому позовна вимога стягнути на користь позивача кошти є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Отже, для повноти захисту прав позивача, суд дійшов висновку відповідно до ч.2 ст.9 КАС України вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Донецьку обласну прокуратуру нарахувати позивачу вихідну допомогу у зв`язку зі звільненням в сумі 8865,31 грн. та виплатити таку допомогу з відрахуванням обов`язкових податків і зборів.

Стосовно позовних вимог в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.10.2021 по день ухвалення судового рішення, суд зазначає таке.

Приписами статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі №1-5/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року в справі №810/451/17 зауважила, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Таким чином, виходячи із системного тлумачення положень статей 116, 117 КЗпП України, враховуючи рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі №4-рп/2012, а також правові позиції Великої Палати Верховного Суду, наведені вище, суд дійшов висновку, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові) (висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 12.08.2020 у справі №400/3151/19).

Відтак лише на момент припинення вказаного правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог. При цьому для того, щоб права працівника на виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні вважалися закінченим складом правопорушення, суду необхідно встановити такі юридично значимі обставини як: 1) невиплата належних працівнику при звільненні сум; 2) проведення із ним остаточного розрахунку.

Тобто, лише факт проведення остаточного розрахунку дасть можливість для встановлення обсягу порушених прав. Інакше, навіть у випадку постановлення судом рішення про стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні станом на дату судового рішення, спір не буде вирішений, адже за відсутності остаточного розрахунку права працівника на виплату середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні далі вважатимуться порушеними.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 18.06.2019 у справі №808/307/17, від 09.10.2019 у справі №805/1917/17-а, від 22.01.2020 у справі №620/1982/19, від 20.05.2020 у справі №816/1640/17.

У зв`язку із вищевикладеним, оскільки остаточний розрахунок при звільнення з позивачем не проведений, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення є передчасними до проведення з позивачем повного розрахунку, в даному випадку вихідну допомогу у зв`язку зі звільненням.

З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищезазначене, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 454 грн.

Щодо вимоги позивача про допуск негайного виконання рішення, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про: 1) присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць; 2) присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; 3) поновлення на посаді у відносинах публічної служби; 4) припинення повноважень посадової особи у разі порушення нею вимог щодо несумісності; 5) уточнення списку виборців; 6) усунення перешкод та заборону втручання у здійснення свободи мирних зібрань; 7) включення фізичних осіб, юридичних осіб та організацій до переліку осіб, пов`язаних з провадженням терористичної діяльності або стосовно яких застосовано міжнародні санкції, виключення фізичних осіб, юридичних осіб та організацій з такого переліку та надання доступу до активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням.

Негайно також виконуються рішення суду, прийняті в адміністративних справах, визначених пунктами 1, 5 частини першої статті 263, пунктами 1-4 частини першої статті 283 цього Кодексу.

Суд, який ухвалив рішення, за заявою учасників справи або з власної ініціативи може ухвалою в порядку письмового провадження або зазначаючи про це в рішенні звернути до негайного виконання рішення: 1) у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1 і 2 частини першої цієї статті; 2) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності громадського об`єднання; про примусовий розпуск (ліквідацію) громадського об`єднання; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства; 4) про встановлення обмеження щодо реалізації права на свободу мирних зібрань.

Предметом спору що розглядається, є вихідна допомога при звільненні, що за своєю природою є одноразовою виплатою, та не є пенсією, іншим періодичним платежем заробітною платою або грошовим утриманням, та відповідно допуск до негайного виконання в даному випадку не передбачено.

Щодо строків розгляду адміністративного позову, суд зазначає наступне.

Станом на день розгляду справи в Україні продовжує діяти воєнний стан.

Відповідно до ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12 травня 2015 року № 389-VIII, в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.

Рішенням Ради суддів України від 24 лютого 2022 року № 9, з урахуванням положень статті 3 Конституції України про те, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю - рекомендовано зборам суддів, головам судів, суддям судів України у випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.

Згідно п. 4 опублікованих 02.03.2022 року Радою суддів України Рекомендацій щодо роботи судів в умовах воєнного стану, судам України рекомендовано усіх доступних працівників, по можливості, перевести на дистанційну роботу.

В таких умовах керівництвом Донецького окружного адміністративного суду задля збереження життя та здоров`я працівників та відвідувачів суду прийнято рішення про подальшу організацію роботи установи в дистанційному режимі.

З огляду на викладене, судове рішення ухвалено за умови наявної можливості доступу судді до матеріалів адміністративної справи.

Керуючись ст.ст. 2, 5-10, 19, 72-77, 90, 132, 139, 143, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Донецької обласної прокуратури (, 87555, Донецька область, м.Маріуполь, вул. Університетська, 6) про визнання протиправною бездіяльності, стягнення коштів, - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Донецької обласної прокуратури в частині не виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при його звільненні.

Зобов`язати Донецьку обласну прокуратуру нарахувати ОСОБА_1 вихідну допомогу у зв`язку зі звільненням в сумі 8865,31 грн. (вісім тисяч вісімсот шістдесят п`ять гривень 31 коп.) та виплатити таку допомогу з відрахуванням обов`язкових податків і зборів.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з бюджетних асигнувань Донецької обласної прокуратури суму сплаченого судового збору в розмірі 454,00 грн.

Повне судове рішення складено 16.11.2022.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.В.Загацька