Справа № 640/12281/22
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2022-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2022 року м. Київ № 640/12281/22

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до Апарату Верховної Ради України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, 5)

про визнання протиправними дій, скасування розпорядження, зобов`язання

вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:.

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) з адміністративним позовом до Апарату Верховної Ради України (далі по тексту - відповідач), в якому (з урахуванням зави про зміну предмета позову) просить:

- визнати протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо неналежного розгляду вимоги про розрахунок від 22 червня 2022 року;

- стягнути з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату в сумі 53 166,32 грн. згідно вимоги про розрахунок;

- стягнути з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 відповідно до стаття 117 Кодексу законів про працю України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 20 червня 2022 року по день фактичного розрахунку;

- визнати протиправними дії Апарату Верховної Ради України щодо невключення у вислугу років на державній роботі періоду навчання позивача в аспірантурі Київського національного університету імені Тараса Шевченка з 01 жовтня 2009 року по 30 вересня 2012 року та періоду роботи з 01 грудня 2013 року по 10 жовтня 2017 року на посаді асистента кафедри правосуддя КНУ імені Тараса Шевченка;

- визнати протиправним та скасувати розпорядження керівника Апарату Верховної Ради України №362-к від 21 лютого 2020 року в частині встановлення ОСОБА_1 надбавки за вислугу років розміром 9 відсотків посадового окладу як такій, яка має станом на 25 лютого 2020 року стаж державної служби 3 роки 5 місяців 25 днів; №598-к від 31 березня 2020 року в частині встановлення надбавки в розмірі 18 %; №1290-к від 17 серпня 2020 року в частині встановлення надбавки в розмірі 12 %; №1394-к від 19 серпня 2021 року в частині встановлення надбавки 15%;

- зобов`язати Апарат Верховної Ради України врахувати стаж державної служби на дату прийняття на роботу ОСОБА_1 (25 лютого 2020 року) 6 років 11 місяців та 10 днів;

- зобов`язати Апарат Верховної Ради України здійснити перерахунок заробітної плати (враховуючи усі надбавки, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу, а також відпускних, допомоги на оздоровлення, допомоги на вирішення соціально-побутових питань тощо) відповідно до Закону України «Про державну службу» за період роботи ОСОБА_1 з 25 лютого 2020 року по 20 червня 2022 року та виплатити недоплачені суми заробітної плати ОСОБА_1 її з урахуванням вже здійснених виплат за цей період.

Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що на дату її працевлаштування в Апарат Верховної Ради України їй безпідставно до загального стажу державної служби не враховано період навчання в аспірантурі Київського національного університету імені Тараса Шевченка з 01 жовтня 2009 року по 30 вересня 2012 року та період роботи з 01 грудня 2013 року по 10 жовтня 2017 року на посаді асистента кафедри правосуддя КНУ імені Тараса Шевченка. При цьому, неврахування вказаних періодів до стажу державної служби призвело до недоплати заробітної плати за весь період роботи в Апараті та непроведення розрахунку при звільненні.

Також позивач стверджує, що за період її роботи у Апараті Верховної Ради України їй встановлювалися різні надбавки у різні періоди роботи без зазначення причин та передумов.

Додатково позивач вказала про безпідставне нездійснення розгляду вимоги про здійснення перерахунку заробітної плати.

У відзиві на адміністративний позов представник відповідача вказав, що стаж державної служби за період роботи (служби) до набрання чинності Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII обчислюється відповідно до пункту 8 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону, а саме - у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством. Представник відповідача стверджує, що до 01 травня 2016 року до стажу державної служби згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 03 травня 1994 року №283 «Про порядок обчислення стажу державної служби» включається стаж наукової роботи, набутий в державних установах, організаціях, закладах на посадах, визначених переліком посад наукових (науково-педагогічних) працівників підприємств, установ, організацій, вищих навчальних закладів ІІІ-IV рівнів акредитації, перебування на яких дає право на призначення пенсії та виплату грошової допомоги у разі виходу на пенсію відповідно до статті 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2004 року №257, незалежно від наявності перерв у роботі. Вказаним переліком посад наукових (науково-педагогічних) працівників підприємств, установ, організацій, вищих навчальних закладів ІІІ-IV рівнів акредитації посада аспіранта не передбачена.

