Справа № 460/18213/21
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2022-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2022 рокуЛьвівСправа № 460/18213/21 пров. № А/857/13315/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Носа С.П., Обрізка І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2022 року (постановлену головуючою-суддею Друзенко Н.В. в порядку письмового провадження у м. Рівне) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправними дій,

в с т а н о в и в :

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд із зазначеним позовом, в якому просила визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі ГУ ПФУ, пенсійний орган, відповідач) щодо ненарахування та невиплати їй з 24.06.2021 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-ХІІ від 28.02.1991 (далі Закон №796-ХІІ) та зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату їй підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення у розмірі, визначеному вищевказаною нормою, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно Закону про Державний бюджет України на відповідний рік) з 24.06.2021 до зміни законодавства або зміни її правового статусу.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 27.01.2022 позовні вимоги були задоволені повністю.

18.08.2021 ОСОБА_1 подала заяву про визнання протиправними дій, вчинених суб`єктом владних повноважень відповідачем на виконання рішення суду.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 19.08.2022 заяву ОСОБА_1 , подану у порядку ст.383 КАС України по справі №460/18213/21 було повернуто заявнику.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права, просить її скасувати та постановити окрему ухвалу в порядку ст.249 КАС України та задовольнити її заяву.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував всі обставини справи, оскільки нею надавалась суду інформація про подання виконавчого листа до виконання та хід виконавчого провадження з додатками матеріалів виконавчого провадження, на що суд першої інстанції не звернув уваги.

Відповідач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.

З урахуванням положень п.3 ч.1 ст.294, ч.2 ст.312 КАС України, справа призначена до розгляду судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу передати на розгляд суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 27.01.2022 по справі №460/18213/21 було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ГУ ПФУ. Визнано протиправною бездіяльність пенсійного органу щодо ненарахування та невиплати позивачці з 24.06.2021 доплати до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, що проживає на території гарантованого добровільного відселення, у розмірі визначеному ст.39 Закону №796-XII та зобов`язано відповідача нараховувати та виплачувати таку доплату до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, що проживає на території гарантованого добровільного відселення, у розмірі визначеному ст.39 цього Закону, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно Закону про Державний бюджет України на відповідний рік), починаючи з 24.06.2021 до зміни законодавства або зміни правового статусу. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 908,00 грн.

Рішення суду набрало законної сили 01.03.2022.

20.06.2022 судом було видано виконавчий лист.

Звертаючись із заявою, ОСОБА_1 вказала, що на виконання рішення суду ГУ ПФУ здійснило перерахунок доплати до її пенсії, однак не у розмірі, визначеному ст.39 Закону №796-XII, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно Закону про Державний бюджет України на відповідний рік).

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що подана ОСОБА_1 заява через відсутність документально підтвердженої інформації про хід виконавчого провадження, не відповідає вимогам п.8 ч.2 ст.383 КАС України.

Проте, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, до яких він прийшов з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм процесуального права, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.1291 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Статтею 370 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Тобто, судове рішення, яке набрало законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню стороною, на яку покладено такий обов`язок. Отже, учасник справи, якому належить виконати судовий акт, повинен здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Таким чином, рішення суду, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи.

Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Отже, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили.

Згідно ч.1 ст.382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати в установлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Частиною першою статті 383 КАС України передбачено, що особа на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Частиною другою статті 383 КАС України встановлено вимоги до поданої заяви, у якій зазначаються : 1) найменування адміністративного суду, до якого подається заява; 2) ім`я (найменування) позивача, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 3) ім`я (найменування) відповідача, посада і місце служби посадової чи службової особи, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 4) ім`я (найменування) третіх осіб, які брали участь у розгляді справи, поштова адреса, номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 5) номер адміністративної справи; 6) відомості про набрання рішенням законної сили та про наявність відкритого касаційного провадження; 7) інформація про день пред`явлення виконавчого листа до виконання; 8) інформація про хід виконавчого провадження; 9) документ про сплату судового збору, крім випадків, коли його не належить сплачувати за подання відповідної заяви; 10) перелік документів та інших матеріалів, що додаються.

Згідно ч.3 ст.383 КАС України, на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються вимоги, позивач зазначає докази, про які йому відомо і які можуть бути використані судом.

До заяви додаються докази її надсилання іншим учасникам справи.

Відповідно до ч.4 ст.383 КАС України, заяву, зазначену у частині першій цієї статті, може бути подано протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідним рішенням суду.

Статтями 382, 383 КАС України передбачено декілька видів судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах: зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення та, за наслідками розгляду даного звіту, як один з можливих варіантів - накладення штрафу (ч.2 ст.382 КАС України); визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень-відповідачем на виконання рішення суду (ч.1 ст.383 КАС України).

Зазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Суд першої інстанції не звернув увагу на додані позивачем документи про хід виконавчого провадження, а саме : копії постанови про відкриття виконавчого провадження, постанови про стягнення виконавчого збору, постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.

Таким чином, наявність вищевказаних документів свідчить про дотримання заявником вимог ст.383 КАС України та помилкового висновку суду першої інстанції про необхідність повернення заяви.

Стосовно доводів апелянта в частині винесення окремої ухвали в порядку ст.249 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом ч.1 ст.249 КАС України, суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

Системний аналіз ст.382, 383 КАС України дає підстави для висновку, що постановлення окремої ухвали в контексті наведених норм КАС України є наслідком розгляду окремих заяв про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, визнання протиправними дій відповідача на виконання рішення суду по суті.

Разом з тим, заява ОСОБА_1 по суті судом не розглядалась, а тому відсутні підстави для постановлення окремої ухвали.

Згідно ч.1 ст.320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є : неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04.12.1995 у справі «Bellet v. France»).

Водночас ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене п.1 ст.6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. У цьому відношенні Високі Договірні Сторони користуються певними межами свободи розсуду, хоча остаточне рішення про те, чи було дотримано вимог Конвенції, має виносити суд. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права. Крім того, обмеження суперечитиме п.1 ст.6 Конвенції, якщо воно не ставить законної мети і якщо не забезпечено відповідного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (рішення ЄСПЛ від 18.02.1999 у справі «Уейт і Кеннеді проти Німеччини», п.43).

У рішеннях від 13.01.2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії», від 28.10.1998 у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» ЄСПЛ зазначив, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням п.1 ст.6 Конвенції.

З врахуванням наведених вище правових норм та встановлених фактичних обставин справи у їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про повернення позовної заяви, а тому оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, а справу передачі на розгляд суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 294, 308, 312, 315, 320, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2022 року по справі №460/18213/21 скасувати, а справу передати на розгляд суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
І. М. Обрізко