Справа № 640/11496/20
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2022-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2022 року м. Київ № 640/11496/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Колодяжного В.Є., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доОфісу Генерального прокурора
простягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , адреса для листування (згідно позову): АДРЕСА_2 , ел. пошта: ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) (далі - позивач або ОСОБА_1 ) подано на розгляд Окружному адміністративному суду м. Києва позов до Офісу Генерального прокурора (адреса місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Різницька, буд. 13/15, ідентифікаційний код - 00034051, ел. пошта: ) (надалі - відповідач або Офіс ГП), у якому позивач просить суд стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.09.2019 у справі № 826/17605/14 про поновлення на посаді у розмірі 92 655,64 грн (дев`яносто дві тисячі шістсот п`ятдесят п`ять гривень 64 копійки).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.05.2020 (суддя Пащенко К.С.) відкрито провадження у адміністративній справі № 640/11496/20, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні без виклику учасників справи та проведення судового засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.04.2021 постановлено вийти зі спрощеного провадження, вирішено здійснювати розгляд адміністративної справи № 640/11496/20 за правилами загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні по справі на 29.04.2021 о 13:40 год.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.04.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 19.05.2021.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.05.2021 зупинено провадження у справі № 640/11496/20 до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 826/17605/14, що розглядається Окружним адміністративним судом міста Києва.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.08.2022 поновлено провадження у адміністративній справі № 640/11496/20.

У судове засідання 22.09.2022 представники сторін не з`явились, постановлено здійснювати подальший розгляду у порядку письмового провадження.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що в період з 12.09.2019 по 22.04.2020 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.09.2019 у справі № 826/17605/14, що було змінене, в частині, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.12.2019, Генеральною прокуратурою України (після перейменування - Офіс Генерального прокурора) в межах питання поновлення позивача на посаді не виконувалось, а тому відповідачем затримано виконання рішення на 154 робочих дні. У зв`язку із чим дане свідчить про виникнення у Офісу Генерального прокурора зобов`язання з оплати середнього заробітку за час невиконання рішення суду до фактичного (23.04.2020) поновлення ОСОБА_1 на посаді.

У відзиві на позовну заяву відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив та вказав, що системний аналіз ст. 236 КЗпП України та ст. 371-373 КАС України дає підстави вважати, що прийняття рішення про виплату незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі можливе у разі добросовісного користування таким працівником наданими законом правами, зокрема у разі звернення рішення на примусове виконання у порядку Закону України «Про виконавче провадження». Відповідач зазначає, що позивач заяву про поновлення його на роботі подав лише 11.12.2019. Окрім того, згідно з даними Єдиного реєстру адвокатів України позивач 29.02.2016 отримав у Раді адвокатів Івано-Франківської області свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 001049. З огляду на викладене, порушень вимог ст. 236 КЗпП України в діях Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) не вбачається, а відтак відсутні підстави для виплати позивачу середнього заробітку у зв`язку' з несвоєчасним виконанням судового рішення про поновлення па роботі. Позивачем не надано належних доказів відмови роботодавця виконувати рішення суду та не наведено фактів його умислу з метою затримки виконання відповідного судового рішення. Таким чином, Офісом Генерального прокурора не допущено порушень прав позивача, а відтак відсутні підстави для виплати середнього заробітку у зв`язку з несвоєчасним виконанням судового рішення про поновлення на роботі.

У відповіді на відзив представник позивача вказав на необґрунтованість зазначених відповідачем доводів, зауважив, що ст.ст. 21, 24 КЗпП України не містять прямих вказівок на необхідність подання позивачем заяви для видання наказу про поновлення працівника на роботі. В даному випадку підставою для видання відповідачем наказу про поновлення працівника на роботі мало бути рішення суду Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.09.2019 у справі № 826/17605/14. До того ж, відповідач жодним чином не пояснює та не заперечує факту ухвалення Окружним адміністративним судом м. Києва рішення від 11.09.2019, яким позивач поновлений на посаді старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів про боротьбу з відмиванням доходів, одержаних злочинним шляхом управління нагляду за додержанням законів органами податкової міліції Головного управління нагляду у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України, на користь позивача з Генеральної прокуратури України стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 24.10.2014 і до моменту фактичного поновлення на публічній службі; відповідача зобов`язано проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до позивача заборони, передбаченої ч. 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади». Невиконання рішення суду відповідачем призвело до того, що позивач змушений був використати всі надані державою можливості з метою захисту свого порушеного права - звернувся до суду, брав участь у судовому розгляді, отримав рішення суду на свою користь, яке набуло законної сили, звернувся до державної виконавчої служби, а згодом і до Державного бюро розслідувань із заявою про вчинення злочину службовими особами Генеральної прокуратури України, а згодом і Офісу Генерального прокурора, який полягає у невиконанні рішення суду про поновлення його на займаній посаді, однак фактичного забезпечення свого права не отримав. Законні очікування такої особи є порушеними з боку позивача, оскільки хоч позивач і виконав всі вимоги закону, реалізував своє право на захист, однак такий захист отримав несвоєчасно.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.09.2019 у справі № 826/17605/14 задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, вирішено:

визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора України №2530-ц від 23 жовтня 2014 року, яким ОСОБА_1 звільнено з посади старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів про боротьбу з відмиванням доходів, одержаних злочинним шляхом управління нагляду за додержанням законів органами податкової міліції Головного управління нагляду у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України;

поновити ОСОБА_1 на посаді старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів про боротьбу з відмиванням доходів, одержаних злочинним шляхом управління нагляду за додержанням законів органами податкової міліції Головного управління нагляду у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України з 24 жовтня 2014 року;

стягнути з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 805 289, 96 грн (вісімсот п`ять тисяч двісті вісімдесят дев`ять гривень дев`яносто шість копійок);

Зобов`язати Генеральну прокуратури України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої ч. 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади»;

допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів про боротьбу з відмиванням доходів, одержаних злочинним шляхом управління нагляду за додержанням законів органами податкової міліції Головного управління нагляду у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України та стягнення з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.12.2019 рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.09.2019 змінено, виклавши його 4 абзац у наступній редакції: «Стягнути з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 734 632,67 грн (сімсот тридцять чотири тисячі шістсот тридцять дві гривні 67 коп.)».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.02.2020 у справі № 826/17605/14 відмовлено у задоволенні заяви Генеральної прокуратури України про роз`яснення рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.09.2019 у справі № 826/17605/14.

Наказом Офісу Генерального прокурора від 23.04.2020 № 813ц поновлено старшого радника юстиції ОСОБА_1 на посаді старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів про боротьбу з відмиванням доходів, одержаних злочинним шляхом управління нагляду за додержанням законів органами податкової міліції Головного управління нагляду у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України з 24.10.2014, постановлено виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Позивач зазначає, що в період з 12.09.2019 по 22.04.2020 зазначене судове рішення Генеральною прокуратурою України (після перейменування - Офісом Генерального прокурора) в частині поновлення позивача на посаді не виконувалось, а тому відповідачем затримано виконання рішення на 154 робочих дні.

Затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі зумовила звернення ОСОБА_1 з цим позовом до суду.

Разом з тим, постановою Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 04.03.2021 у справі № 826/17605/14 касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора задоволено частково, вирішено рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.09.2019 і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 1812.2019 в частині стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати, справу № 826/17605/14 в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції - Окружного адміністративного суду міста Києва.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.09.2019 і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.12.2019 залишено без змін.

Верховний Суд у постанові дійшов висновку, що під час розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу судами попередніх інстанцій не досліджено істотних для правильного вирішення цієї справи обставини (не встановлено, чи включає сума заробітної плати позивача за останні два місяці перед звільненням виплати, які не включаються до розрахунку середньої заробітної плати, не встановлено кількість відпрацьованих позивачем днів за серпень-вересень 2014 року).