Відтак, на думку відповідача, спірні періоди навчання та роботи не підлягають зарахуванню до стажу державної служби.

Позивач надала до суду відповідь на відзив, у якій сказала, що відповідач у жодному документі не надав інформації про те, який саме стаж ОСОБА_1 було ним враховано у розпорядженні №362-к від 21 лютого 2020 року, як і не зазначено в розпорядженнях №598-к від 31 березня 2020 року, №1290-к від 17 серпня 2020 року, №1394-к від 19 серпня 2021 року, який саме стаж ОСОБА_1 враховано для призначення більшого чи меншого розміру надбавки за вислугу років.

При цьому, позивач наполягала, що навчання в аспірантурі з 01 жовтня 2009 року по 30 вересня 2012 року є стажем наукової роботи і підлягає зарахуванню до стажу державної служби, як і період роботи позивача з 01 грудня 2013 року по 10 жовтня 2017 року на посаді асистента кафедри правосуддя КНУ імені Тараса Шевченка, а тому підлягають зарахуванню до державної служби.

Представник Апарату Верховної Ради України у запереченнях на відповідь на відзив вказав, що при прийнятті позивача на роботу їй була встановлена надбавка за вислугу років розміром 9 % посадового окладу як такій, що мала станом на 25 лютого 2020 року стаж державної служби 3 роки 5 місяців 25 днів. Також представник відповідача повідомив, що у березні 2020 року через технічний збій комп`ютерної програми, за допомогою якої формуються розпорядження, ОСОБА_1 була встановлена надбавка розміром 18 % з 08 березня 2020 року.

Також, на думку представника відповідача розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України в частині встановлення ОСОБА_1 є актами індивідуальної дії, які після їх реалізації вичерпують свою дію.

З огляду на викладене вище, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, на підставі наявних у справі матеріалів.

При цьому, суд враховує подані позивачем клопотання про прискорення розгляду та вирішення справи.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

З наявної в матеріалах справи копії розпорядження Апарату Верховної Ради України №362-к від 21 лютого 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 з 25 лютого 2020 року призначено на посаду заступника керівника секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань фінансів, податкової та митної політики як переможця конкурсу на зайняття цієї посади. Вказаним розпорядженням позивачу присвоєно 6 ранг державного службовця з надбавкою 500,00 грн. на місяць.

В подальшому, на підставі розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України №792-к від 08 червня 2022 року позивача звільнено із займаної посади за власним бажанням з 20 червня 2022 року.

22 червня 2022 року ОСОБА_1 звернулась із вимогою про здійснення розрахунку на підставі вимог статті 116 Кодексу законів про працю України, зокрема виплатити належні суми надбавки за вислугу років за весь період роботи в Апараті Верховної Ради України та компенсацію за 10 днів невикористаної відпустки та заробітну плату за 1 робочий день.

У відповідь на вказану вимогу Управління справами Апарату Верховної Ради України повідомило позивача, що надбавка за вислугу років нараховувалась на підставі відповідних розпоряджень про встановлення надбавки, а підстави для зарахування періоду навчання в аспірантурі до стажу державної служби - відсутні, тому відповідачем були вжиті заходи щодо належного проведення розрахунку у день звільнення відповідно до вимог статті 116 Кодексу законів про працю України.

Незгода позивача із вказаними передумовами, що зумовили невиплату належних їй сум, зумовила її звернення до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За статтею 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Верховний Суд зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Так, наявними матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 у період з 25 лютого 2020 року по 20 червня 2022 року перебувала на державній службі.

