Справа № 160/17954/22
Суддя: Юхно Ірина Валеріївна
Дата ухвалення: 2022-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УХВАЛА
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Юхно І.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення адміністративного позову ОСОБА_1 до відповідача 1 Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, відповідача 2 Державної міграційної служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
10.11.2022 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до відповідача 1 Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, відповідача 2 Державної міграційної служби України, у якому позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області щодо не прийняття заяви ОСОБА_1 від 01.09.2022 про обмін посвідки на тимчасова проживання;
- визнати протиправною бездіяльність Державної міграційної служби України щодо не здійснення розгляду по суті заяви ОСОБА_1 від 02.09.2022 щодо розгляду питання стосовно продовження законного перебування на території Україні;
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області прийняти та розглянути по суті заяву ОСОБА_1 про обмін посвідки на тимчасове проживання та прийняти рішення відповідно да вимог чинного законодавства.
Одночасно із вищезазначеним позовом до суду позивачем подано заяву про забезпечення позову, в якій ОСОБА_1 просить суд:
- вжити заходи забезпечення позову, шляхом зупинення дії Рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 19.10.2022, винесеного начальником Індустріального відділу у м. Дніпро ГУ ДМС України в Дніпропетровській області Фугою К. до завершення розгляду судом адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області та Державної міграційної служби України про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії.
В обґрунтування вказаної заяви заявник посилається на те, що через протиправну бездіяльність відповідачів, ОСОБА_1 позбавлена можливості на продовження строку дії (обміну) посвідки натимчасове проживання в Україні та її зобов`язують покинути Україну. При цьому, заявником наголошено, що метою її звернення до суду є залишення зі своєю сім`єю, а, оскільки видворення її з країни тимчасового перебування може унеможливити ефективний захист прав та інтересів ОСОБА_1 , за захистом яких вона звернулася до суду, а, у подальшому, зробити неможливим виконання такого рішення, позивач вважає за необхідне винести ухвалу про забезпечення позову. Адже, позивача було зобов`язано покинути Україну до 17.11.2022. Отже, на момент прийняття рішення судом першої інстанції вона вже мусить бути на території російської федерації. Тобто, невжиття заходів щодо забезпечення позову унеможливить його виконання. Крім того, винесене Рішення про примусове повернення до країни походження або третьої Країни іноземця або особи без громадянства від 19.10.2022 порушує її законні права щодо законного проживання зі своєю сім`єю на території України. Більш того, в Україні позивач має соціальні зв`язки, постійне місце проживання і не бажає повертатись до країни громадянського походження, адже це призведе до роз`єднання її сім`ї.
За положеннями частини 1 статті 154 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.
Відповідно до приписів частини 1 статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Згідно з частиною 2 вказаної статті передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Відповідно до частини 1 статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) (виключений на підставі Закону № 460-IX від 15.01.2020); 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Частиною 2 вказаної статті передбачено, що суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
Поряд із цим, суд зазначає, що згідно з пунктом 17 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 року №2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
При цьому, частиною 1 статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Під час вирішення питання про наявність підстав для забезпечення позову, суд звертає увагу, що обов`язок по доведенню та обґрунтуванню наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача, обґрунтованості та невідворотності додаткових зусиль і витрат у майбутньому, покладається саме на позивача.
Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку, що забезпечення адміністративного позову це вжиття адміністративним судом, в провадженні якого знаходиться справа, певних процесуально-правових заходів щодо охорони прав, свобод та інтересів позивача, які б гарантували виконання рішення суду, у разі задоволення позову; для задоволення судом поданого позивачем клопотання про забезпечення адміністративного позову. При цьому, останній має обґрунтувати необхідність задоволення такого клопотання та довести, що незадоволення клопотання призведе хоча б до одного із наслідків, передбачених частиною 2 статті 150 КАС України.
Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Тобто, прийняття такого рішення доцільно та можливе лише в разі наявності достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття таких заходів може в майбутньому ускладнити виконання судового рішення чи привести до потреби докласти значні зусилля для відновлення прав позивача.
Відповідно, розгляд клопотань про забезпечення позову здійснюється з урахуванням доказів, наданих заявником на підтвердження своїх вимог, при цьому, суд повинен пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
У випадку звернення сторони з вимогою про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, заявник повинен обґрунтувати причини звернення з такою вимогою та надати відповідні докази, які б підтверджували факт існування реальної загрози його правам, свободам та інтересам.
Суд звертає увагу, що згідно Рекомендації №R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Міністрів Ради Європи 13 вересня 1989 року рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта.
Таким чином, суд, розглядаючи клопотання про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, з огляду на докази, надані стороною по справі для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись, зокрема, у тому, що існує реальна загроза невиконання рішення суду чи суттєва перешкода у такому виконанні, позов слід забезпечити саме у такий спосіб, про який просить позивач, такий спосіб є співмірним обсягу позовних вимог, позивач має легітимну мету забезпечити саме захист своїх прав та інтересів від неправомірних дій відповідача.
Суд зазначає, що інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний гарантувати, у суворій відповідності до закону та за наявності безумовних фактичних підстав, (1) виконання майбутнього рішення суду або/та (2) ефективний захист позивача, який неможливий без негайного втручання суду.
Заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог, бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Так, предметом заявленого до розгляду судом адміністративного позову є протиправна, на думку позивача, бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області щодо не прийняття заяви ОСОБА_1 від 01.09.2022 про обмін посвідки на тимчасова проживання, а також бездіяльність Державної міграційної служби України щодо не здійснення розгляду по суті заяви ОСОБА_1 від 02.09.2022 стосовно продовження законного перебування на території України.
В свою чергу, позивач просить суд вжити заходів забезпечення позову шляхом зупиненням дії Рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 19.10.2022, винесеного начальником Індустріального відділу у м. Дніпро ГУ ДМС України в Дніпропетровській області Фугою К., правомірність якого не є предметом спору.
При цьому, суд звертає увагу, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду розглянув справу №909/243/18, в якій акцентував увагу на відмінностях між поняттями «предмет спору» та «предмет позову». Зокрема, Верховний Суд зазначив, що предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів, а предметом спору є об`єкт спірних правовідносин, матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем.
В даному ж випадку, предметом позову є правомірність дій/бездіяльності відповідачів щодо не прийняття заяви ОСОБА_1 від 01.09.2022 про обмін посвідки на тимчасова проживання та не здійснення розгляду по суті заяви ОСОБА_1 від 02.09.2022 стосовно продовження законного перебування на території Україні.
Таким чином, предметом судового спору, що поданий на розгляд суду, є виключно питання дотримання відповідачами процедури розгляду/неприйняття до розгляду заяв позивача від 01.09.2022 про обмін посвідки на тимчасова проживання та від 02.09.2022 стосовно продовження законного перебування на території Україні, а не питання правомірності Рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 19.10.2022.
З огляду на наведені обставини, суд вважає, що заходи забезпечення позову, які просить суд заявник не є співмірними заявленому обсягу позовних вимог, а заявлений захід забезпечення позову виходить за межі позовних вимог.
Наведений висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 27.01.2022 у справі № 600/2827/20-а.
Отже, суд вважає, що позивачем не надано до суду обґрунтованих доводів та доказів необхідності вжиття заходів забезпечення позову, що не дає можливості встановити існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.
З огляду на вищевикладене, враховуючи обсяг заявлених позовних вимог, виходячи з принципу співмірного вжиття заходів забезпечення позову, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для застосування заходів забезпечення адміністративного позову з мотивів та у спосіб, які наведені позивачем у клопотанні, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення адміністративного позову.
Керуючись статтями 150-154, 248, 256 КАС України, суд, -
У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення адміністративного позову ОСОБА_1 до відповідача 1 Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, відповідача 2 Державної міграційної служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.
Ухвала суду набирає законної сили відповідно до статті 256 КАС України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтями 295 та 297 КАС України.

Суддя І.В. Юхно