Справа № 640/12052/21
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2022-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Степанюка А.Г.

За участю секретаря: Шевченко Е.П.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду м Києва від 30 серпня 2022 року, суддя Келеберда В.І., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання рішення протиправним, зобов`язання вчинити певні дії,-

У С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Головного управління ПФУ в м. Києві, в якому просила:

- визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про відмову в здійсненні ОСОБА_1 перерахунку пенсії, відповідно до ст. 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з врахуванням заробітної плати за періоди: 24.10.1994 по 29.09.1995, 01.02.1999 року по 31.01.2000 та з 02.10.1995 по 31.01.1999 рік;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок ОСОБА_1 пенсії, відповідно до ст. 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та з урахуванням заробітної плати за періоди: з 24.10.1994 рік по 29.09.1995 рік, 01.02.1999 року по 31.01.2000 року та за 02.10.1995 рік по 31.01.1999 рік.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що ухвалене відповідачем рішення про відмову в перерахунку пенсії позивачу з врахуванням додаткових періодів роботи позивача є протиправним, оскільки позивач надав всі необхідні довідки та підтвердження нарахування підприємствами заробітної плати, тоді як неможливість проведення перевірки достовірності викладеної в довідках інформації, не може позбавляти позивача права на належний рівень пенсійного забезпечення.

Відповідно до ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.05.2021 розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідно до рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 серпня 2022 адміністративний позов задоволено.

Не погодившись з рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва Головне управління ПФУ в м. Києві подало апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.

В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено наступне.

ОСОБА_1 є пенсіонеркою та перебуває на обліку в Головному управлінні ПФУ в м Києві з 2005 року, отримує пенсію за вислугу років, умови призначення: працівник освіти.

Як зазначає позивач, у період з 24.10.1994 року по 29.09.1995 вона працювала за сумісництвом у Громадському фонду безпеки дорожнього руху м. Києва на посаді інспектора. Також, у період роботи з 24.10.1994 року по 29.09.1995 року, отримувала заробітну плату, з якої відповідно до законодавства сплачувалися внески, відповідно довідки від 25.09.2019 року. Відповідно Довідки № 92 від 20.10.2010 року, позивач працювала на підприємстві «БДР - Універсал» благодійної організації КМБВ «За безпеку дорожнього руху» з 01.02.1999 року по 31.01.2000 року, де також отримувала заробітну плату з якої сплачувались внески.

Окрім того, відповідно до довідки від 25.09.2019 № 1 ТОВ «Дорога», позивач працювала за сумісництвом у Товаристві з обмеженою відповідальністю «ДОРОГА» на посаді оператора з 02.10.1995 року по 31.01.1999 року та відповідно довідки про заробітну плату від 25.09.2019 року № 1 ТОВ «ДОРОГА», отримувала заробітну плату, з якої також сплачувалися страхові внески.

З 16.05.2008 позивач працювала у Громадському фонді безпеки дорожнього руху м. Києва на посаді інспектора до 30.03.2012 року на постійній основі.

Проте, вищезазначені періоди та довідки про заробітну плату, відповідачем не були враховані при призначенні/нарахуванні її пенсії при досягненні нею пенсійного віку до трудового та страхового стажу.

З цих підстав позивач звернулася до пенсійного фонду з відповідною заявою про перерахунок пенсії за ст. 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням довідок про заробітну плату за періоди: 24.10.1994 по 29.09.1995, 01.02.1999 року по 31.01.2000 та з 02.10.1995 по 31.01.1999 рік.

На звернення позивача від 15.02.2021, відповідач надіслав лист від 19.03.2021 № 6580-4817/Ф-02/8-2600/21, в якому зазначено про відмову в здійсненні перерахунку за ст. 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку з відсутністю копій первинних документів. Відповідач зазначив, що для перевірки достовірності видачі довідок про заробітну плату, управлінням направлено запит на підприємства.

Листи щодо узгодження термінів проведення перевірки від 21.10.2020 № 2600-1055-8/150054 та від 21.10.2020 № 2600-1005-8/15051, направлені на юридичну адресу та адресу зберігання особових рахунків ТОВ «Дорога», повернулися без вручення. Організація не звітує з січня 2007 року, телефонний зв`язок з посадовими особами організації відсутній.

Окрім того, відповідач зазначив, що провести перевірку достовірності видачі зазначеної довідки про заробітну плату від 25.09.2019 року № 1, яка видана ТОВ «Дорога» не має можливості. Відповідачем складено акт про відмову суб`єкта господарювання в проведенні планового, (позапланового) заходу державного нагляду (контролю), щодо дотримання суб`єктом господарювання вимог законодавства у сфері загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та оскільки, провести перевірку достовірності видачі зазначеної довідки про заробітну плату не можливо, для повернення до розгляду питання перерахунку пенсії згідно довідки №1 від 25.09.2019 ТОВ «Дорога» відсутні підстави.

Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли у справі, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).

Статтею 8 Закону №1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до статті 24 Закон №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до статті 62 Закону №1788, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637).

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до частини третьої статті 44 Закону № 1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

Як зазначає відповідач у своєму відзиві на позов, підставою для відмови у перерахунку пенсії за віком з урахуванням зарплати за період до 01 липня 2000 року є не лише наявність відповідної довідки про заробітну плату, але й підтвердження нарахування такої зарплати первинними документами. Підставою для неврахування зарплати, яка видана ТОВ «Дорога» є неможливість проведення перевірки достовірності викладеної в довідці інформації на підставі первинних документів, а тому рішення про відмову є законним.