Порядок оплати праці державних службовців врегульовано положеннями статті 50 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII (надалі по тексту також - Закон №889-VIII, в редакції станом на період працевлаштування позивача в Апараті Верховної Ради України).

Держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи (частина 1 статті 50 Закону №889-VIII).

Заробітна плата державного службовця складається з: 1) посадового окладу; 2) надбавки за вислугу років; 3) надбавки за ранг державного службовця; 6) премії (у разі встановлення).

При цьому, згідно частини 1 статті 52 Закону №889-VIII надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.

Тобто, розмір надбавки за вислугу років прямо залежить від кількості календарних років стажу державної служби, що також підтверджується вимогами статті 46 Закону №889-VIII.

В межах даного спору, на думку позивача, нездійснення повного розрахунку при її звільненні спричинене тим, що відповідачем безпідставно не зараховано до стажу державної служби період навчання позивача в аспірантурі Київського національного університету імені Тараса Шевченка з 01 жовтня 2009 року по 30 вересня 2012 року та періоду роботи з 01 грудня 2013 року по 10 жовтня 2017 року на посаді асистента кафедри правосуддя КНУ імені Тараса Шевченка.

У відзиві на адміністративний позов відповідач стверджує про відсутність підстав для зарахування таких періодів до стажу державної служби, адже Переліком №283 посада аспіранта не передбачена, а Законом України від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», який набрав чинності 11 жовтня 2017 року статтю 37 Закону України від 26 листопада 2015 року №848-VIII «Про наукову і науково-технічну діяльність» викладено у новій редакції, якою не передбачено зарахування наукового стажу роботи до стажу державної служби.

Стосовно наведеної позиції відповідача, суд зазначає, що стаж державної служби обчислюється відповідно до статті 46 Закону №889-VIII, а також Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2016 року №229 (надалі по тексту також - Порядок №229).

Пунктом 8 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII та пунктом 6 Порядку №229 передбачено, що стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Відтак, стаж державної служби за періоди роботи до 01 травня 2016 року обчислюється відповідно до законодавства, яке діяло до зазначеної дати.

Стаж державної служби до набрання чинності Законом №889-VIII обчислювався згідно Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 травня 1994 року №283 (надалі по тексту - Порядок №283).

У відповідності до пункту 3 Порядку №283 до стажу державної служби включається також: стаж наукової роботи, набутий в державних установах, організаціях, закладах на посадах, визначених переліком посад наукових (науково-педагогічних) працівників підприємств, установ, організацій, вищих навчальних закладів III-IV рівнів акредитації, перебування на яких дає право на призначення пенсії та виплату грошової допомоги у разі виходу на пенсію відповідно до статті 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2004 року №257, незалежно від наявності перерв у роботі.

Суд враховує, що Переліком №257 не передбачено посади аспіранта та докторанта.

Однак, положеннями статті 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» від 13 грудня 1991 року №1977-ХІІ визначалось, що для осіб, які працюють на посадах, що згідно із законодавством відноситься до посад державного службовця, попередній стаж наукової роботи, набутий в державних установах, організаціях, закладах, зараховується до стажу державної служби незалежно від наявності перерв у роботі, а для осіб, які працювали (працюють) на посадах наукових (науково-педагогічних) працівників, попередній стаж державної служби зараховується до стажу наукової роботи незалежно від наявності перерв у роботі.

При цьому, згідно статті 22-3 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» до стажу наукової роботи зараховується: час навчання в аспірантурі, ад`юнктурі чи докторантурі за денною (очною) формою навчання випускникам аспірантури, ад`юнктури, докторантури.

Вимогами статті 37 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» від 26 листопада 2015 року №848-VIII (надалі також - Закон №848-VIII, в редакції станом на 10 жовтня 2017 року) передбачено, що для осіб, які працюють на посадах, що згідно із законодавством належать до посад державного службовця, попередній стаж наукової роботи, набутий у державних установах, організаціях, закладах, зараховується до стажу державної служби незалежно від наявності перерв у роботі, а для осіб, які працювали (працюють) на посадах наукових (науково-педагогічних) працівників, попередній стаж державної служби зараховується до стажу наукової роботи незалежно від наявності перерв у роботі.

