Справа № 320/8081/22
Суддя: Брагіна О.Є.
Дата ухвалення: 2022-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

12 листопада 2022 року Київ № 320/8081/22

Суддя Київського окружного адміністративного суду Брагіна О.Є., розглянувши позовну заяву адвоката Мневеці Олександра Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області та Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

адвокат Мневець О.М. звернувся до суду в інтересах ОСОБА_1 з позовними вимогами до ГУ ПФУ в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 30.03.2022 №42 щодо відмови у призначенні позивачу пенсії за віком відповідно до ст.26 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та зобов`язання ГУ ПФУ у Київській області призначити позивачу таку пенсію з часу звернення з заявою про призначення пенсії, нарахувати та сплатити наявну заборгованість по виплаті пенсії.

Ухвалою КОАС від 09.09.2022 позовна заява була залишена без руху із встановленням позивачу десятиденного строку з моменту одержання її копії.

У встановлений в ухвалі КОАС від 09.09.2022 строк від представника позивача надійшла позовна заява в новій редакції та витяг з Реєстру застрахованих осіб позивача, в іншій частині вимоги ухвали КОАС від 09.09.2022 заявником не виконані.

Зокрема, позивачем не подано документів, що підтверджують періоди роботи позивача, а саме: наказів про прийняття на роботу, призначення на посаду (переведення в межах підприємста), наказів про звільнення тощо; уточнюючих довідок підприємств, установ, організацій або їх правонаступників, у яких має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до страхового стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; не надано всіх сторінок трудової книжки ОСОБА_1 (відсутні сторінки 44-45, 50-57); розрахунку суми заборгованості відповідача по виплаті пенсії, на яку претендує заявник у помісячному розмірі із визначенням всіх складових розрахунку; кінцевої дати періоду заборгованості по виплаті пенсії, на яку претендує позивач.

Крім того, ухвалою КОАС від 09.09.2022 суд зобов`язав ОСОБА_1 сплатити судовий збір у розмірі 992,40 грн. за другу вимогу немайнового характеру, що заявником також не було виконано.

Натомість, представник позивача в оновленій позовній заяві вказує, що заявлені вимоги, а саме визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Одеській області від 30.03.2022 №42 та зобов`язання ГУ ПФУ у Київській області призначити позивачу пенсію за віком відповідно до ст.26 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", нарахувати та сплатити наявну заборгованість по виплаті пенсії є однією вимогою.

Разом з тим, відповідно до ч.5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд звертає увагу, що посилання позивача на висновки Верховного Суду, зроблені у постановах від 12.11.2019 у справі №640/21330/18 та від 06.10.2020 у справі №826/11984/16, не можуть бути застосовані до даної справи, оскільки зроблені за інших фактичних обставин, зокрема, предметом спору у вищевказаних справах є скасування податкових рішень-повідомлень щодо відмови в реєстрації податкової декларації. При цьому, такий висновок було зроблено Верховним Судом у даних справах у зв`язку з тим, що вимога про реєстрацію податкової декларації має похідний (інформативний) характер і залежить від наявності самого порушеного права платника податків внаслідок отримання відмови у прийнятті податкової декларації контролюючим органом, яке підлягає захисту в ефективний спосіб.

Позовні вимоги у даній справі є самостійними, та підлягають оплаті судовим збором в загальному порядку.

Так, за визначенням юридичних термінів та понять похідна вимога - це вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги) (КАСУ, редакція 15.12.2017).

Вимога про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Одеській області та зобов`язання ГУ ПФУ у Київській області вчинити дії, є різними за своїм змістовним наповненням та наслідками задоволення.

Задоволення вимоги про визнання протиправними дій ГУ ПФУ в Одеській області щодо відмови у призначенні позивачу пенсії за віком відповідно до ст.26 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" не є безумовною підставою для задовлення вимоги про зобов`язання ГУ ПФУ у Київській області призначити позивачу пенсію, а також нарахувати та сплатити наявну заборгованість по виплаті пенсії. Так само, як не виключено право суду задовольнити вимогу про зобов`язання ГУ ПФУ у Київській області здійснити призначення, нарахування та виплату пенсії позивача за відсутності вимоги про визнання рішення ГУ ПФУ в Одеській області протиправним, якщо для цього будуть відсутні правові підстави.

Відповідно до абз.2 ч.3 ст. 6 Закону України "Про судовий збір", у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Отже, позивачу необхідно було доплатити судовий збір за другу вимогу немайнового характеру, що і було вказано в ухвалі суду про залишення позовної заяви без руху від 09.09.2022, однак не виконано заявником.

