Справа № 727/5927/21
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2022-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2022 р. м. Чернівці Справа № 727/5927/21

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Лелюка О.П., за участю: секретаря судового засідання Миронець Н.Я.., представника позивача Герегової Н.І. та представника відповідача Юзьків М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Чернівецької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування рішення,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Чернівці з позовом до Виконавчого комітету Чернівецької міської ради, у якому просила визнати протиправним та скасувати пункт 1.4. рішення Виконавчого комітету Чернівецької міської ради №249/14 від 10.06.2020 року в частині надання дозволу ОСОБА_2 перевести жилі приміщення двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , які належать останній на праві приватної власності, загальною площею 40,50 кв.м., у нежилі.

В обґрунтування позову зазначено, що оскаржуване рішення відповідача про переведення жилого приміщення у нежиле прийнято без законних на те підстав, із порушенням прав інших осіб - мешканців будинку, які не надавали своєї згоди на переобладнання квартири і відкриття торгово-офісного приміщення (магазину). На думку позивача, визнання протиправним і скасування рішення відповідача призведе до відновлення становища, яке існувало до його прийняття.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 01 липня 2021 року справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Чернівецької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення передано за підсудністю на розгляд Чернівецькому окружному адміністративному суду.

Ухвалою судді Чернівецького окружного адміністративного суду Дембіцького П.Д. від 03 серпня 2021 року позовну заяву залишено без руху.

У зв`язку із відставкою судді ОСОБА_3 , відповідно до автоматизованого розподілу судової справи між суддями Чернівецького окружного адміністративного суду, матеріали адміністративної справи №727/5927/21 передано на розгляд головуючому судді Брезіній Т.М.

Ухвалою судді Чернівецького окружного адміністративного суду Брезіної Т.М. від 07 вересня 2021 року матеріали адміністративної справи №727/5927/21 прийнято до провадження.

Ухвалою судді Чернівецького окружного адміністративного суду Брезіної Т.М. від 23 вересня 2021 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Чернівецької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2022 року скасовано ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 23 вересня 2021 року у справі №727/5927/21-а, справу направлено до Чернівецького окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Відповідно до автоматизованого розподілу судової справи між суддями Чернівецького окружного адміністративного суду матеріали адміністративної справи №727/5927/21 передано на розгляд головуючому судді Григорашу В.О.

Ухвалою судді Чернівецького окружного адміністративного суду Григораша В.О. від 26 січня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №727/5927/21-а, задоволено клопотання позивача та залучено до участі у цій справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 .

Ухвалою судді Чернівецького окружного адміністративного суду Григораша В.О. від 30 червня 2022 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Чернівецької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 , про визнання рішення протиправним та скасування п. 1.4. рішенням Виконавчого комітету Чернівецької міської ради №249/14 від 10.06.2020 року в частині надання дозволу ОСОБА_2 перевести жилі приміщення двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , які належать їй на праві приватної власності, загальною площею 40,50 кв.м., у нежилі.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 08 вересня 2022 року №727/5927/21-а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 30 червня 2022 року про закриття провадження у цій справі скасовано. Справу направлено до Чернівецького окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

На підставі розпорядження керівника апарату суду №44-Р від 20 вересня 2022 року проведено повторний автоматизований розподіл даної справи, за результатом якого адміністративну справу №727/5927/21 передано для розгляду судді Лелюку О.П.

Ухвалою судді Чернівецького окружного адміністративного суду Лелюка О.П. від 21 вересня 2022 року прийнято дану справу до свого провадження, призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, роз`яснено, що у разі зміни складу суду розгляд справи починається спочатку.

В ході судового розгляду справи позивач заявлені позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові.

Відповідач щодо позову заперечував та просив суд у його задоволенні відмовити з підстав, викладених у відзивах, які містяться у матеріалах справи. Зокрема, відповідачем вказано про законність оскаржуваного рішення та про те, що відсутність згоди власників суміжних квартир на переведення жилого приміщення у нежиле не може слугувати підставою для відмови у наданні дозволу на переведення жилого приміщення у нежиле. Поряд з цим зазначено відповідачем і про ненадання позивачем доказів того, що переобладнання третьою особою власного житла у нежиле приміщення порушує права позивача як власника та мешканки суміжної квартири. При цьому, на думку відповідача, позивачем обрано неналежний та неефективний спосіб порушених прав.

