Справа № 260/5218/21
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2022-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2022 рокуЛьвівСправа № 260/5218/21 пров. № А/857/10624/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Коваля Р.Й., Гудима Л.Я.,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 червня 2022 року (головуючого судді Скраль Т.В., ухвалене у відкритому судовому засіданні о 15 год. 20 хв. за правилами спрощеного позовного провадження в м. Ужгород повний текст рішення складено 14.06.2022) у справі №260/5218/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Головного управління МВС України в Закарпатській області в особі Ліквідаційної комісії УМВС України в Закарпатській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 05.10.2021 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, судом залучено співвідповідача у справі, а саме управління МВС України в Закарпатській області в особі Ліквідаційної комісії УМВС України в Закарпатській області в якому просить визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Закарпатській області щодо непроведення з позивачем при його звільненні зі служби в поліції 14 квітня 2021 року в повному обсязі розрахунку, яка полягає у ненараховані та невиплаті грошової компенсації за невикористані 158 календарних днів щорічних та додаткових відпусток в період 2010, 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2017, а також ненараховані та невиплаті грошової компенсації за 98 календарних днів додаткових відпусток, як учасника бойових дій в період часу з 2015 по 2021 рік, зобов`язати Головне управління Національної поліції в Закарпатській області нарахувати та виплатити позивачеві грошову компенсацію за невикористані 158 календарних днів щорічних та додаткових відпусток в період 2010, 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2017, а також ненараховані та невиплаті грошової компенсації за 98 календарних днів додаткових відпусток, як учасника бойових дій в період часу з 2015 по 2021 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції 14 квітня 2021 року.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 червня 2022 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Закарпатській області щодо непроведення повного розрахунку з ОСОБА_1 при його звільненні зі служби в поліції 14 квітня 2021 року, а саме грошової компенсації за невикористані 56 календарних днів щорічної відпустки: за 2015 рік - 3 календарні дні, за 2016 рік у кількості 35 календарних днів, за 2017 рік у кількості 18 календарних днів та невиплаті грошової компенсації за 84 календарних днів додаткових відпусток, як учаснику бойових дій в період часу з 2016 по 2021 рік. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Закарпатській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 56 календарних днів щорічної відпустки: за 2015 рік - 3 календарні дні, за 2016 рік у кількості 35 календарних днів, за 2017 рік у кількості 18 календарних днів та 84 календарні дні додаткової відпустки за період часу з 2016 по 2021 рік, як учаснику бойових дій. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління МВС в Закарпатській області щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні відпустки: за період з 2010 по 2014 рік у кількості 102 календарних днів, а саме за 2011 рік - 30 календарних днів, за 2012 рік - 30 календарних днів, за 2013 рік- 30 календарних днів, за 2014 рік в кількості 12 календарних днів. Зобов`язано Головне управління МВС України в Закарпатській області в особі Ліквідаційної комісії УМВС України в Закарпатській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 102 календарні дні щорічної відпустки: за період з 2010 по 2014 рік у кількості 102 календарних днів, а саме: за 2011 рік - 30 календарних днів, за 2012 рік - 30 календарних днів, за 2013 рік - 30 календарних днів, за 2014 рік в кількості 12 календарних днів. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням Головне управління Національної поліції в Закарпатській області оскаржило його в апеляційному порядку, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову, апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки позивач не оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, рішення суду першої інстанції в цій частині не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.09.2022 відкрито апеляційне провадження у справі №260/5218/21 та ухвалою суду від 13.09.2022 призначено апеляційний розгляд в порядку письмового провадження.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.11.2022 апеляційну скаргу Управління МВС України в Закарпатській області в особі Ліквідаційної комісії на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 червня 2022 року у справі № 260/5218/21 повернуто скаржнику.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 11 грудня 2013 року згідно Наказу № 256 о/с ОСОБА_1 призначено слідчим відділу розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров особи слідчого управління УМВС України в Закарпатській області, звільнивши його з посади старшого слідчого слідчого відділення Ужгородського районного відділу цього ж УМВС, з 12 грудня 2013 року (а.с.39).