За результатом дослідження матеріалів позовної заяви, суд констатує невиконання вимог судового рішення від 09.09.2022, яке набрало законної сили, у зв`язку з чим звертає увагу на таке:

положеннями ч.1 ст. 129-1 Конституції України передбачено, що судове рішення є обов`язковим до виконання.

Вказана норма кореспондується зі ст.370 КАСУ. Ухвала суду, згідно ст.241 КАСУ є різновидом судового рішення.

В демократичному суспільстві, крім прав, існують ще й обов`язки, виконання яких забезпечує ефективне управління соціальним розвитком, при якому існує взаємодія держави та суспільства, а не протиставлення себе державі.

Прагнення до максимально можливої свободи без обмежень є передумовою анархії та хаосу. Необмежена свобода дій, в тому числі процесуальних, з часом перетворюється у вседозволеність, а остання веде до зіткнення інтересів та суцільного незадоволення. Таке становище є неприйнятним для держави. Держава прагне до порядку. Для виконання своїх функцій вона можливою мірою, через свої органи, регулює суспільні відносини, в тому числі і запровадженням певних правил та процедур. Європейський ідеал моделі держави, це коли між державою і особистістю встановлюються відносини партнерства і співробітництва; держава використовує різні канали для взаємодії з особистістю, громадянами, захищає їхні права, а у праві втілюється воля народу; змінюється співвідношення між державою і законом: формула "закон є інструмент державної влади" стає формулою "держава є інструментом закону"; кожен індивід поважає закон і прагне діяти в його рамках.

У зв`язку з цим на учасника справи ст. 44 КАСУ покладено певне коло обов`язків, в тому числі, вчиняти дії, встановлені законом та судом, зокрема і шляхом виявлення поваги до суду. Повагу до суду варто розглядати як важливу соціальну і правову цінність. Соціальну тому, що від ступеня поваги залежить суспільна довіра до суду та його представників. У юридичному розумінні це уможливлює нормальне виконання суддями своїх функціональних обов`язків. Правова цінність поваги, якщо це справді повага, а не імітація, виражається у конкретній поведінці учасників судочинства, які цю повагу засвідчують беззаперечним виконанням процесуальних вимог, а не свавільним паплюженням судових рішень.

В контексті вищевикладеного суд також зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його правами та обов`язками. У рішенні Європейського суду з прав людини "Чуйкіна проти України" ((CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) 13 січня 2011 року ОСТАТОЧНЕ) вказано, що "стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), пп. 28- 36, Series A № 18)".

У 1975 році, під час вирішення справи "Golder проти Сполученого Королівства" (№4451/70, рішення від 21 лютого 1975 року) ЄСПЛ вперше дійшов висновку, що сама конструкція статті 6 Конвенції була б безглуздою та неефективною, якби вона не захищала право на те, що справа взагалі буде розглядатися. У рішенні за наслідками розгляду цієї справи ЄСПЛ закріпив правило, що частина перша статті 6 Конвенції містить у собі невід`ємне право особи на доступ до суду. Таким чином, стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду.

В той же час, рівень доступу, наданий національним законодавством, повинен бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права, тому право на доступ до правосуддя не є абсолютним з точки зору його практичного забезпечення. У зазначеній вище справі "Golder проти Сполученого Королівства" ЄСПЛ наголосив, що вказане право в силу своєї природи вимагає державного регулювання (яке може змінюватися залежно від місця та часу, з урахуванням потреб і ресурсів як суспільства, так і конкретних осіб). Під законними обмеженнями ЄСПЛ розглядає встановлені законом строки давності, заходи забезпечення позову та нормативне регулювання права звернення до суду.

Верховний Суд у справі №705/5060/18 акцентував увагу на тому, що "Конвенція покликана гарантувати не права, які є теоретичними або ілюзорними, а права, які є практичними та ефективними. Це особливо стосується гарантій, закріплених у статті 6 Конвенції, з огляду на важливе місце, яке в демократичному суспільстві займає право на справедливий суд з усіма гарантіями відповідно до цієї статті.

Правила, що регулюють офіційні кроки та строки, які мають бути дотримані при подачі апеляційної скарги або заяв на судовий перегляд, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя та дотримання, зокрема, принципу правової визначеності".

Верховний Суд нагадав, що "... національні органи влади, зокрема суди, мають вирішувати проблеми тлумачення внутрішнього законодавства, їх роль обмежується виключно перевіркою відповідності результатів такого тлумачення Конвенції.

