Справа № 420/7593/22
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2022-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/7593/22
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Завальнюка І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні позивача; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні невиплату компенсації за невикористану додаткову відпустку та індексації грошового забезпечення з розрахунку 440,87 грн в день з 14.07.2017 по 17.01.2022 із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в періоді з 09.04.2016 по 13.04.2017 він проходив службу у Прикордонному загоні Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ). Під час проходження служби позивачу не здійснювалася індексація грошового забезпечення та виплата компенсації за невикористану відпустку, як учаснику бойових дій. Після звернень представника позивача до Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ), на рахунок позивача 17.01.2022 була переведена сума в розмірі 25240,97 грн (зарахована суму 25114,77 грн + комісія банку 126,20 грн). Зважаючи на те, що НОМЕР_1 Прикордонним загоном Державної прикордонної служби (військовою частиною НОМЕР_2 ) не було проведено з ОСОБА_1 під час звільнення остаточного розрахунку, позивач звернувся до суду із даним позовом задля отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні невиплату компенсації за невикористану додаткову відпустку та індексації грошового забезпечення з розрахунку 440,87 грн в день з 14.07.2017 по 17.01.2022 із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.

Ухвалою судді від 31.05.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою суду від 21.07.2022 адміністративний позов залишено без розгляду на підставі пункту 8 частини 1 статті 240 КАС України.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.09.2022 задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 та скасовано ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 21.07.2022, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

09.11.2022 зазначена справа надійшла до Одеського окружного адміністративного суду та передана раніше визначеному складу суду.

Відзив на адміністративний позов від відповідача до суду не надійшов, у зв`язку із чим справу розглянуто за наявними матеріалами відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його часткового задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, ОСОБА_1 у період з 16.11.2012 по 07.04.2016 проходив службу у військовій частині НОМЕР_3 .

ОСОБА_1 надано статус учасника бойових дій, згідно рішення міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій № 6/ІІІ/1/842.

11.03.2015 ОСОБА_1 видано посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_4 .

У періоді з 09.04.2016 по 13.04.2017 ОСОБА_1 проходив службу у НОМЕР_1 Прикордонному загоні Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ).

11.11.2021 на адресу військової частини НОМЕР_3 було направлено адвокатський запит з проханням надати інформацію та довідки про суми виплаченого позивачу грошового забезпечення за час проходження ним служби у НОМЕР_1 Прикордонному загоні Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ).

У відповідь листом від 23.11.2021 № 11-9095-21 в/ч НОМЕР_2 надано відповідь та частину запитуваних документів. Повідомлено, що відповідно розпорядження Адміністрації Держприкордонслужби виплата індексації проводиться органом Держприкордонслужби, з якого військовослужбовець був виключений зі списків частини, у зв`язку зі звільненням з військової служби, з урахуванням не виплаченої індексації грошового забезпечення під час проходження служби в органах Держприкордонслужби.

Також 11.11.2021 на адресу в/ч НОМЕР_2 спрямовано адвокатський запит щодо надання інформації про те, з якого та по який період ОСОБА_1 проходив службу у військовій частині НОМЕР_2 ; повідомити, чи проводилося нарахування та виплата індексація грошового забезпечення помісячно, а також компенсація за додаткову відпустку, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Також викладено прохання надати копії наказів про зарахування позивача до списків особового складу та про виключення зі списків особового складу, довідки про суми грошового забезпечення.

НОМЕР_1 Прикордонним загоном Державної прикордонної служби України (військовою частиною НОМЕР_2 ), листом від 15.11.2021 р. № 12/6619 надано відповідь на адвокатський запит та запитувані документи. Повідомлено, що за період проходження служби у військовій частині НОМЕР_2 індексація грошового забезпечення не виплачувалась, грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку терміном 14 календарних днів на рік, як учаснику бойових дій, не нараховувалась та не виплачувалась.

Зазначено, що виплату індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, буде проведено після надання довідки з реквізитами банку для перерахування коштів на особистий рахунок.

15.12.2021 на адресу військової частини НОМЕР_2 представником позивача було направлено заяву, разом з довідкою з реквізитами банку та копією посвідчення учасника бойових дій, з проханням здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 1) індексації грошового забезпечення, з урахуванням невиплаченої індексації за час проходження служби у військовій частині НОМЕР_3 ; 2) грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, з урахуванням не виплаченої компенсації у військовій частині НОМЕР_3 . Надати детальні розрахунки невиплачених сум.

17.01.2022 на банківський рахунок позивача надійшов платіж у розмірі в розмірі 25240,97 грн (зарахована суму 25114,77 грн + комісія банку 126,20 грн), в призначенні якого було зазначено «компенсація додаткової відпустки учасника бойових дій за 2015-2017 рр.».

28.01.2022 на адресу військової частини НОМЕР_2 представником позивача було направлено адвокатський запит № 1 з проханням надати детальний розрахунок з чого складається сума компенсації у розмірі 25 114,77 грн; розрахунок грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку ОСОБА_1 , як учаснику бойових дій, за 2015-2017 роки, з урахуванням обов`язкових платежів та зборів; розрахунок індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період проходження ним військової служби у НОМЕР_1 прикордонному загоні з 09.04.2016 по 13.04.2017, з урахуванням обов`язкових платежів та зборів.