Згідно статті 35 Закону №848-VIII до стажу наукової роботи зараховується час навчання в аспірантурі, ад`юнктурі чи докторантурі за денною (очною) формою навчання випускникам аспірантури, ад`юнктури, докторантури.

У відповідності до статті 1 Закону №848-VIII:

- аспірант - вчений, який проводить фундаментальні та (або) прикладні наукові дослідження у рамках підготовки в аспірантурі у вищому навчальному закладі/науковій установі для здобуття ступеня доктора філософії;

- докторант - науковий або науково-педагогічний працівник, який проводить фундаментальні та (або) прикладні наукові дослідження у рамках підготовки в докторантурі у вищому навчальному закладі (науковій установі) для здобуття ступеня доктора наук;

- наукова діяльність - інтелектуальна творча діяльність, спрямована на одержання нових знань та (або) пошук шляхів їх застосування, основними видами якої є фундаментальні та прикладні наукові дослідження.

Суб`єктами наукової і науково-технічної діяльності є наукові працівники, науково-педагогічні працівники, аспіранти, ад`юнкти і докторанти, інші вчені, наукові установи, університети, академії, інститути, музеї, інші юридичні особи незалежно від форми власності, що мають відповідні наукові підрозділи, та громадські наукові організації (частина 1 статті 4 Закону №848-VIII).

З урахуванням вищенаведеного в сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що періоди навчання на денній формі навчання в аспірантурі та докторантурі в державних закладах до 11 жовтня 2017 року зараховуються до стажу державної служби.

Суд зазначає, що відповідачем факт навчання позивача на денній формі навчання в аспірантурі в державному закладі не заперечується.

При цьому, в частині посилання відповідача на вимоги Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», який набрав чинності 11 жовтня 2017 року як на підставу для незарахування стажу наукової роботи до стажу державної служби, суд зважає, що період з 11 жовтня 2017 року і не є спірним, адже позивач не просить його зарахувати до стажу державної служби, а період до 10 жовтня 2017 року з посиланням на даний Закон не є підставою для відмови у такому зарахуванні.

Відтак, судом вбачаються обґрунтовані та законодавчо визначені підстави щодо зарахування до стажу державної служби періоду навчання позивача в аспірантурі Київського національного університету імені Тараса Шевченка з відривом від виробництва з 01 жовтня 2009 року по 30 вересня 2012 року.

Суд також враховує, що відповідно до частини 17 статті 37 Закону №848-VIII (станом на 10 жовтня 2017 року) для осіб, які працюють на посадах, що згідно із законодавством належать до посад державного службовця, попередній стаж наукової роботи, набутий у державних установах, організаціях, закладах, зараховується до стажу державної служби незалежно від наявності перерв у роботі, а для осіб, які працювали (працюють) на посадах наукових (науково-педагогічних) працівників, попередній стаж державної служби зараховується до стажу наукової роботи незалежно від наявності перерв у роботі.

Пунктом 2 частини 1 статті 35 Закону №848-VIII передбачалось, що до стажу наукової роботи зараховується: час роботи на посадах науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів, визначених у Законі України «Про вищу освіту».

При цьому, статтею 55 Закону України «Про вищу освіту» встановлено, що однією з основних посад науково-педагогічних працівників закладів вищої освіти є посада «асистент».

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що період роботи позивача з 01 грудня 2013 року по 10 жовтня 2017 року на посаді асистента кафедри правосуддя КНУ імені Тараса Шевченка зараховується до стажу державної служби. Матеріали справи містять докази того, що у вказаний період посада асистента була основним місцем роботи. Крім того, протилежного відповідачем не наведено та належними доказами не підтверджено.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідачем на дату прийняття позивача на роботу на посаду заступника керівника секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань фінансів, податкової та митної політики як переможця конкурсу на зайняття цієї посади безпідставно не враховано вказані періоди навчання та роботи асистента, що спричинило невірний обрахунок стажу державної служби та, як наслідок, надбавки за вислугу років.

У постанові від 22 вересня 2022 року в справі №380/12913/21 Верховний Суд висловив позицію, що ефективно працююча система суб`єктів владних повноважень (головним чином, органів виконавчої гілки влади та органів місцевого самоврядування) є тим механізмом, який ефективно захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, що мінімізує можливість виникнення спорів у публічно-правовій сфері та, відповідно, робить непотрібним звернення до адміністративного суду; частина 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України орієнтує відповідачів (суб`єктів владних повноважень) забезпечувати ефективний захист та зобов`язує, у разі порушення таких прав, свобод чи інтересів, поновити їх до моменту ініціювання особою судового провадження.

При цьому, ефективність судового захисту прав та інтересів особи в адміністративному судочинстві включає ефективність розгляду та вирішення справи, ефективність способу захисту, ефективність судового рішення та ефективність його виконання; всі ці складові можна охопити єдиним терміном «ефективне правосуддя», що виступає еталоном для оцінки судової гілки влади та є запорукою довіри до неї з боку громадян, а також інших суб`єктів.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Позиція Верховного Суду в контексті обставин, що виникли в межах даного спору свідчать про те, що за умови належного обрахунку стажу державної служби при прийнятті позивача на роботу, належною була б і виплата надбавки за вислугу років за період працевлаштування в Апараті Верховної Ради України, відповідно - повним та своєчасним розрахунок при звільненні позивача із займаної посади.

Однак, з урахуванням того, що судом при розгляді даної справи встановлено неврахування відповідачем спірних періодів навчання та роботи асистента, суд вважає, що з метою відновлення порушеного права позивача, яке полягає у невиплаті належного розміру надбавок за вислугу років, необхідним є зобов`язати відповідача врахувати стаж державної служби на дату прийняття на роботу ОСОБА_1 (25 лютого 2020 року) 6 років 11 місяців та 10 днів та здійснити перерахунок заробітної плати (враховуючи усі надбавки, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу, а також відпускних, допомоги на оздоровлення, допомоги на вирішення соціально-побутових питань тощо) відповідно до Закону України «Про державну службу» за період роботи ОСОБА_1 з 25 лютого 2020 року по 20 червня 2022 року, врахувавши у вислугу років (стаж державної служби) період навчання позивача в аспірантурі Київського національного університету імені Тараса Шевченка з 01 жовтня 2009 року по 30 вересня 2012 року та період роботи з 01 грудня 2013 року по 10 жовтня 2017 року на посаді асистента кафедри правосуддя КНУ імені Тараса Шевченка.

Щодо вимог позивача щодо скасування розпоряджень Керівника Апарату Верховної Ради України в частині визначення позивачу розміру надбавки за вислугу років, в контексті наданих заперечень відповідача щодо того, що такі розпорядження є актами індивідуальної дії та вичерпали свою дію при їх реалізації, суд вказує наступне.

Так, у рішенні Конституційного Суду України №18-рп/2004 щодо «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним».

ЄСПЛ у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п. 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

За приписами пункту 1 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту 18, 19 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

У вітчизняній теорії права загальновизнано, що нормативно-правовий акт - це письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов`язкове правило поведінки загального характеру. Такий акт приймається як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб`єктом за встановленою процедурою, розрахований на невизначене коло осіб і на багаторазове застосування.

Натомість, індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише у письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

З огляду на вказане нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (норми права), тоді як акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються у нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує дію фактами його застосування, тоді як дія акта застосування норм права закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин.

Зважаючи на наведені вище положення Кодексу адміністративного судочинства України та загальновідомі ознаки, властивості нормативно-правового й індивідуального актів спірні розпорядження є актами індивідуальної дії, що ні позивачем, ні судом не заперечується.