Це стосується, зокрема, тлумачення судами процесуальних норм, таких як строки подання документів або подання апеляцій (рішення у справі "Кунерт проти Польщі", заява № 8981/17, від 04 квітня 2019 року)".

Далі Верховний Суд зазначив: "Отже, залишаючи позовну заяву без руху, позивач був поінформований про обов`язок виправити недоліки вказаної заяви, а саме: привести її зміст та форму до вимог процесуального законодавства. Отже, оскільки він (позивач) не подав позовну заяву, яка повинна відповідати вимогам закону, і таким чином, не вичерпав наявних засобів захисту свого права, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про визнання позовної заяви неподаною та її повернення".

Варто також звернути увагу і на рішення Європейського суду у справі "Моннелл і Морріс проти Сполученого королівства", в якій ЄСПЛ висловив правову позицію про те, що обмеження доступу до суду з метою запобігання зловживанню процесуальними засобами може визнаватися таким, що має легітимну мету.

Також у рішеннях від 8 грудня 1983 року у справі "Аксен проти Німеччини", заява №8273/78; рішення від 25 квітня 2002 року у справі "Варела Ассаліно проти Португалії", заява №64336/01) судом вказано, що у певних випадках, при вирішенні справи, влада, керуючись "міркуваннями ефективності й економії часу розгляду справи має право допускати дії, якими встановлюється порядок розгляду справи та вирішення спору".

Крім того, у даному випадку варто також процитувати і рішення у справі "Жоффр де ла Прадель проти Франції", посилання на яке останнім часом набуло ознак системності. Звертаючи увагу на недопущення надмірного формалізму, Європейський суд разом з цим вказав на необхідність додержання процедурних передумов звернення до суду. Суд підкреслив, що "згідно Конвенції кожна держава-учасниця має право встановлювати правила судової процедури, у тому числі процесуальні заборони й обмеження, які полягають у тому, щоб судовий процес не перетворився на безладний рух".

Саме ця справа була покладена в основу рішень Верховного Суду у справах №№ 705/3875/17 та 705/5060/18.

Статтею 44 КАСУ на учасника справи законом покладається обов`язок подавати докази в порядку та строки, встановлені судом, не приховуючи їх.

Представником позивача підтверджено факт одержання та ознайомлення зі змістом копії ухвали суду про залишення позовної заяви без руху від 09.09.2022, вказане рішення не оскаржене та є обов`язковим для виконання всіма суб`єктами на території України. Натомість, у визначений строк недоліки позовної заяви заявником не усунуті, витребувані документи на вимогу суду не надані, правом на продовження встановленого судом строку для подачі доказів позивач не скористався.

Суд також акцентує увагу, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, що унеможливлює подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не викликав (не породжував) необхідності повторного звернення до суду.

Форма та зміст позовної заяви адвоката Мневеці О.М. в інтересах ОСОБА_1 не відповідають вимогам процесуального закону, тобто вимогам, які не дозволяють перетворити процес "у безладний рух" та стосуються виключно вирішення питання щодо прийнятності позовної заяви. У контексті наведеного, вимоги закону - це правила, невиконання яких передбачає відповідальність у вигляді повернення позовної заяви.

Так, положеннями п.1 ч.4 ст. 169 КАС України унормовано, що позовна заява повертається, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Частиною 5 ст.169 КАС України передбачено, що суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків.

Позивач вважається таким, що не усунув недоліки, якщо до закінчення встановленого судом строку не усунув усіх або хоча б одного недоліку, зазначеного в ухвалі суду про залишення позову без руху.

Відтак, враховуючи, що у встановлений судом строк позивачем не були усунуті недоліки, вказані в ухвалі суду від 09.09.2022, суд дійшов висновку про повернення позовної заяви.

При цьому, суд звертає увагу позивача, що відповідно до ч. 8 ст.169 КАС України повернення позовної заяви не позбавляє його права на повторне звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Керуючись статтями 44, 169, 171, 241, 243, 248, 370 КАС України, суд,

у х в а л и в:

позовну заяву адвоката Мневеці Олександра Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (; вул. Канатна, буд. 83, м. Одеса, 65107) та Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (; вул. Саєнка Андрія, 10, Фастів, Київська обл., 08500) про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії, - повернути позивачу.

Копію ухвали разом з матеріалами позовної заяви надіслати позивачу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення (підписання) ухвали.

Суддя Брагіна О.Є.