Справа № 320/9514/21
Суддя: Безименна Наталія Вікторівна
Дата ухвалення: 2022-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/9514/21 Суддя (судді) першої інстанції: Шевченко А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Бєлової Л.В. та Аліменка В.О.

за участю секретаря судового засідання Головченко В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2021 року (повний текст складено 28 грудня 2021 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Міністерство інфраструктури України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В

Позивач звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, в якому просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 2212760,90 грн.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення позову. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що у випадку не проведення повного розрахунку при звільненні до моменту розгляду справи, в такому випадку середній заробіток стягується по день постановлення судового рішення, а тому суд першої інстанції безпідставно вважав передчасними заявлені позовні вимоги.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що виплата позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби була здійснена в результаті укладання договору від 05.07.2021 №6-ВС/2021, підписанням якого сторони підтвердили відсутність спору між ними у питанні стягнення та виплати такої допомоги, внаслідок чого відсутні підстави для застосування положень ст.116, 117 КЗпП України. Також відповідач зазначав про неспівмірність розміру заявленої позивачем компенсації.

Третя особа подала письмові пояснення щодо апеляційної скарги, в яких зазначила, що позивачем не було подано до суду жодних доказів на підтвердження порушення відповідачем умов договору від 05.07.2021 №6-ВС/2021, а навпаки умови договору виконувались належним чином, що свідчить про відсутність підстав для звернення до суду з даним позовом.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів доходить наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, наказом Міністра оборони України від 13.12.2010 № 1441 (по особовому складу) позивача - ОСОБА_1 , заступника начальника відділу управління використання повітряного простору Украероцентру Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, звільнено з військової служби у запас за станом здоров`я, відповідно до п.«б» ч.6 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с.7 т.1).

Наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 20.12.2010 № 693/о позивача звільнено з займаної посади 21.12.2010 та направлено для зарахування на військовий облік до Солом`янського районного у м. Києві військового комісаріату (а.с.8 т.1).

Внаслідок не отриманням передбаченої ст.15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразової грошової допомоги у зв`язку зі звільненням, між Державним підприємством обслуговування повітряного руху України та ОСОБА_1 укладено договір №6-ВС/2021 від 02.07.2021, за умовами якого розмір вказаної грошової допомоги становить 214353,00 грн, яка буде виплачуватись рівними частинами у розмірі 35725,50 грн протягом 6 місяців з дня укладання договору (а.с.11-12 т.1).

Перша виплата по вказаному договору була здійснена відповідачем 12.07.2021, що підтверджується історією по картковому рахунку позивача (а.с.13 т.1).

Оскільки відповідач не провів з позивачем повного розрахунку в день звільнення, а виплата одноразової грошової допомоги розпочалась 12.07.2021, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що за відсутності факту проведення відповідачем повного та остаточного розрахунку із позивачем ця обставина унеможливлює врахування судом періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, і відповідний строк звернення до суду з такими позовними вимогами ще не розпочався.

За наслідками перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, колегія суддів доходить наступних висновків.

Предметом даного адміністративного спору є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку відповідно до статей 116, 117 КЗпП України.

Статтею 47 КЗпП України встановлено правило, за яким власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Положеннями статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до правової позиції, сформованої в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Отже, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Також варто вказати, що аналізуючи положення статей 116, 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 зазначила, що положеннями ст.116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що розрахунок з позивачем було проведено не у день звільнення, а перша виплата суми заборгованості була здійснена лише 12.07.2021, тому він має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Отже, відповідно до заявлених позовних вимог на виконання приписів частини першої статті 117 КЗпП України, тобто за порушення строку проведення остаточного розрахунку при звільненні, а саме невиплату у день звільнення одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої ст.15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

В силу ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, чинній на момент звільнення позивача з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Оскільки позивача було звільнено з військової служби відповідно до п. «б» ч.6 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - за станом здоров`я, то він набув права на виплату йому одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Обставина щодо наявності у позивача права на отримання вказаної одноразової грошової допомоги визнається відповідачем, зокрема у договорі №6-ВС/2011 від 05.07.2021 (а.с.11-12 т.1).

При цьому, обов`язок щодо виплати вказаної одноразової грошової допомоги виник у відповідача не в момент укладання договору №6-ВС/2011 від 05.07.2021, а в момент звільнення позивача зі служби.

Натомість, укладаючи договір №6-ВС/2011 від 05.07.2021 сторони досягли згоди виключного щодо поетапної виплати (розстрочення) заборгованості з виплати одноразової грошової допомоги при звільненні і умови наведеного договору не можуть впливати на первинну дату, з якої виник відповідний обов`язок щодо такої виплати, а саме, при звільненні позивача з військової служби, яке відбулось 21.12.2010.

Колегія суддів звертає увагу, що в даному випадку виплата позивачу одноразової грошової допомоги при звільнені передбачена не умовами договору №6-ВС/2011 від 05.07.2021, а саме ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» і саме внаслідок невчасної виплати передбаченої законодавством одноразової грошової допомоги наявні підстави для застосування положень ст.117 КЗпП України.

Натомість, на переконання суду та з урахуванням меж позовних вимог, обов`язок щодо виплати одноразової грошової допомоги при звільненні можна вважати виконаним саме 12.07.2021, при здійсненні першого платежу по розстроченому договором №6-ВС/2011 від 05.07.2021 грошового зобов`язання.

Суд звертає увагу, що день звільнення є останнім робочим днем працівника, а тому обчислення періоду затримки розрахунку при звільненні слід визначати, починаючи з дня наступного після звільнення та завершувати датою здійснення першого платежу по договору №6-ВС/2011 від 05.07.2021 (виходячи з меж позовних вимог).

Таким чином позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.12.2010 до 12.07.2021 є обґрунтованими.

При цьому, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що до моменту перерахування на рахунок позивача повної суми одноразової грошової допомоги при звільненні, неможна встановити відповідний період затримки, оскільки такий період визначений у позовних вимогах та вбачається з наявних в матеріалах справи доказів.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини.

Вказаний висновок Пленуму Верховного Суду України був врахований Верховним Судом у постановах від 21.04.2021 у справі №823/1823/18 та від 09.06.2021 у справі №569/11319/19 і підстав для його не застосування до спірних правовідносин колегія суддів не вбачає.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, відповідно до п.2 якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За приписами абз.3 п.3 Порядку усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 8 вищезазначеного Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з п.7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197, розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Відтак, при обчисленні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку позивача при звільненні обрахуванню підлягає сума заробітку за календарні дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати.

Згідно з довідкою Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 20.07.2021 №4.3-22-348 за останні 2 місяці перед звільненням (жовтень-листопад 2010 року) заробітна плата позивача становила 22714,14 грн, а тому середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 розраховується наступним чином: 22714,14 грн / 61 к.д. (кількість календарних днів за жовтень-листопад 2010 року) = 372,36 грн/день.

Період затримки розрахунку при звільненні складає з 22.12.2010 по 12.07.2021 та становить 3856 календарних днів.

Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні розраховується наступним чином: 3856 к.д. (період затримки) х 372,36 грн (середньоденне грошове забезпечення) = 1435820,16 грн.

В той же час, при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно виходити із принципу співмірності та враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те що відповідач є державним підприємством та інші обставини справи.

Колегія суддів звертає увагу, що частка невиплачених коштів складає 214353,00 грн. Тобто, заявлена до стягнення сума середнього заробітку за час затримки розрахунку є значно більшою, ніж несвоєчасно виплачена сума.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений у постановах Верховного Суду від 18.07.2018 у справі № 825/325/16, від 24.07.2019 у справі № 805/3167/18-а, який в силу вимог ч. 5 ст. 242 КАС України має бути врахований судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

При цьому, відповідно до ст.117 КЗпП України якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

26.06.2019 Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі №761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в якій дійшла висновку, що встановлений статтею 117 Кодексу законів про працю України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Тому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ці критерії можуть визначатись судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин.

На думку Великої Палати Верховного Суду, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Велика Палата Верховного Суду дійшла такого висновку з огляду на те, що з одного боку працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. З іншого боку, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Колегія суддів враховує, що період затримки розрахунку при звільненні позивача складає понад 10 років, протягом яких відповідач не виконав свого обов`язку щодо повного розрахунку, а позивач не ставив під сумнів проведення з ним належного розрахунку при звільненні і зволікав щодо ініціювання вирішення питання проведення з ним повного розрахунку в частині виплати одноразової грошової допомоги при звільненні.

Беручи до увагу, що саме позивач є зацікавленою особою в отриманні відповідних виплат та відповідне зволікання і призвело до невиправданого збільшення періоду затримки та, як наслідок, збільшення суми середнього заробітку, що підлягає стягненню в результаті такої затримки, суд доходить висновку, що відповідач лише частково винний у здійсненні виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з затримкою більш ніж на 10 років, позаяк після укладання відповідного договору №6-ВС/2011 від 05.07.2021 зволікання з проведенням відповідних виплат відповідач не допускав.

Виходячи з конкретних обставин справи, принципів законності, справедливості та співмірності, враховуючи розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те що відповідач є державним підприємством, з огляду на те, що відповідач лише частково винен у значному періоді затримки розрахунку при звільненні, протягом якого позивач не вживав дій з метою отримання належних йому грошових коштів при звільненні, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для зменшення суми, що підлягає до стягнення на користь позивача за ст.117 КЗпП України, зазначивши, що справедливим та співмірним розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до стягнення буде еквівалент суми, що не була вчасно виплачена позивачу при звільненні, а саме 214353,00 грн, яка підлягає стягненню з відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, неправильне тлумачення закону, призвели до неправильного вирішення справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції із прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2021 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (08301, Київська область, м.Бориспіль, аеропорт, а/с 115, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 22 грудня 2010 року по 12 липня 2021 року в розмірі 214353,00 грн (двісті чотирнадцять тисяч триста п`ятдесят три грн 00 коп.).

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст.329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний постанови складено 07 листопада 2022 року.

Головуючий суддя Н.В.Безименна

Судді Л.В.Бєлова

В.О.Аліменка