Натомість, суд вважає, що право на оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт прийнятий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується. Оскільки позивач є учасником (суб`єктом) правовідносин щодо встановлення їй розміру надбавки за вислугу років, наявність яких якраз є спірною в межах даних правовідносин, то такі розпорядження породжують для позивача права на захист, тобто права на звернення з цим адміністративним позовом.

Відтак, на думку суду, твердження представника відповідача в даній частині заперечень не знайшли свого нормативного підтвердження.

В частині вимог щодо оскарження та скасування розпоряджень відповідача, на підставі яких позивачу здійснювалась нарахування та виплата надбавки за вислугу років у відповідних відсоткових розмірах, суд вважає за необхідне зазначити, що такі розпорядження були правовою підставою для вставлення надбавки за вислугу років за період з 25 лютого 2020 року по 20 червня 2022 року, однак без врахування періоду навчання позивача в аспірантурі Київського національного університету імені Тараса Шевченка з 01 жовтня 2009 року по 30 вересня 2012 року та період роботи з 01 грудня 2013 року по 10 жовтня 2017 року на посаді асистента кафедри правосуддя КНУ імені Тараса Шевченка.

При цьому, на думку суду, скасування таких розпоряджень спричинить відсутність правових підстав для нарахування та виплати надбавки за вислугу років на період роботи з 25 лютого 2020 року по 20 червня 2022 року, відтак з метою повного та належного відновлення порушеного права позивача на належний розмір заробітної плати, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог і задовольнити вимоги в даній частині шляхом зобов`язання відповідача внести зміни у розпорядження керівника Апарату Верховної Ради України №362-к від 21 лютого 2020 року, №598-к від 31 березня 2020 року, №1290-к від 17 серпня 2020 року, №1394-к від 19 серпня 2021 року в частині встановлення ОСОБА_1 розміру надбавки за вислугу років, виходячи з наявного у неї стажу державної служби станом на дату прийняття на роботу (25 лютого 2020 року) 6 років 11 місяців та 10 днів.

Суд, з огляду на те, що під час вирішення даного спору встановив про нарахування та виплату надбавки за вислугу років без урахування усього наявного стажу державної служби, приходить до висновку, що при звільненні з 20 червня 2022 року позивачу не здійснено виплату усіх належних їй до виплати сум заробітної плати.

Відтак, наявні підстави для задоволення вимоги в частині щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку про звільненні з 20 червня 2022 року по день фактичного розрахунку.

Стосовно позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо неналежного розгляду вимоги про розрахунок від 22 червня 2022 року, то суд зазначає, у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи. Для визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною, особа, яка вважає, що її право порушене, повинна довести існування причинного зв`язку між такою протиправною бездіяльністю та її порушеним правом. Поряд з цим, бездіяльність суб`єкта владних повноважень може бути визнано протиправною адміністративним судом лише в тому випадку, якщо відповідач ухиляється від вчинення дій, які входять до кола його повноважень та за умови наявності правових підстав для вчинення таких дій. Таким чином, бездіяльність - це завжди пасивна поведінка, тобто відсутність з боку суб`єкта владних повноважень будь-яких дій.

Так, позивач стверджує про неналежність розгляду її вимоги від 22 червня 2022 року, яка полягає в тому, що керівник Управління справами Апарату Верховної Ради України не уповноважений здійснювати розрахунок, адже виключно Керівник Апарату видає розпорядження про призначення на роботу та про встановлення надбавки, а доказів розгляду вимоги позивача від 22 червня 2022 року саме Керівником Апарату Верховної Ради України матеріали справи не містять.

При цьому, суд враховує, що вимога ОСОБА_1 від 22 червня 2022 року із розрахунком заборгованості адресована не Апарату Верховної Ради України, а саме Керівнику Апарату, як особі, до повноважень якої віднесено призначення на роботу працівників секретаріату комітету, встановлення надбавки та відповідно розгляд вимоги при наявності спору щодо сум, які належать виплаті особі при звільненні.

