Справа № 160/14375/22
Суддя: Кучма Костянтин Сергійович
Дата ухвалення: 2022-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Кучми К.С., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
Позивач звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить:
- зобов`язати Головне управління ПФУ в Хмельницькій області зарахувати до пільгового стажу, період її роботи в ПрАТ «Суха Балка» з 24.10.2016 року по 28.08.2017 року (0 років 10 місяців 5 днів);
- зобов`язати Головне управління ПФУ в Хмельницькій області з 15 липня 2022 року призначити їй пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 відповідно до п.«а» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020 року;
- зобов`язати Головне управління ПФУ в Дніпропетровській області з 15 липня 2022 року нарахувати та виплатити їй пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 відповідно до п.«а» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020 року.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.09.2022 року було відкрито провадження по даній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
На виконання вимог ухвали суду 17.10.2022 року Головне управління ПФУ в Хмельницькій області подано відзив на позовну заяву, в якому зазначило, що станом на дату звернення з заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до Списку №1 позивач досягла віку 45 років, а враховуючи п.1 ч.2 ст.114 Закону 1058-IV, необхідний вік для призначення пенсії за віком на пільгових умовах згідно з Списком №1 становить 50 років. Крім того, вимоги позивача про зарахування до пільгового стажу періоду роботи з 24.10.2016 р. по 28.08.2017 р. в ПрАТ «Суха балка», не підлягають задоволенню, оскільки даний період вже було зараховано, а тому відсутній спір щодо врахування вказаного періоду до пільгового стажу. Зважаючи на викладене, відповідач-2 просив суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
На виконання вимог ухвали суду 26.10.2022 року Головне управління ПФУ в Дніпропетровській області подало відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що загальний страховий стаж позивача, з урахуванням кратності, становить 42 роки 09 місяців, з них за Списком №1 - 18 років 07 місяців 19 днів. Оскільки позивачу виповнилось 45 років - 14 липня 2022 року, то відповідно умови призначення їй пільгової пенсії мають визначатися на підставі Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а не на підставі п.а ст.13 Закону України Про пенсійне забезпечення, так як вона не досягла 45 років до 11.10.2017 року (дату набуття чинності внесенням змін до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування).
Частиною п.2 ч.2 ст.114 Закону України Пенсійне забезпечення окремих категорій громадян, у редакції, чинній на момент звернення позивача до Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області (15.07.2022 р.) і на момент досягнення нею 45 років (14.07.2022 р.), встановлено, що право на пенсію за віком на пільгових умовах призначається: працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць - після 7 років 6 місяців на зазначених роботах та досягнення віку 50 років. Відмовляючи у призначенні позивачу пенсії пенсійний орган керується Законом №1058-IV, в редакції Закону №2148, який є чинним і регулює спірні правовідносин. Наведені положення Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (в редакції від 11.10.2017 р. та на сьогодні) та Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) не визнавалися. Таким чином, у Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області був відсутній вибір між більш чи менш сприятливим для позивача законом, оскільки спірні правовідносини на час їх виникнення регулював один Закон №1058-IV. Зважаючи на викладене, відповідач-2 також просив суд у задоволенні позову відмовити повністю.
Дослідивши матеріали справи, враховуючи позицію позивача, викладену у позовній заяві, позицію відповідачів, викладену у відзивах на позовну заяву, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та об`єктивному розгляді обставин справи, суд встановив наступні обставини справи.
Судом встановлено, що 03.08.2022 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 03.08.2022 року звернулася до Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ч.2 ст.114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
10.08.2022 року Головним управлінням ПФУ в Хмельницькій області розглянуто заяву позивача, за принципом екстериторіальності, та прийнято рішення яким відмовлено позивачу в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, оскільки станом на день звернення до пенсійного органу вона не досягла пенсійного віку - 50 років. Вказаним рішенням встановлено, що страховий стаж позивача становить 42 роки 9 місяців, а пільговий стаж за Списком №1 складає 18 років 7 місяців 19 днів.
Аналізуючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Частиною 2 пунктом 1 статті 114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 р. №1058-IV (далі Закон - №1058-IV) визначено, що на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.
Натомість, згідно з пунктом а статті 13 Закону №1788 в чинній редакції, згідно з висновками рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи:
а) працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:
чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах;
жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.
Оскільки, норми даних законів регулюють одне і те ж коло відносин, суд доходить висновку, що вони явно суперечать один одному.
Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону №1788, а не Закону №1058-IV.
Тому відмова відповідача-2 в призначенні позивачу, яка на час звернення із заявою про призначення пенсії досягла 45 років, мала страховий стаж роботи 42 роки 9 місяців, пільгових стаж за Списком №1 18 років 7 місяців 19 днів, у призначенні пенсії позивачу на пільгових умовах за віком, з посиланням на недосягнення нею пенсійного віку, визначеного частиною 2 статті 114 Закону №1058-IV, є протиправною.
Враховуючи викладене, суд доходить висновку про те, що позивач набула право на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту а статті 13 Закону №1788-ХІІ, а отже, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2021 у зразковій справі №360/3611/20.
Велика Палата Верховного Суду, в постанові від 03.11.2021 року у справі №360/3611/20, також вказала на те, що не погоджується з посиланням скаржника на абзац 2 пункту 16 розділу XV Прикінцеві положення Закону №1058-IV, відповідно до якого положення Закону №1788-ХІІ застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом №2148-VІІІ мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії. На думку скаржника, це положення свідчить про обмеження сфери застосування Закону №1788-ХІІ відносинами, про які йдеться в цьому пункті. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що якби таким був намір законодавця, то він мав би виключити із Закону №1788-ХІІ всі інші положення, чого зроблено не було.
При цьому, в постанові від 03.11.2021 року у справі №360/3611/20, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що зміни до Закону №1058-IV (зокрема щодо доповнення його статтею 114) внесено Законом №2148-VIII від 03.10.2017 року, тобто раніше ухвалення КСУ Рішення №1-р/2020 від 23.01.2020 року. Тому відсутні підстави стверджувати про повторне запровадження правового регулювання, яке КСУ раніше визнав неконституційним. При цьому рішення КСУ про визнання неконституційними та втрату чинності положеннями одного закону не тягне втрату чинності положеннями іншого закону, який не був предметом конституційного контролю.
Вирішуючи спір по суті, судом враховані правові висновки, що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2021 року у зразковій справі №360/3611/20, які відповідно до ч.5 ст.242 КАС України мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Згідно з ст.6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.
В пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 року в справі Щокін проти України Європейський суд з справ людини як джерело права вказав, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. З посиланням на закріплений в законодавстві України принцип i dubio pro tributario, Європейський суд з прав людини зазначив, що органи державної влади повинні віддавати перевагу найбільш сприятливому для людини та громадянину тлумаченню національного законодавства.
Виходячи з принципу правої визначеності як складового елементу верховенства права, гарантованого ст.8 Конституції України, така обов`язкова умова для призначення пенсії на пільгових умовах, як пенсійний вік, має застосовуватися в порядку, визначеному п.3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду №1-р/2020 від 23.01.2020 року. Таке застосування вищевказаних норм права усуває колізію в їх застосуванні, у спосіб застосування тієї норми, яка створює більш сприятливі умови для реалізації права особи на пенсійне забезпечення, та забезпечує у спірних правовідносинах правову визначеність.
Суд зазначає, що обрані відповідачем-2 у цьому спорі мотиви прийняття оскаржуваного рішення не враховують правила розв`язання колізій між чинними актами права однакової сили та з одного з того ж предмету із застосуванням приписів ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини на користь невладного суб`єкта - приватної особи, тобто, на користь позивача.
Крім того, відповідач-2 не заперечує наявність у позивача необхідного загального та пільгового стажу роботи за Списком №1. Підставою для відмови у призначенні пенсії стали висновки відповідача-2 про відсутність у позивача віку, передбаченого п.1 ч.2 ст.114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Відтак, для прийняття рішення про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 виконано всі умови, визначені законом: позивач досягла 45-річного віку, має стаж роботи не менше 15 років з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.
Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача-2 зарахувати до пільгового стажу, період її роботи в ПрАТ «Суха Балка» з 24.10.2016 року по 28.08.2017 року (0 років 10 місяців 5 днів), суд зазначає наступне.
В матеріалах справи наявний розрахунок стажу, форми РС-право, відповідно до якого період роботи з 24.10.2016 р. по 28.08.2017 р. зараховано до пільгового стажу позивача за Списком №1, отже позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Щодо позовних вимог позивача про зобов`язання відповідача-2 призначити пенсію за віком та зобов`язання відповідача-1 нарахувати та виплатити їй пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 з 15.07.2022 p., суд зазначає наступне.
Як видно з положень Рекомендації Комітету Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 р. № 1380/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності, вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта, він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але й не має права виходити за її межі.
Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21.05.2013 року № 21-87а13.
Так, призначення та обрахунок пенсії є дискреційним повноваженням пенсійного органу. Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.
Відповідно до частин 1, 2 статті 245 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункту 4 частини 2статті 245 КАС України).
У випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 статті 245 КАС України, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
З урахуванням наведеного, а також дискреції пенсійного органу в питаннях призначення пенсії, суд з метою ефективного захисту права позивача на пенсію вважає за можливе зобов`язати належний орган призначення пенсії розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком на пільгових умовах від 03.08.2022 року, з урахуванням правової позиції, викладеної судом у цьому рішенні, на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції відповідно до рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 року.
Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 ст.9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частинами 1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В силу ч.3 ст.90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовну заяву слід задовольнити частково з викладених вище підстав.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем сплачено 1 984,80 грн. судового збору.
При цьому, за позовну вимогу немайнового характеру відповідно до пункту 3 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» №3674-VІ від 08.07.2011 року позивач мав сплатити 992,40 грн.
Відтак, відповідно до положень ч.3 ст.139 КАС України, враховуючи, що позов задоволено частково, слід повернути позивачу частину судових витрат по справі у розмірі 496,20 грн. (992,40 грн. : 2)
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.8, 9, 72, 77, 132, 139, 241 - 246, 250, 262 КАС України, суд, -
Позовну заяву - задовольнити частково.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровської області розглянути заяву ОСОБА_1 від 03.08.2022 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 відповідно до п.а ст.13 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 року №1788-ХII, в редакції, що підлягає застосуванню відповідно до п.3 Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 року, та з урахуванням висновків суду.
У задоволенні решти позовної заяви відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 КАС України та може бути оскаржено в строки, передбачені статтею 295 КАС України.

Суддя К.С. Кучма