Із листа ГУ ПФУ в м. Києві №6580-4817/Ф-02/8-2600/21 від 19.03.2021 убачається, що пенсійним органом розглянуто довідку про заробітну плату, що видана ТОВ «Дорога», та вжиті всі заходи для проведення перевірки достовірності видачі цієї довідки.

Проте, оскільки провести перевірку достовірності видачі довідки не можливо, для повернення до розгляду питання перерахунку пенсії згідно довідки №1 від 25.09.2019 відсутні підстави (а.с.126).

Згідно з пунктом 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005 року, в редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-1 (надалі Порядок № 22-1) при прийманні документів орган, що призначає пенсію:

1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж.

2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів;

3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Положеннями частини 3 статті 44 Закону № 1058-IV передбачено право відповідача на проведення перевірки.

Колегія суддів зазначає, що неможливість проведення перевірки не ставить у залежність особу щодо якої розглядається питання про призначення пенсії, оскільки це не є підставою для відмови у зарахуванні стажу та призначення пенсії.

Отже, доводи відповідачів про неможливість перевірити достовірність видачі довідки про заробітну плату від №1 від 25.09.2019 підприємства, на якому працювала позивач та, що дана обставина є підставою для відмови у перерахунку пенсії, є безпідставними та вірно не прийняті судом.

Згідно ч.3 ст. 44 Закону України від 09.07.2003 року № 1058-IV, передбачено, що органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Статтею 64 Закону України від 09.07.2003 року № 1058-IV, передбачено, що виконавча дирекція Пенсійного фонду та її територіальні органи мають право, зокрема: 1) отримувати безоплатно від органів державної влади, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та господарювання і від фізичних осіб - підприємців відомості, пов`язані з нарахуванням, обчисленням та сплатою страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для виконання ними функцій, передбачених цим Законом та іншими законами України; 2) проводити планові та позапланові перевірки документів для оформлення пенсії, виданих підприємствами, установами та організаціями, а також поданих відомостей про застрахованих осіб, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством, для визначення права на пенсійні виплати.

Як убачається з матеріалів справи, відповідно до листа від 19.03.2021 № 6580-4817/Ф-02/8-2600/21 відповідача зазначено, що листи щодо узгодження термінів проведення перевірки від 21.10.2020 № 2600-1055-8/150054 та від 21.10.2020 № 2600-1005-8/15051, направлені на юридичну адресу та адресу зберігання особових рахунків ТОВ «Дорога», повернулися без вручення. Організація не звітує з січня 2007 року, телефонний зв`язок з посадовими особами організації відсутній. Тому, як вказує відповідач, провести перевірку достовірності видачі зазначеної довідки про заробітну плату від 25.09.2019 року № 1, яка видана ТОВ «Дорога» не має можливості.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що відмова Головного управління ПФУ в м. Києві у проведенні перерахунку пенсії позивачці з підстав неможливості провести перевірку достовірності видачі документів є протиправною, оскільки така відмова не передбачена Законом, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині є законним.

Щодо рішення суду в частині зобов`язання Головне управління ПФУ в м Києві здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 , то в цій частині рішення суду не можна вважати законним та воно підлягає скасуванню.

Згідно п.4.7 Порядку право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Як встановлено колегією суддів, пенсійний орган фактично переклав відповідальність за належне оформлення документів або ж неможливість здійснити перевірку документів на позивача, що є непропорційним заявленій легітимній меті, тому зазначені дії не можна вважати такими, які вчинені обґрунтовано, добросовісно та розсудливо.

Відповідно до статті 13 "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод", ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зважує на його ефективність з точки зору статті 13 "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" та враховує положення "Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень", прийняті Комітетом Міністрів 11.03.1980, а саме суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Поняття дискреції міститься в пункті 1.6 Методологи проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 №1380/5.

Зокрема, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Отже, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може і ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавча встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу і верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Таким чином, суд не може перебирати на себе повноваження пенсійного органу щодо призначення чи перерахунку пенсії.

Водночас, згідно з пунктом 4 частини 1 статті 5 КАС України адміністративний позов може містити вимоги про зобов`язання відповідача - суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, а відповідно до пункту 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Як встановлено колегією суддів, відповідач відмовив у проведенні перерахунку пенсії позивачці у зв`язку з неможливістю провести перевірку достовірності видачі документів, наданих позивачкою як доказ роботи у період роботи з 25.10.2994 по 29.09.1995, з 01.02.1999 по 31.01.2000 та з 02.10.1995 по 31.01.1999.

Як вже зазначено колегією суддів, така відмова не передбачена чинним законодавством, оскільки пенсійний орган має провести перерахунок пенсії відповідно до заяви, або ж відмовити у її проведенні у зв`язку з відсутністю підтверджуючих документів.

Тому, колегія суддів вважає, що у даному випадку, відповідач має повторно розглянути заяву ОСОБА_1 та прийняти рішення у відповідності до вимог чинного законодавства.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 серпня 2022 року в частині задоволених позовних вимог про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в м Києві здійснити перерахунок пенсії скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення наступного змісту:

«Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про перерахунок пенсії від 15.02.2021 року та прийняти рішення за наслідками розгляду заяви у відповідності до вимог чинного законодавства України».

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Степанюк А.Г.