Відтак, судом вбачаються підстави для задоволення вимог шляхом визнання протиправною бездіяльності Керівника Апарату Верховної Ради України (як посадової особи відповідача) щодо нерозгляду вимоги ОСОБА_1 від 22 червня 2022 року.

В частині вимог щодо стягнення з відповідача недорахованих та невиплачених сум надбавки за вислугу років, суд вважає, що вимога про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок заробітної плати (враховуючи усі надбавки, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу, а також відпускних, допомоги на оздоровлення, допомоги на вирішення соціально-побутових питань тощо) відповідно до Закону України «Про державну службу» за період роботи ОСОБА_1 з 25 лютого 2020 року по 20 червня 2022 року, врахувавши у вислугу років (стаж державної служби) період навчання позивача в аспірантурі Київського національного університету імені Тараса Шевченка з 01 жовтня 2009 року по 30 вересня 2012 року та період роботи з 01 грудня 2013 року по 10 жовтня 2017 року на посаді асистента кафедри правосуддя КНУ імені Тараса Шевченка та виплатити суми різниці є співмірним та належним способом відновлення порушеного права позивача, а відтак підстав для задоволення вимог у цій частині суд не вбачає.

У відповідності до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, виходячи з наведених висновків в цілому, проаналізувавши всі обставини справи, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо нерозгляду вимоги про розрахунок від 22 червня 2022 року Керівником Апарату Верховної Ради України.

Визнати протиправними дії Апарату Верховної Ради України щодо невключення до стажу державної служби ОСОБА_1 станом на дату її прийняття на роботу (25 лютого 2020 року) періоду навчання в аспірантурі Київського національного університету імені Тараса Шевченка з 01 жовтня 2009 року по 30 вересня 2012 року та періоду роботи з 01 грудня 2013 року по 10 жовтня 2017 року на посаді асистента кафедри правосуддя КНУ імені Тараса Шевченка.

Зобов`язати Апарат Верховної Ради України врахувати стаж державної служби станом на дату прийняття на роботу ОСОБА_1 (25 лютого 2020 року) 6 років 11 місяців та 10 днів, зарахувавши у вислугу років (стаж державної служби) період навчання ОСОБА_1 в аспірантурі Київського національного університету імені Тараса Шевченка з 01 жовтня 2009 року по 30 вересня 2012 року та період роботи з 01 грудня 2013 року по 10 жовтня 2017 року на посаді асистента кафедри правосуддя КНУ імені Тараса Шевченка.

Вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Апарат Верховної Ради України внести зміни у розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України №362-к від 21 лютого 2020 року, №598-к від 31 березня 2020 року, №1290-к від 17 серпня 2020 року, №1394-к від 19 серпня 2021 року в частині встановлення ОСОБА_1 розміру надбавки за вислугу років, виходячи з наявного у неї стажу державної служби станом на дату прийняття на роботу (25 лютого 2020 року) 6 років 11 місяців та 10 днів.

Зобов`язати Апарат Верховної Ради України здійснити перерахунок заробітної плати (враховуючи усі надбавки, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу, а також відпускних, допомоги на оздоровлення, допомоги на вирішення соціально-побутових питань тощо) відповідно до Закону України «Про державну службу» за період роботи ОСОБА_1 з 25 лютого 2020 року по 20 червня 2022 року, виходячи з наявного у неї стажу державної служби станом на дату прийняття на роботу (25 лютого 2020 року) 6 років 11 місяців та 10 днів, та виплатити недоплачені суми заробітної плати ОСОБА_1 її з урахуванням вже здійснених виплат за цей період.

Стягнути з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 відповідно до стаття 117 Кодексу законів про працю України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 20 червня 2022 року по день фактичного розрахунку.

В іншій частині адміністративного позову відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 800 (вісімсот) гривень 00 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Апарату Верховної Ради України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, 5, ).

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення встановленого ст. 295 КАС України строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя А.Б. Федорчук