Справа № 120/5454/22
Суддя: Дмитришена Руслана Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

10 листопада 2022 р. Справа № 120/5454/22

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дмитришеної Р.М., розглянувши письмово в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Тульчинської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Тульчинської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на протиправність рішення 19 сесії 8 скликання Тульчинської міської ради від 19.10.2021 за №1170 в частині визначення площі земельної ділянки 0,10 га, відносно якої позивачу надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення ОСГ.

З метою його скасування в частині та зобов`язання відповідача визначити площу земельної ділянки у розмірі 2,00 га позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Ухвалою від 25.07.2022 позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви.

На виконання зазначеної ухвали, представником позивача 02.08.2022 подано до суду заяву, в якій остання клопоче про поновлення пропущеного строку звернення до суду.

Ухвалою від 08.08.2022 клопотання задоволено, визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду з даним позовом та поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду. Відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд якої постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Установлено строк для подання заяв по суті.

27.10.2022 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову.

Зазначено, що п. б ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України передбачено право громадян України на безоплатну передачу земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства розміром не більш 2,0 га. Відтак, на думку відповідача, вказана норма передбачає максимальний, а не обов`язковий розмір ділянки, який особа може безоплатно набути у власність для ведення ОСГ.

У своїх доводах відповідач покликається на позицію Вищого адміністративного суду України, яка висловлена в ухвалі від 27.05.2015 у справі №2а-2319/11/0307 де вказано, що виходячи з того, що зазначеними положеннями встановлено максимальний розмір земельної ділянки, що може безоплатно бути передана громадянину, колегія суддів дійшла висновку, що встановлення конкретного розміру земельної ділянки, що передається у власність, відноситься до дискреційних повноважень органу, уповноваженого на розпорядження землями в межах населеного пункту - органу місцевого самоврядування. При цьому, вирішуючи питання про передачу у власність громадянину земельної ділянки того чи іншого розміру, орган місцевого самоврядування має враховувати, що такий розмір має бути таким, що робить можливим вільне використання земельної ділянки за цільовим призначенням.

Також відповідач наводить у своїх запереченнях позицію Верховного Суду, яка сформована у постанові від 11 вересня 2019 року у справі №379/656/16-а щодо предмету спору рішення Ради, яким позивачеві надано дозвіл на розробку проекту землеустрою у розмірі меншому від встановлених ст. 121 ЗК України норм безоплатної передачі земельних ділянок.

Відповідач зазначає, що Верховний Суд у цій постанові не встановив порушень прав позивача, які пов`язані із наданням дозволу на розробку проекту землеустрою у розмірі меншому, ніж хотів позивач. За висновками колегії суддів, розмір земельної ділянки, що надається, може визначатись власником.

Враховуючи, що інших заяв і документів не надходило, а визначений строк для їх подання закінчився, клопотань щодо продовження процесуального строку не надходило, відтак суд розглядає справу в письмовому провадженні за наявними в ній доказами.

Дослідивши подані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, встановив наступне.

Позивач звернувся до Тульчинської міської ради із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовним розміром 2,00 га, за рахунок земель комунальної власності на території Тульчинської ТГ за межами с. Бортники.

Листом від 09.04.2021 за № 02-16-Г-344 відповідач повідомив, що заява розглянута на засіданні постійної комісії з питань земельних відносин Тульчинської міської ради 07.04.2021, та на момент розгляду клопотання позивача на території Тульчинської міської ради відсутні вільні земельні ділянки, які можна отримати у власність для ведення особистого селянського господарства.

Не погоджуючись із такою відмовою та її формою, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 30.07.2021 у справі №120/4768/21-а позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною відмову Тульчинської міської ради, оформлену листом від 09.04.2021 року № 02-16-Г-344. Зобов`язано Тульчинську міську раду повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2 га, за рахунок земель комунальної власності на території Тульчинської ТГ за межами с. Бортники та прийняти мотивоване рішення із урахуванням правових висновків суду. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

На виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 30.07.2021 у справі №120/4768/21-а Тульчинська міська рада повторно розглянула клопотання позивача, та, керуючись ст.ст. 12, 121, 122, 123, 124, 125, 126 Земельного кодексу України, ст. 22, 25, 56, Закону України "Про землеустрій" п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", в частині, що стосується позивача, п. 1.2 рішення від 19.10.2021 за №1170, вирішила надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із земель комунальної власності, орієнтовною площею 0,10 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в Тульчинському районі за межами населеного пункту с. Бортники, на умовах власності.