НОМЕР_1 Прикордонним загоном Державної прикордонної служби України (військовою частиною НОМЕР_2 ) листом від 04.02.2022 № 11/700 надано відповідь на адвокатський запит № 1 та запитувані документи. Повідомлено, що грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, за 2015-2017 року в нарахованій сумі 6791,04 грн, індексація грошового забезпечення за період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_2 в нарахованій сумі склала 11 620,25 грн, індексація грошового забезпечення за період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_3 в нарахованій сумі склала 7214,06 грн.

28.01.2022 на адресу військової частини НОМЕР_2 було направлено адвокатський запит представником позивача № 2 з проханням, зокрема, повідомити, чи було отримано з військової частини НОМЕР_3 інформацію про розмір невиплаченої ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за час проходження ним військової служби у військовій частині НОМЕР_3 , нарахувати та виплатити індексацію.

НОМЕР_1 Прикордонним загоном Державної прикордонної служби України (військовою частиною НОМЕР_2 ) листом від 07.02.2022 № 11/759 надано відповідь на адвокатський запит № 2 та запитувані документи.

Зважаючи на те, що НОМЕР_1 Прикордонним загоном Державної прикордонної служби (військовою частиною НОМЕР_2 ) не було проведено з ОСОБА_1 під час звільнення остаточного розрахунку, позивач звернувся до суду із даним позовом задля отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні невиплату компенсації за невикористану додаткову відпустку та індексації грошового забезпечення з розрахунку 440,87 грн в день з 14.07.2017 по 17.01.2022 із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.

Суму середньоденного грошового забезпечення визначено, виходячи з розміру грошового забезпечення за два останні повні місяці обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з 14.04.2017 по день фактичного розрахунку до 17.01.2022: 22484,61 грн / 51 день. Так, з особистої картки грошового забезпечення позивача за 2017 рік (а.с. 32) вбачається, що за два останні повні місяці ОСОБА_1 нараховано та виплачено грошове забезпечення за лютий 11380,55 грн та за березень 11104,06 грн, а всього 22484,61 грн.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги підлягаючими частковому задоволенню у зв`язку з наступним.

Частиною другою статті 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», «Про Збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У справі, яка розглядається, позивач у зв`язку з порушенням відповідачем його права на компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учасника бойових дій, та індексації грошового забезпечення, не виплачені під час звільнення, просить виплатити йому суму середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зважаючи на те, що така виплата відбулася 17.01.2022, а його звільнення мало місце 14.04.2017.

Відповідно до статті 47 КЗпП України (тут та надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Такий правовий висновок побудований на постанові Великої Палати Верховного Суду (справа №821/1083/17).

Аналізуючи вказані вище положення КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у справі №821/1083/17 виходила з того, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Стягнення повинно відповідати принципу розумності, справедливості та пропорційності.

Роз`яснюючи наведені принципи, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені також і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Аналогічної позиції дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (постанова від 20.05.2020 року, справа №816/1640/17).

Ураховуючи вказані висновки Великої Палати Верховного Суду, відповідач повинен нести відповідальність, встановлену ч.1 ст.117 КЗпП України, а саме: виплатити позивачу його середній заробіток за час затримки виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки по день фактичного розрахунку.

Водночас, суд вважає, що позивачем заявлено завищену суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка має бути стягнена на користь позивача.

Як встановлено судом, середній заробіток за час затримки позивачу виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку та індексації грошового забезпечення за 14.07.2017 по 17.01.2022 становить 766672,93 грн (1739 днів х 440,87 грн).

При цьому, 17.01.2022 на особистий рахунок позивача перераховано 25 240,97 грн, з яких 6791,04 грн грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, за 2015-2017 рр.; 11620,25 грн індексація грошового забезпечення за період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_2 з 09.04.2016 по 13.04.2017; 7214,66 грн індексація грошового забезпечення за період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_3 з 16.11.2012 по 07.04.2016.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), відступаючи від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, зроблено правовий висновок про те, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1. розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3. ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

4. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Варто додати, що обговорюваний у цій справі спосіб зменшення середнього заробітку, який підлягає стягненню на підставі статті 117 КЗпП України, не потрібно інтерпретувати як єдино правильний чи обов`язковий. Критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку. Обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

За обставин цієї справи суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.

У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 25 240,97 грн, з яких 6791,04 грн грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, за 2015-2017 рр.; 11620,25 грн індексація грошового забезпечення за період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_2 з 09.04.2016 по 13.04.2017; 7214,66 грн індексація грошового забезпечення за період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_3 з 16.11.2012 по 07.04.2016.

Обрахована відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, сума середнього заробітку за несвоєчасну за невикористану додаткову відпустку та індексації грошового забезпечення за 14.07.2017 по 17.01.2022 становить 766672,93 грн (1739 днів х 440,87 грн).

Суд, виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 25 240,97 грн гривень як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (тобто 100% несвоєчасно отриманої виплати).

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2018 року у справі №815/1048/16 зазначив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.

Рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні суд приймає у справах, де відповідач допустив неправомірну бездіяльність за умови обов`язку вчинити певну дію. В цьому випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач, але не може втручатися в його компетенцію.

Водночас суд зазначає, що якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом допущено бездіяльність та не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення з урахуванням оцінки суду.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

З урахуванням викладеного, за результатами з`ясування обставини у справі та їх правової оцінки суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його часткового задоволення.

Судові витрати розподілити відповідно до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 139, 242-246 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_5 ) до НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_2 ; ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) щодо невиплати середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні ОСОБА_1 .

Стягнути з НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій) у розмірі 24240,97 грн (двадцять чотири тисячі двісті сорок гривень 97 копійок) за період з 14.04.2017 по 17.01.2022.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк