Справа № 380/7995/21
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2022-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/7995/21 пров. № А/857/10603/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.,

з участю секретаря судового засідання: Хабазня Ю.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Шляхове ремонтно-будівельне управління №65» на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2021 року (ухвалене головуючим-суддею Коморним О.І., час проголошення рішення 11 год 40 хв у м. Львові, повний текст судового рішення складено 04 січня 2022 року) у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Шляхове ремонтно-будівельне управління №65» до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в :

У травні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Шляхове ремонтно-будівельне управління №65» (далі ТзОВ «ШРБУ №65», Товариство, позивач) звернулося в суд із адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Львівській області (далі ГУ ДПС, контролюючий орган, відповідач), в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №1 від 27.04.2021.

Позов мотивований тим, що контролюючим органом було порушено порядок проведення фактичної перевірки, а його висновки про зберігання Товариством пального без наявної ліцензії не відповідають фактичним обставинам та не ґрунтуються на вимогах Податкового кодексу України (далі ПК України) та Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» №481/95-ВР від 19.12.1995 (далі Закон №481/95-ВР).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29.12.2021 у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ТзОВ «ШРБУ №65» подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою повністю задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що в порушення норм процесуального права, суд першої інстанції не врахував висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах та неправильно розтлумачив положення п.п.80.2.5 п.80.2 ст.80 ПК України. Вважає, що аналіз ст.80 цього Кодексу дає підстави для висновку, що функцією контролю за дотриманням законодавства контролюючий орган наділений на постійній основі, які можуть бути реалізовані лише за наявності певних умов (підстав). Також зазначає, що наказ про проведення фактичної перевірки є протиправним з огляду на те, що у ньому не вказано конкретної підстави для проведення такої перевірки. Відтак вважає, що відповідач не дотримався принципу «належного урядування». Крім того, висновки суду першої інстанції про те, що наказ та направлення були вручені уповноваженій особі Товариства не відповідають дійсним обставинам, а доводи відповідача є суперечливими. Також вказує на невідповідність копій направлень та наказу на проведення фактичної перевірки вимогам п.81.1 ст.81 ПК України, оскільки підпис керівника контролюючого органу не був скріплений печаткою податкового органу. При цьому, скаржник звертає увагу на те, що надавши 03.06.2021 суду та позивачу належним чином засвідчені копії направлень та наказу на перевірку, відповідач підтвердив, що станом на 03.06.2021 вказані копії відповідали оригіналу. Подані суду першої інстанції оригінали наказу та направлень, позивач вважає недопустимим доказом, оскільки такі оригінали знаходилися лише у відповідача, не були доступні позивачу та були пред`явлені після зміни підстав позову, які пов`язані саме з цією обставиною. Судом першої інстанції також не надано правової оцінки доводам позивача про невідповідність наказу про проведення перевірки вимогам п.81.1 ст.81 ПК України з огляду на відсутність у ньому зазначення періоду діяльності, який підлягав перевірці. Такий недолік наказу, на думку скаржника, є суттєвим, оскільки надає повноваження посадовим особам контролюючого органу на власний розсуд визначати період проведення перевірки. Також, на думку скаржника, суд першої інстанції помилково трактував висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 08.09.2021 по справі №816/228/17, оскільки у вказаному судовому рішенню не зазначається, які конкретні підстави мають бути, щоб впливали чи могли впливати на правильність висновків контролюючого органу. При цьому, позивач стверджує, що у розглядуваному спору не йдеться про помилки технічного характеру, а суттєві порушення вимог закону. Висновки суду першої інстанції по суті виявлених порушень не відповідають фактичним обставинам, оскільки не враховано, що Товариство використовувало, серед іншого, орендовані транспортні засоби, а не лише власну техніку, не враховано, що протягом як до 2020 так і в період 2020-2021 років Товариство одночасно виконувало значний обсяг робіт на різних об`єктах, віддалених від смт.Запитів, де зареєстровано місце зберігання пального станом на поточну дату, на об`єкти вивозилися не лише транспортні засоби, а і допоміжна техніка, яка також працює на дизпаливі. Відповідно з урахуванням зберігання вказаної техніки на об`єктах виконання робіт, для її заправки використовувалася техніка контрагента. Стосовно висновків суду першої інстанції про відсутність у такої техніки витратомірів-лічильників та паливно-роздавальних рукавів, то такі не у всіх були відсутні, при цьому Товариство вирішувало цю проблему за допомогою власного бензовоза ГАЗ-53-12 1779.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача Почкіної О.М., яка підтримала апеляційну скаргу, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов ТзОВ «ШРБУ №65» задовольнити повністю, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що ГУ ДПС 24.03.2021 було видано наказ №1049-ПП про проведення фактичної перевірки Товариства.