Позивач не погоджується із зменшеним розміром земельної ділянки, тому звернувся до суду з позовом у якому просить скасувати рішення в частині визначення площі земельної ділянки та зобов`язати міську раду визначити площу земельної ділянки з урахуванням висновків суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель регулюються, зокрема, Земельним кодексом України (в редакції, чинній на час спірних правовідносин).

Порядок набуття права на землю громадянами та юридичними особами регулюється главою 19 Розділу IV Земельного кодексу України.

Так, положеннями статті 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно ч. 4 ст. 116 Земельного кодексу України передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Частиною 6 статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з частиною 7 статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Водночас нормами частин п`ятої-десятої статті 79-1 ЗК України передбачено, що формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення, здійснюється на підставі відповідної технічної документації із землеустрою.

Висновок щодо застосування норм ст. 79-1 ЗК України неодноразово висловлювався Верховним Судом, зокрема у постановах від 30.08.2018 справа № 802/928/17-а, від 03.10.2019 справа № 823/1172/17-а.

Статтею 121 ЗК України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Матеріалами справи підтверджено, що не заперечується відповідачем, позивач звернувся до відповідача з клопотанням від 11.03.2021 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,00 га, для ведення особистого селянського господарства за межами с. Бортники Тульчинської ОТГ.

Спірним рішенням 19 (позачергової) сесії 8 скликання Тульчинської міської ради від 19.10.2021 за №1170 "Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із земель комунальної власності Тульчинської міської ради" позивачу надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,10 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в Тульчинському районі, за межами с. Бортники на умовах власності (п.1. 2).

Позивач заперечує відносно площі земельної ділянки дозвіл на розроблення проекту землеустрою якої йому надано з підстав того, що положеннями ст. 121 Земельного кодексу України передбачено право на отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га. Також позивач вказує, що міська рада не наділена повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.

Оцінюючи доводи такі доводи, суд керується наступним.

У ст. 12 Земельного кодексу України передбачено повноваження сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів у галузі земельних відносин, а саме: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; г) вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст; д) організація землеустрою; е) координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; є) здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; ж) обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства; з) підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу; и) встановлення та зміна меж районів у містах з районним поділом; і) інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок; ї) внесення пропозицій до районної ради щодо встановлення і зміни меж сіл, селищ, міст; й) вирішення земельних спорів; к) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Частиною 1 ст. 122 Земельного кодексу України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Статтею 25 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Відповідно до п. 34 ч.1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування" вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин здійснюється виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що до повноважень відповідача належить розпорядження землями комунальної власності, у тому числі передача таких земельних ділянок у власність або користування у порядку, передбаченому ст. 118 Земельного кодексу України.

При цьому, будь-якого обмеження щодо мінімального розміру земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства при передачі у власність громадянам, чинним законодавством України не встановлено.

Стосовно доводів позивача, що спірним рішенням обмежується його право на отримання земельної ділянки площею, яка передбачена приписами ЗК України, суд оцінює критично та вказує на правову позицію Верховного Суду, яка висловлена у постанові від 11 вересня 2019 року у справі №379/656/16-а.

У цій постанові Верховний Суд вказав, що органи місцевого самоврядування, діючи в інтересах територіальної громади, мають право розпоряджатися землями комунальної власності з урахуванням будь-яких правомірних цілей.

Отримання земельної ділянки в межах законодавчо визначеного розміру не є порушенням принципу рівності громадян у конституційних правах і свободах, рівності перед законом, встановленого статтею 24 Конституції України, оскільки в даному разі принцип рівності забезпечується правом усіх громадян України на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності. Розмір же земельної ділянки, що надається може визначатись власником. З огляду на це, Рада має право надавати земельні ділянки для особистого селянського господарства будь-якого розміру, у межах до 2,0 га, а також встановлювати різні їх розміри для членів територіальної громади і громадян, які до неї не належать.

Відтак, суд погоджується з доводами відповідача, що розмір земельної ділянки, що надається може визначатись органом місцевого самоврядування, що відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленою у постанові від 11.09.2019 (справа № 379/656/16-а) щодо застосування ст. 121 ЗК України.

Аналіз висновку Верховного Суду вказує на те, що Рада вправі на власний розсуд визначатися із площею земельної ділянки, рішення про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою відносно якої нею приймається, із врахуванням максимальних норм встановлених ст. 121 ЗК України.

Ця правова позиція вважається усталеною, адже Суд касаційної інстанції посилається на неї як таку при відмові у відкритті касаційного провадження, зокрема в ухвалі від 03.03.2021 (справа № 340/1434/20).