06.11.2015 наказом № 257 о/с ОСОБА_1 згідно з п.9 розд. ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено з 06 листопада 2015 року у запас Збройних сил за пунктом 64 «з» (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації)

11 грудня 2015 року наказом № 66 о/с пункти наказу УМВС України в Закарпатській області від 06.11.2015 року № 257 о/с в частині звільнення з органів внутрішніх справ за переведенням на службу (роботу) до Національної поліції України нижче зазначених працівників доповнено. Вважати звільненими із виплатою компенсації за невикористану відпустку за фактично відпрацьований час у 2015 році та додаткові види відпусток, передбачені законодавством капітана міліції ОСОБА_1 слідчого відділу розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров"я особи слідчого управління УМВС України в Закарпатській області, у кількості 14 календарних днів - відповідно до статті 16-2 Закону України «Про відпустки», як учаснику бойових дій, (а.с.40).

12 квітня 2021 року Згідно Наказу № 82 о/с Головного управління Національної поліції в Закарпатській області відповідно до ч.1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» звільнено зі служби в поліції за п.7 (за власним бажанням) майора поліції ОСОБА_1 старшого слідчого в особливо важливих справах відділу розслідування злочинів загальнокримінальної спрямованості слідчого управління Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, з 14 квітня 2021 року. Стаж служби в поліції на день звільнення складає 14 років 07 місяців 12 днів, вислуга років у календарному обчисленні складає 14 років 07 місяців 12 днів. Невикористана частина чергової відпустки за фактично відпрацьований час у 2021 році складає 10 календарних днів.

ОСОБА_1 є учасником бойових дій згідно посвідчення серії НОМЕР_1 виданого 15 березня 2016 року ( а.с.11).

З 19 червня 2010 року по 12.12.2013 року позивач проходив службу в Ужгородському районному відділі УМВС України в Закарпатській області.

Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадський формувань, 22.02.2018 року Ужгородський РВ УМВС України в Закарпатській області припинив свою діяльність.

Згідно листа від 01 жовтня 2021 року № Г-290/106/2-2021 заступник Голови ліквідації комісії УМВС в Закарпатській області повідомляє позивача, що в архівному секторі відділу режиму та технічного захисту інформації Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, інформація, яка б підтверджувала надання (ненадання) позивачу у період з 19.06.2010 року по 12.12.2013 року чергових відпусток, відсутня. Одночасно повідомляють, що невикористана частина відпустки за 2014 рік складає 12 календарних днів, відпустка за 2015 рік використана повністю, (а.с.12).

20 вересня 2021 року листом №Г-265/106/2-2021 Головне управління Національної поліції в Закарпатській області повідомила, що невикористана щорічна основна оплачувана відпустка за 2015 рік (за період з 07.11.2015 по 31.12.2015 року) складає 03 календарні дні; невикористана щорічна основна відпустка за 2016 рік складає 30 к.д. та додаткова оплачувана відпустка за стаж служби в поліції за 2016 рік складає 05 календарних днів, невикористана частина щорічної основної оплачуваної відпустки за 2017 рік складає 18 к.д. Одночасно повідомляють, що з рапортом про надання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати відповідно до ст.16-2 Закону України «Про відпустки» протягом 2017-2020 роки такий не звертався. ( а.с.13).

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Згідно статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 45 Конституції України передбачено, що кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про відпустки» №504/96-ВР від 15.11.1996 року (далі - Закон №504/96-ВР) установлюються такі види відпусток: 1)щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).

Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

Стаття 16-2 Закону №504/96-ВР регулює порядок надання додаткової відпустки окремим категоріям громадян та постраждалим учасникам Революції Гідності та якою визначено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно із ч.1 ст.24 Закону №504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Правовий статус ветеранів війни визначає Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-XII від 22.10.1993 (далі - Закон 3551), який забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Згідно з пунктом 12 статті 12 Закону 3551, учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік. Пункт 12 статті 12 із змінами, внесеними згідно із Законом № 426-VIII від 14.05.2015.

Водночас, правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено положеннями Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII.

Відповідно до частин першої та третьої статті 59 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII (далі - Закон №580-VIII) служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Положеннями 60 Закону №580-VIII визначено, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 92 Закону №580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Згідно із положеннями частин 1-4 статті 93 Закону №580-VIII тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.

Відповідно до приписів частин 8-11 статті 93 Закону №580-VIII поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Положеннями частин 1 та 2 ст. 94 Закону №580-VIII обумовлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 року №260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських (далі - Порядок №260).

За приписами п. 3 розділу І Порядку №260 передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з абз.7 і 8 п.8 розділу ІІІ Порядку №260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Аналізуючи наведені норми права, суд зазначає, що право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки визначено приписами Конституції України. Особу не може бути позбавлено такого права.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас, надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Конституційним Судом України у рішенні від 07.05.2002 року №8-рп/2002 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) викладено висновок стосовно того, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - Кодекс законів про працю України.

Отже, з огляду на викладене, а також враховуючи відсутність правового врегулювання положеннями Закону України «Про Національну поліцію» і Порядку №260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, суд приходить до висновку про наявність підстав для застосування у даному випадку приписів Кодексу законів про працю України і Закону України «Про відпустки».

Так, відповідно до частини 1 статті 24 Закону України «Про відпустки» і частини 1 статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 19.01.2021 по справі №160/10875/19 (адміністративне провадження №К/9901/13369/20).

Судом встановлено, що підтверджується матеріалами справи, невикористана позивачем частина чергової відпустки за 2015 рік (за період з з 07.11.2015 по 31.12.2015 року) становить 3 календарні дні, за 2016 рік складає 30 календарних днів 5 відпустки за стаж служби в поліції, за 2017 рік - 18 календарні дні

Отже, позивач при звільненні зі служби в поліції мав право на отримання грошової компенсації за невикористані ним дні відпустки за 2015 рік 3 календарні дні, за 2016 рік у кількості 35 календарних днів, за 2017 рік у кількості 18 календарних днів.

Позивач із рапортом про надання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати відповідно до статті 16-2 Закону України «Про відпустки» протягом 2017 -2020 років не звертався. Дана обставина також підтверджується листом управління кадрового забезпечення ГУНП в Закарпатській області від 20 вересня 2021 року ( а.с.13).

Однак, згідно довідки №1/13862 від 06.11.2015 року Начальника Слов`янського МВ ГУМВС України в Донецькій області позивач в період з 08 жовтня 2015 року по 06 листопада 2015 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, (а.с.10). Вказана обставина свідчить про те, що право на додаткову відпустку у позивача виникло з 2015 року.

Суд зауважує, що таке право позивача, визначено також законом, а саме пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону 3551, на положення якого вже посилався вище суд.

Однак, 11 грудня 2015 року наказом № 66 о/с пункти наказу УМВС України в Закарпатській області від 06.11.2015 року № 257 о/с в частині звільнення з органів внутрішніх справ за переведенням на службу (роботу) до Національної поліції України нижче зазначених працівників доповнено та вважається звільненими із виплатою компенсації за невикористану відпустку за фактично відпрацьований час у 2015 році та додаткові види відпусток, передбачені законодавством у кількості 14 календарних днів - відповідно до статті 16-2 Закону України «Про відпустки», як учаснику бойових дій, (а.с.40).

Вказана обставина також підтверджується особовою карткою позивача, яка надана представником відповідачів в судовому засіданні 14 червня 2022 року, про виплату позивачеві сум компенсації відпустки за 2015 рік. Отже, позивачу у 2015 році компенсована додаткова відпустка у кількості 14 календарних днів відповідно до статті 16-2 Закону України «Про відпустки», як учаснику бойових дій".

Не встановлено судом виплату грошової компенсації за додаткову відпустку при звільненні позивача 12 квітня 2021 року за наказом № 80 о/с ( а.с.9).

Оскільки позивач, як учасник бойових дій, не використав додаткові відпустки у 2016-2021 роках, а тому набув право на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткових відпусток у зв`язку із звільненням зі служби.

Згідно листа від 01 жовтня 2021 року № Г-290/106/2-2021 заступник Голови ліквідації комісії УМВС в Закарпатській області повідомляє позивача, що в архівному секторі відділу режиму та технічного захисту інформації Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, інформація, яка б підтверджувала надання (ненадання) позивачу у період з 19.06.2010 по 12.12.2013 чергових відпусток, відсутня. Одночасно повідомляють, що невикористана частина відпустки за 2014 рік складає 12 календарних днів, відпустка за 2015 рік використана повністю (а.с.12).

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, враховуючи фактичні обставини справи, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що є правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції, який ухвалив судове рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують викладених у судовому рішенні цього суду висновків, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягають.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не стягуються.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Закарпатській області - залишити без задоволення.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 червня 2022 року у справі №260/5218/21 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді Р.Й. Коваль

Л.Я. Гудим