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.02.2022 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено, вирішено:

стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 717 801,48 грн (сімсот сімнадцять тисяч вісімсот одна гривня сорок вісім копійок) з відповідними відрахуваннями загальнообов`язкових платежів;

рішення суду допустити до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць, а саме, 12 345,48 грн (дванадцять тисяч триста сорок п`ять гривень сорок вісім копійок) з відповідними відрахуваннями загальнообов`язкових платежів.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.07.2022 виправлено описку, допущену у пункті 2 резолютивної частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.02.2022, зазначивши замість «за час затримки розрахунку при звільненні» вірний середній заробіток «за час вимушеного прогулу».

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Практика Європейського суду з прав людини (справи «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Горнсбі проти Греції») говорить, що право на справедливий суд є ілюзорним, якщо судове рішення залишається невиконаним.

Зазначені норми Конституції України знайшли своє відображення в процесуальному законодавстві України.

Так, статтею 14 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Верховний Суд у постанові від 22 січня 2021 року у справі № 640/16224/19 зауважив, що як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

З огляду на те, що Конституцією України запроваджено обов`язковість виконання судових рішень, відповідальність за невиконання судових рішень, не дивлячись на те, що рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.09.2019 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за один місяць допущено до негайного виконання, Офісом Генерального прокурора згадане рішення суду свідомо не виконувалось з зазначенням причин, які не узгоджувались з вимогами, зокрема, статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, згідно з положеннями статті 236 Кодексу законів про працю України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Верховний Суд у постанові від 24 січня 2019 року у справі №760/9521/15-ц зауважив, що: «…Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.

За змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення.».

У постанові від 23 червня 2015 року у справі №21-63а15 Верховний Суд України вказав, що «…Зазначена вище стаття КЗпП не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, в цьому випадку - пред`явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі…».

«…Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок. Зокрема, зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень.

При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу».

Таким чином, доводи представника відповідача щодо того, що процес поновлення на роботі здійснюється за наявності волевиявлення особи та необхідності для цього звернення цієї особи з відповідною заявою або відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про поновлення на роботі, - спростовуються чинними нормами законодавства та висновками, викладеними у постановах Верховного Суду та Верховного Суду України, наведеними вище.

При цьому, позивач самостійно звертався до відповідача з заявою від 11.12.2019 про необхідність виконання рішення суду, в його інтересах звертався також представник з адвокатськими запитами від 09.12.2019.

Листом від 13.12.2019 № 11-23488-19 Генеральна прокуратура України повідомила про необхідність роз`яснення судового рішення.

Листом від 21.12.2019 № 11/1/1-136310ВИХ-19 Генеральна прокуратура України повідомила, що питання щодо виконання судового рішення від 11.09.2019 буде вирішуватись з урахуванням відповідних роз`яснень суду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.02.2020 у справі № 826/17605/14 відмовлено у задоволенні заяви Генеральної прокуратури України про роз`яснення рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.09.2019 у справі № 826/17605/14.

Разом з тим, постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кудрановським Ю.В. від 22.11.2019 відкрито виконавче провадження № 60687840 за виконавчим листом № 826/17605/14 від 19.09.2019.

Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кудрановським Ю.В. від 18.12.2019 ВП № 60687840 за невиконання рішення суду без поважних причин у встановлений строк накладено на Генеральну прокуратуру України штраф на користь держави у розмірі 5100 грн.

Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кудрановським Ю.В. від 29.01.2020 ВП № 60687840 за невиконання рішення суду без поважних причин у встановлений строк накладено на Офіс Генерального прокурора штраф на користь держави у розмірі 10200 грн.

Таким чином, позивач вчинив усі можливі дії для належного виконання рішення суду про його поновлення на роботі.

Повноваження Генерального прокурора визначені статтею 9 Закону України «Про прокуратуру».

Так, у відповідності до пункту 3 частини першої цієї статті Генеральний прокурор призначає прокурорів на адміністративні посади та звільняє їх з адміністративних посад у випадках та порядку, встановлених цим Законом.

Отже, Офіс Генерального прокурора на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.09.2019 в частині поновлення на роботі мав негайно видати наказ про поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів про боротьбу з відмиванням доходів, одержаних злочинним шляхом управління нагляду за додержанням законів органами податкової міліції Головного управління нагляду у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України з 24.10.2014

В той же час такий наказ № 813ц Офісом Генерального прокурора виданий лише 24.04.2020 чим допущено затримку у виконанні рішення суду про поновлення на роботі.