Разом з тим, Верховний Суд зазначив, що орган місцевого самоврядування не може діяти свавільно та повинен чітко пояснити причини (підстави) прийняття свого рішення та обґрунтувати із урахуванням яких обставин ним у рішенні визначено площу земельної ділянки меншу від тієї про яку просили заявники.

Так, в преамбулі рішення 19 (позачергової) сесії 8 скликання Тульчинської міської ради від 19.10.2021 за №1170 "Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із земель комунальної власності Тульчинської міської ради" зазначено, що на виконання рішень Вінницького окружного адміністративного суду про повторний розгляд клопотань, міська рада, керуючись ст.ст. 12, 121, 122, 123, 124, 125, 126 Земельного кодексу України, ст. 22, 25, 50, Закону України "Про землеустрій" п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", в частині, що стосується позивача, п. 1.2, вирішила надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,10 га, яка розташована в Тульчинському районі за межами с. Бортники, на умовах власності.

У п. 2 рішення від 19.10.2021 за №1170 міська рада вирішила зобов`язати громадян замовити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та представити на затвердження сесії Тульчинської міської ради. Також покладено контроль на голову комісії за виконанням даного рішення.

Суд не вдається до детального аналізу процедури подання позивачем клопотання про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, переліку документів, що до нього долучено та процедури його розгляду, адже щодо вказаних обставин між сторонами спору не виникало. Радою розглянуто клопотання та надано дозвіл складення проекту із землеустрою, що вказує на відповідність клопотання вимогам Земельного кодексу України.

Однак спірним є лише питання площі земельної ділянки, що вказана в окремих пунктах оскарженого рішення.

Суд зазначає, що в оскаржуваному пункті, як і в самому рішенні, не вказано причин (підстави) зміни норм площі земельної ділянки в сторону зменшення, а лише надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0.10 га.

З приводу тверджень відповідача, який покликається на позицію Вищого адміністративного суду України, яка висловлена в ухвалі від 27.05.2015 у справі №2а-2319/11/0307, то суд вказує на їх помилковість з мотивів того, що в даному випадку у зазначеній вище справі спірним питанням було виділення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, і суд в ухвалі вказав що, орган місцевого самоврядування має враховувати, що такий розмір має бути таким, що робить можливим вільне використання земельної ділянки за цільовим призначенням, тобто достатнім для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. До того ж, у справі №2а-2319/11/0307 суд зазначив, що у спірному рішенні зменшення розміру земельної ділянки, що передається у власність, обумовлена необхідністю її використання дитячим навчальним закладом села.

Натомість у цій справі розглядалось питання щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою для ведення особистого селянського господарства із земель комунальної власності.

Відтак, оскільки орган місцевого самоврядування не окреслив необхідності зменшення розміру земельної ділянки, - це вказує на необґрунтованість спірного рішення.

Відповідно до п. 3. ч. 2 ст. 2 КАС України, однією із вимог до рішення суб`єкта владних повноважень є його обґрунтованість, тобто урахування усіх обставин, що мають значення для його прийняття.

Обґрунтованість рішення суб`єкта владних повноважень полягає в дослідженні усіх обставин, що є істотними у процесі його прийняття, аналізі таких обставин та їх правової оцінки. Усі мотиви якими керується суб`єкт у процесі оцінки та аналізу обставин повинні бути чітко та повно відображені у рішенні. В такий спосіб зацікавленій особі створюються гарантії того, що навіть у випадку якщо рішення прийнято не на її користь, вона зможе оскаржити його, та обґрунтувати свою незгоду із одним чи декількома аргументами які чітко зазначені в рішенні.

Висновок узгоджується із прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Так, у справі "Рисовський проти України" ЄСПЛ зазначив про особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП], заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП], заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.comS.r.l. проти Молдови", заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі", заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року).

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії", заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119).

Підсумовуючи суд зазначає, що "принципу належного урядування" як і вимоги закону про належне обґрунтування оскарженого п. 1.2 рішення 19 сесії 8 скликання Тульчинської міської ради від 19.10.2021 за №1170, Рада не дотрималася.

За наведеного вище, враховуючи, що Рада, визначивши площу земельної ділянки у розмірі 0,10 га, замість 2,00 га, чітко не навела розрахунку визначеної площі земельної ділянки, що вказує на недоліки цієї частини спірного пункту (п. 1.2), а тому суд визнає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню у частині визначення площі земельної ділянки відносно якої позивачу надано дозвіл на складення проекту землеустрою.

У такому випадку позовні вимоги зобов`язального характеру підлягають задоволенню у спосіб зобов`язання відповідача визначити площу земельної ділянки комунальної форми власності, яка розташована в Тульчинському районі за межами населеного пункту с. Бортники на умовах власності, відносно якої п. 1.2 надано рішенням Тульчинської міської ради від 19.10.2021 за №1170 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Принагідно, суд зазначає, що на дату ухвалення рішення у цій справі в Україні діє воєнний стан, правовий режим якого визначається Законом України від 12 травня 2015 року № 389-VIII.

Так, у зв`язку з військовою агресією Російською Федерації проти України, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/202, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 14 березня 2022 року № 133/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-IX, строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 17 травня 2022 року № 341/2022 "Про продовження дії воєнного стану в Україні" строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року продовжено строком на 90 днів.

Законом України від 24 березня 2022 року № 2145-XI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану", який набрав чинності 07 квітня 2022 року, внесені зміни до деяких законодавчих актів України, зокрема до Земельного кодексу України.

Так, вказаним законом розділ X "Перехідні положення" Земельного кодексу України доповнено пунктом 27, згідно з яким під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахуванням таких особливостей:

5) безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється.

Отже, до припинення (скасування) воєнного стану в Україні діє встановлена законом заборона на безоплатну передачу у приватну власність земель державної та комунальної власності, на надання уповноваженим органом виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, а також на розроблення відповідної документації.

Відповідно до частини 6 статті 246 КАС України у разі необхідності у резолютивній частині рішення суду також зазначаються порядок і строк виконання судового рішення, надання відстрочення чи розстрочення виконання рішення.

Відтак суд дійшов висновку про існування обставин, що унеможливлюють виконання відповідачем рішення суду в зобов`язальній частині, а тому відповідно до частини 3 статті 378 КАС України дають підстави для відстрочення виконання судового рішення в цій частині до усунення таких обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, сплачений позивачем при зверненні до суду судовий збір в розмірі 992,40 грн, належить стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Вирішуючи питання про відшкодуванню витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини 2 статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3 статті 134 КАС України).

Приписами частини 4-6 статті 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Зі змісту вказаних норм вбачається, що від учасника справи, який поніс витрати на професійну правничу допомогу, вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн, до суду подано: договір про надання правової допомоги від 11.07.2022 із визначенням фіксованої суми вартості послуг (3000,00 грн), квитанцію до прибуткового ордера №2 від 13.07.2022, акт наданих послуг від 15.07.2022.

Отже, витрати позивача в розмірі 3000,00 грн на професійну правничу допомогу дійсно мали місце та повністю доводяться належними і допустимим доказами.

Водночас обов`язок доведення неспівмірності таких витрат законом покладено на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, тобто, у даному випадку, на відповідача (ч. 7 ст. 134 КАС України).

При цьому, суд зауважує, що при розгляді справи судом питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (саме така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України (частини шоста, сьома статті 134 КАС України), відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі №480/2181/19, постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постанові від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18, постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18, постанові від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18.

З огляду на викладене та беручи до уваги факт того, що суб`єкт владних повноважень не вважав за необхідне заперечувати стосовно розміру адвокатських послуг, враховуючи відсутність клопотання відповідача про зменшення витрат позивача на правничу допомогу, суд доходить висновку, що витрати позивача на правничу допомогу не можуть бути зменшені за ініціативою суду та підлягають відшкодуванню в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на викладене, а також зважаючи на приписи ч. 1 ст. 139 КАС України, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення клопотання позивача та стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати пункт 1.2 рішення 19 (позачергової) сесії 8 скликання Тульчинської міської ради від 19.10.2021 №1170 "Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із земель комунальної власності Тульчинської міської ради" у частині визначення площі земельної ділянки орієнтовною площею 0,10 га., відносно якої ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Зобов`язати Тульчинську міську раду визначити площу земельної ділянки із земель комунальної власності, яка розташована в Тульчинському районі за межами с. Бортники, на умовах власності, відносно якої пунктом 1.2 рішення 19 (позачергової) сесії 8 скликання Тульчинської міської ради від 19.10.2021 №1170 "Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із земель комунальної власності Тульчинської міської ради" надано дозвіл ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, з урахуванням правових висновків суду зроблених у цьому рішенні.

Відстрочити виконання рішення суду у зобов`язальній частині до припинення (скасування) воєнного стану в Україні.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Тульчинської міської ради сплачений при зверненні до суду судовий збір в розмірі 992,40 грн (дев`ятсот дев`яносто дві гривні 40 копійок).

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Тульчинської міської ради витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн (три тисячі гривень 00 копійок).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 );

Відповідач: Тульчинська міська рада (23600, Вінницька область, м. Тульчин, вул. М.Леонтовича, буд. 1, ).

Суддя Дмитришена Руслана Миколаївна