Відповідно до п.1 вказаного наказу, вирішено провести фактичну перевірку у період з 24.03.2021 по 02.04.2021 ТзДВ «Шляхове ремонтно-будівельне управління №65» за адресою : Львівська область, Львівський район, Новояричівська ТГ, смт. Запитів, вул. Залізнична, 14, з питань дотримання вимог Податкового кодексу України (із змінами та доповненнями) (далі ПК України), Закону №481/95-ВР (із змінами та доповненнями), Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (із змінами та доповненнями) №265/95-ВР від 06.07.1995 (далі Закон №265/95-ВР) та інших законодавчих актів, що регулюють виробництво, обіг та зберігання пального.

Проведення перевірки доручено головним державним ревізорам-інспекторам відділу контролю за виробництвом та обігом спирту, спиртовмісної продукції, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах управління контролю підакцизними товарами ГУ ДПС Гою Руслану та Сеньків Анні (п.2 вказаного Наказу).

Для проведення перевірки відповідачем 24.03.2021 були видані направлення на перевірку за №3196, №3197.

У період з 29.03.2021 по 02.04.2021 посадовими особами контролюючого органу було проведено фактичну перевірку, про що 02.04.2021 складено акт №7153/13/09.01/03448630.

Позивачем 16.04.2021 подано заперечення до акту фактичної перевірки від 02.04.2021 за №7531/13/09.01/03448630.

23.04.2021 контролюючим органом було надано позивачу відповідь на подане заперечення, якою повідомлено, що за результатами засідання комісії по розгляду спірних питань прийнято рішення, що наведені аргументи у запереченні не спростовують фактів порушень, вказаних у акті перевірки №7153/13/09.01/03448630, відповідно висновки акта перевірки залишено без змін.

На підставі акту перевірки від 02.04.2021, ГУ ДПС 27.04.2021 було прийнято податкове повідомлення-рішення від №1, яким на підставі п.п.54.3.3 п.54.3 ст.54 ПК України, ч.2 ст.17 Закону №481/95-ВР до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції (штрафи) у сумі 500000 грн.

Підставою прийняття оспорюваного рішення став викладений у акті перевірки висновок про порушення позивачем вимог ч.1 ст. 15 Закону №481/95-ВР, що полягало у зберіганні пального без наявності діючої ліцензії на право зберігання пального виключно для власних потреб за період з 01.04.2020 по 31.12.2020.

Вважаючи оспорюване рішення протиправним, ТзДВ «ШРБУ №65» звернулося до адміністративного суду з вимогою про його скасування.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального є самостійною обставиною, з якою законодавець пов`язує право контролюючого органу проводити фактичні перевірки суб`єктів господарювання та не вимагає наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства, що в свою чергу вказує на безпідставність доводів позивача про відсутність підстав для проведення фактичної перевірки. Також суд вважав безпідставними доводи позивача про не ознайомлення з наказом на перевірку, наданням направлень на її проведення та відсутність печаток перед початком проведення перевірки. Суд першої інстанції вказав, що позивач як платник податків та який вважав порушеним порядок та підстави призначення фактичної перевірки, мав захищати свої права шляхом не допуску посадових осіб контролюючого органу до її проведення, а оскільки такий допуск відбувся, тому предметом розгляду в суді має бути лише суть виявлених порушень. Відхиляючи доводи позивача з покликанням на правові висновки Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, суд першої інстанції вказав, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази протиправності призначення та проведення перевірки позивача та докази допущення відповідачем порушень, що вплинули або об`єктивно могли вплинути на правильність висновків контролюючого органу за результатами такої перевірки. Відхиляючи доводи позивача щодо суті виявлених порушень, суд першої інстанції вказав, що встановлені судом фактичні обставини справи підтверджують викладені в акті перевірки висновки про зберігання позивачем пального протягом 2020 року без ліцензії. В основу своїх висновків щодо суті виявлених порушень, суд першої інстанції поклав відомості акту перевірки та довідки позивача за підписом директора та головного бухгалтера.

Проте, колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, до яких суд прийшов з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює ПК України, який зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до п.п.20.1.4 п.20.1 ст.20 ПК України, контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Пунктом 75.1 статті 75 ПК України визначено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

За змістом п.п.80.2.5 п.80.2 ст.80 ПК України, підставою проведення фактичної перевірки є отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства, тобто інформації про конкретний факт недотримання платником податків вимог законодавства щодо виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, цільового використання спирту, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.

Отже, передумовою проведення фактичної перевірки з підстав, передбачених п.п.80.2.5 п.80.2 ст.80 ПК України є отримання в установленому законодавством порядку інформації, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на органи державної податкової служби.

При цьому, з аналізу положень п.п.80.2.5 п.80.2 ст.80 ПК України, можна дійти висновку, що змістовна конструкція п.80.2 ст.80 цього Кодексу обумовлює, що для зазначення підстави для проведення перевірки не достатньо вказати номер підпункту статті ПК України. Тобто, підставою для проведення фактичної перевірки є не посилання на положення ПК України, а зазначення конкретно-визначених відомостей та/або даних, які відображені на матеріальних носіях або в електронному вигляді, що стали безпосередньою підставою для проведення фактичної перевірки з яких особа, яка знайомиться із наказом, може встановити обґрунтованість її призначення та проведення.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 08.09.2020 по справі №640/21536/19.

Отже, з метою надання оцінки правомірності чи неправомірності наказу про призначення перевірки на підставі п.п.80.2.5 п.80.2 ст.80 ПК України, дослідженню підлягають обставини, які фактично стали підставою для призначення такої перевірки, а саме наявність у контролюючого органу чи отримання останнім у встановленому законом порядку інформації про порушення платником законодавства.

У спірному наказі такої інформації не зазначено, наказ містить лише посилання на положення п.п.80.2.5 п.80.2 ст.80 ПК України.

Крім того, згідно п.п.80.2.5 п.80.2 ст.80 ПК України, фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції, під розписку до початку проведення такої перевірки, зокрема, у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.

Відповідно до п.81.1 ст.81 ПК України, посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів : направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника контролюючого органу або його заступника, що скріплений печаткою контролюючого органу; копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника контролюючого органу або його заступника та скріплення печаткою контролюючого органу; службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Згідно направлень на перевірку №3196, №3197 від 24.03.2021, такі містять підпис посадової особи позивача ОСОБА_1 головного бухгалтера про отримання наказу №1049-ПП від 24.03.2021, пред`явлення службових посвідчень та направлень на проведення фактичної перевірки.

Разом з тим, як встановлено судом апеляційної інстанції, місце праці головного бухгалтера є місцезнаходження Товариства, а саме: вул. Татарська, 14, в той час як перевірка здійснювалася у смт. Запитів, про що вказано в наказі на проведення фактичної перевірки та акті перевірки від 02.04.202l.

Таким чином, відповідачем порушено порядок проведення фактичної перевірки позивача, адже податковим органом не доведено проведення перевірки у присутності повноважного представника позивача, а судом не встановлено належне вручення копії наказу та направлення на проведення перевірки уповноваженій особі позивача.

Згідно ч.1 ст.15 Закону №481/95-ВР, стосовно порушення якої винесене оспорюване рішення, оптова торгівля пальним та зберігання пального здійснюються суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) всіх форм власності за наявності ліцензії.

Суб`єкти господарювання (у тому числі іноземні суб`єкти господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) отримують ліцензії на право оптової торгівлі пальним та зберігання пального на кожне місце оптової торгівлі пальним або кожне місце зберігання пального відповідно, а за відсутності місць оптової торгівлі пальним - одну ліцензію на право оптової торгівлі пальним за місцезнаходженням суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) або місцезнаходженням постійного представництва.

Ліцензії на право оптової торгівлі пальним видаються терміном на п`ять років органом виконавчої влади, уповноваженим Кабінетом Міністрів України.

Ліцензії на право зберігання пального видаються уповноваженими Кабінетом Міністрів України органами виконавчої влади за місцем розташування місць зберігання пального терміном на п`ять років.

Суб`єкт господарювання (у тому числі іноземний суб`єкт господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) має право зберігати пальне без отримання ліцензії на право зберігання пального в місцях виробництва пального або місцях оптової торгівлі пальним чи місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримані відповідні ліцензії.

Ліцензія на право зберігання пального не отримується на місця зберігання пального, що використовуються:

підприємствами, установами та організаціями, які повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевого бюджету;

підприємствами, установами та організаціями системи державного резерву;

суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) для зберігання пального, яке споживається для власних виробничо-технологічних потреб виключно на нафто- та газовидобувних майданчиках, бурових платформах і яке не реалізується через місця роздрібної торгівлі.

Довідка про внесення місця зберігання до Єдиного реєстру видається суб`єкту господарювання (у тому числі іноземному суб`єкту господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) протягом семи календарних днів від дня подання заяви. Ведення Єдиного реєстру та видача довідок про внесення місць зберігання до Єдиного реєстру здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України. Органи влади забезпечують вільний доступ до відомостей, які містяться в Єдиному реєстрі.

Відповідно до статті 1 Закону №481/95-ВР Єдиний державний реєстр місць - перелік місць зберігання, який ведеться податковими органами і містить визначені цим Законом відомості про місцезнаходження місць зберігання та відомості про заявників.

Отже, умовою отримання ліцензії є саме облаштування місця для зберігання пального.

Абзац перший статті 17 Закону №481/95-ВР встановлює, що за порушення норм цього Закону щодо виробництва і торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями, тютюновими виробами, рідинами, що використовуються в електронних сигаретах, пальним та зберігання пального посадові особи і громадяни притягаються до відповідальності згідно з чинним законодавством.

До суб`єктів господарювання (у тому числі іноземних суб`єктів господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі оптової торгівлі пальним або зберігання пального без наявності ліцензії - 500000 гривень.

Статтею 1 Закону №481/95-ВР передбачено визначення основних понять і термінів.

Зокрема, місце зберігання - місце, яке використовується для зберігання спирту, або приміщення, яке використовується для зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів, відомості про місцезнаходження якого внесені до Єдиного державного реєстру місць зберігання.

Місце зберігання пального - місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування.

Зберігання пального - діяльність із зберігання пального (власного або отриманого від інших осіб) із зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик.

Отже, отримувати ліцензію на право зберігання пального суб`єкт господарювання повинен тільки для стаціонарних цистерн/ємностей, що обумовлене визначенням термінів «місце зберігання пального», «зберігання пального», так з переліку документів, які необхідно надати для отримання ліцензії на право зберігання пального (ст.17) (надати такий перелік документів для пересувних ємностей та транспортних засобів неможливо, оскільки останні не є нерухомим майном та не мають чіткої прив`язки до місця (території).

З наведених норм чинного законодавства України вбачається, що за Законом №481/95-ВР ліцензуванню підлягає зберігання пального у місці його зберігання, якими є місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування.

Також, з вказаних норм, а особливо з переліку документів, на підставі яких здійснюється видача ліцензій на право зберігання пального, вбачається, що ліцензуванню підлягає лише зберігання пального, яке здійснюється у певному й цілком конкретному місці (території), яке й повинне бути зазначено у самій ліцензії.

З матеріалів справи видно, що при проведенні перевірки відповідачем використано видаткові накладні, товарно-транспортні накладні в кількості 10 аркушів та довідка підприємства.

Відповідно до довідки позивача №150220211 від 15.02.2020, наданої начальнику ГУ ДПС за підписом директора та головного бухгалтера, ТзДВ «Шляхове ремонтно-будівельне управління №65» , надає копії документів про паливо, придбане у ПВКП «АБРЕКОС» для використання у господарській діяльності (власне використання), а саме : видаткова накладна №1097 від 02.11.2020 ТТН, видаткова накладна №995 від 05.10.2020 ТТН, видаткова накладна №1015 від 08.10.2020 ТТН, видаткова накладна №942 від 21.09.2020 ТТН, видаткова накладна №308 від 02.04.2020 ТТН.