Як наслідок, виникла відповідальність за невиконання судового рішення про поновлення працівника на роботі, передбачена статтею 236 Кодексу законів про працю України.

Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі №140/3020/19 вказав, що: «…40.1. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

41. Ця відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи звільненого працівника, а тому Верховним Судом відхиляються доводи касаційної скарги про безпідставність вимог позивача через затримку виконання судового рішення з незалежних від відповідача причин, в тому числі бездіяльності самого позивача.

42. Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

43. Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

44. Таким чином, згідно зі статтею 236 КЗпП України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

45. Вищевказана стаття КЗпП України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, зокрема - пред`явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі.

46. Підсумовуючи вищенаведене, Верховний Суд приходить до висновку, що наявність вини у затримці виконання судового рішення не є обов`язковою для задоволення заявлених вимог.

47. Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період…».

«…49. До вимушеного прогулу прирівнюється затримка виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України)».

З огляду на те, що рішення Окружного адміністративного суду міста Києва у справі № 826/17806/14 про поновлення ОСОБА_1 на посаді ухвалене судом 11.09.2019, а наказ Офісом Генерального прокурора видано 23.04.2020, - період затримки у виконанні вказаного рішення суду становить з 12.09.2019 по 22.04.2020 включно.

Зазначений період є часом затримки виконання рішення суду про поновленню на роботі, а відтак за цей час підлягає відшкодуванню середній заробіток, який підлягає стягненню з Офісу Генерального прокурора.

При цьому, з урахуванням наведених вище висновків Верховного Суду, зокрема щодо того, що згідно зі статтею 236 КЗпП України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці, судом відхиляються доводи представника Офісу Генерального прокурора, наведені у відзиві на позов з приводу відсутності вини у відповідача щодо затримки у виконанні рішення суду згідно з нормами статті 236 КЗпП України.

Так само обставини отримання позивачем свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю не спростовує вини відповідача щодо затримки поновлення позивача на роботі.

Згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника, у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (з наступними змінами) (Порядок №100).

Відповідно до пункту з) пункту 1 Порядку № 100 цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду.

Відповідно до пункту 2 розділу II Порядку № 100 (Період, за яким обчислюється середня заробітна плата) середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 3 розділу III Порядку (Виплати, що включаються у розрахунок середньої заробітної плати) при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.

Пунктом 8 розділу IV Порядку №100 (Порядок розрахунку виплат у всіх випадках збереження заробітної плати) встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Згідно довідки Офісу генерального прокурора від 15.06.2020 № 21-835зп у серпні та вересні 2014 року ОСОБА_1 відпрацював 27 днів.

Отже, розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 за серпень та вересень 2014 року складає 587,88 грн (15 872,77 грн / 27), що також відповідає даним довідки Офісу генерального прокурора від 15.06.2020 № 21-835зп.

Правильність розрахунку суми середньоденної заробітної плати позивача у такому розмірі підтверджується рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.02.2022 у справі № 826/17605/14.

Починаючи з 12.09.2019 по 22.04.2020 включно строк затримки виконання рішення суду становить 154 дні.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 90 533,52 грн, що є меншим від заявленого позивачем у розмірі 92 655,64 грн з розрахунку середньоденної заробітної плати у 601,66 грн.

У відповідності до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ст. 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 76 КАС України).

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 20.05.2019 (справа № 417/3668/17).

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, підстави для розподілу судових витрат у цій частині у відповідності до вимог статті 139 КАС України відсутні.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 9, 72-78, 241-246, 250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Стягнути з Офісу Генерального прокурора (адреса місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Різницька, буд. 13/15, ідентифікаційний код - 00034051, ел. пошта: ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , адреса для листування (згідно позову): АДРЕСА_2 , ел. пошта: ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) суму середнього заробітку за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.09.2019 у справі № 826/17605/14 про поновлення на посаді у розмірі 90 533,52 грн (дев`яносто тисяч п`ятсот тридцять три гривні п`ятдесят дві гривні).

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма часниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя К.С. Пащенко