Судом встановлено, що згідно накладної від 02.11.2020 придбано 12000 л палива, згідно накладної від 05.10.2020 придбано 12000 л палива, згідно накладної від 08.10.2020 придбано 14000 л палива, згідно накладної від 21.09.2020 придбано 12000 л палива.

При цьому, колегія суддів враховує, що позивач для здійснення господарської діяльності використовував не лише власну техніку, а також орендовану, що не було враховано судом при постановленні оскаржуваного рішення.

Також, як зазначає позивач до 2020 року та в період 2020-2021 року Товариство одночасно виконувало значний обсяг робіт на різних об`єктах, віддалених від смт. Запитів, де зареєстровано місце зберігання пального станом на поточну дату, на об`єкти вивозилися не лише транспортні засоби, а також допоміжна техніка, яка працює на дизпаливі. Відповідно з урахуванням зберігання вказаної техніки на об`єктах виконання робіт, для її заправки використовувалася техніка контрагента.

Вказані обставини також залишені поза увагою суду першої інстанції та не спростовані відповідачем.

Щодо висновків суду першої інстанції про відсутність у вказаної техніки витратомірів-лічильників та паливно-роздавальних рукавів, то колегія суддів враховує, що такі не у всіх були відсутні, при цьому Товариство вирішувало вказану проблему за допомогою власного бензовоза марки «ГАЗ-53-12 1779».

Згідно п.п. «г» абз.2 п.14.1.6 п.14.1 ст.14 ПК України, не є акцизним складом паливний бак як ємність для зберігання пального безпосередньо в транспортному засобі або обладнанні чи пристрої.

Варто зауважити, що зберігання пального в паливних баках транспортних засобів, технічному обладнанні, пристроях не потребує отримання ліцензії на право зберігання пального, оскільки дані резервуари не являються нерухомим майном та не мають чіткої прив`язки до місця (території) згідно з вищевказаним Законом.

Отже, паливні баки у вищезгаданих транспортних засобах позивача, не є акцизними складами пересувними, а тому позивач не зобов`язаний мати ліцензію на таке зберігання пального.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 27.01.2021 по справі №540/3512/20, від 06.04.2021 по справі №460/337/21 та від 02.02.2021 по справі №620/3236/20.

До того ж, відповідачем не надано доказів, які могли бути підставою для відображеного в акті фактичної перевірки висновку про зберігання позивачем придбаного пального у резервуарі за вказаною адресою.

Під час фактичної перевірки не було встановлено факту фізичного зберігання пального у резервуарах та інших стаціонарних ємностях платника податку.

Отже, відсутність встановлення ГУ ДПС конкретного факту (події) зберігання пального позивачем підтверджує неповноту проведення фактичної перевірки та обґрунтування висновків на підставі суб`єктивних непідтверджених припущень.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що фактів, які в сукупності становлять передбачений ч.1 ст.15 Закону №481/95-ВР склад порушення, фактичною податковою перевіркою не встановлено та не підтверджено сукупністю належних і допустимих доказів.

Суд першої інстанції не взяв до уваги вищенаведеного та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.317 КАС України, суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення суду першої інстанції та ухвалює нове, коли має місце неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи чи питання.

Таким чином, проаналізувавши встановлені обставини справи у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Шляхове ремонтно-будівельне управління №65» задовольнити повністю.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2021 року по справі №380/7995/21 скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Шляхове ремонтно-будівельне управління №65» до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Львівській області №1 від 27 квітня 2021 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Львівській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Шляхове ремонтно-будівельне управління №65» 7500 гривень сплаченого судового збору за подання позовної заяви та 3405 гривень за подання апеляційної скарги.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Львівській області на користь держави 7845 гривень судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук
У зв`язку із перебуванням головуючого судді Кухтея Р.В. у відпустці з 24.10.2022 по 30.10.2022 та з тимчасовою непрацездатністю та відсутністю судді Шевчук С.М. з 28.10.2022 по 08.11.2022, повний текст постанови складено у строк встановлений ч. 3 ст. 243 КАС України, однак підписаний повним складом суду 09.11.2022.