Позиція третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 щодо заявлених позовних вимог аналогічна позиції відповідача, що вбачається із її відзиву на позовну заяву від 19 березня 2022 року.

Ухвалою суду від 25 жовтня 2022 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, залишено без розгляду подане у письмовій формі представником позивача клопотання про виклик свідка у зв`язку із його відкликанням заявником.

У судовому засіданні представник позивача, надавши пояснення щодо спірних відносин, просила суд позов задовольнити повністю.

Натомість представник відповідача просив суд у задоволенні позову відмовити.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, в судове засідання не з`явилася, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи.

Водночас у клопотаннях від 09 жовтня 2022 року та від 24 жовтня 2022 року представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, просив справу розглянути за відсутності ОСОБА_2 та її представника. При цьому зазначено про заперечення щодо заявлених позовних вимог, у задоволенні яких просив суд відмовити за безпідставністю.

Заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 21 червня 2019 року ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_2 , у якій вона з 16 серпня 2019 року зареєстрована та проживає разом зі своїми неповнолітніми дітьми.

Суміжними з указаною квартирою є квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 .

З 22 серпня 2019 року власницею квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 .

Пунктом 1.4. рішення Виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 10 червня 2020 року №249/14 «Про розгляд заяв фізичних осіб щодо переведення нежилих приміщень у жилі та жилих приміщень у нежилі» надано ОСОБА_2 дозвіл перевести жилі приміщення двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , які належать їй на праві приватної власності, загальною площею 40,50 кв.м., у нежилі.

Не погоджуючись із указаним рішенням суб`єкта владних повноважень, ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до пунктів 7 9 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду; відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

За змістом частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, рішення суб`єкта владних повноважень у контексті положень Кодексу адміністративного судочинства України необхідно розуміти як нормативно-правові акти, так і правові акти індивідуальної дії. При цьому під рішенням розуміється владне волевиявлення суб`єкта владних повноважень, викладене за встановленою формою, спрямоване на врегулювання тих чи інших суспільних відносин, що має обов`язковий характер та породжує певні правові наслідки.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та заявлених у ній вимог, позивач не погоджується із рішенням виконавчого органу міської ради як суб`єкта владних повноважень в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України про надання дозволу фізичній особі перевести належне їй на праві власності жиле приміщення, яке суміжне із жилим приміщенням позивача, у нежиле.

Саме назване рішення в розумінні наведених процесуальних приписів є рішенням суб`єкта владних повноважень та предметом даного позову, якому і надаватиметься правова оцінка судом, тобто дотримання відповідним суб`єктом критеріїв, наведених у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд зазначає, що загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення відповідним суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Крім цього, в силу положень статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Враховуючи наведене та з огляду на положення частини другої статті 19 Конституції України та визначені у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критерії оцінки рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, варто зазначити, що оскаржуване у цій справі рішення повинно ґрунтуватися на законі та бути обґрунтованим, тобто таким, що прийнято з урахуванням усіх обставин, які мають значення для прийняття такого виду рішень.

Так, частинами першою та сьомою статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Використання власності не може завдати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з положеннями статті 317 Цивільного кодексу України (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини п`ятої статті 319 Цивільного кодексу України власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Частиною першою статті 8 Житлового кодексу УРСР (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що переведення придатних для проживання жилих будинків і жилих приміщень в нежилі, як правило, не допускається. У виняткових випадках переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі може здійснюватися за рішенням органів, зазначених у частині другій статті 7 цього Кодексу.

Згідно з приписами статті 151 Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію.

Положеннями підпункту 1 пункту "а" частини першої статті 30 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: власні (самоврядні) повноваження: управління об`єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв`язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню.

Відповідно до підпункту 1 пункту "б" частини першої статті 31 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: делеговані повноваження: надання (отримання, реєстрація) документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, здійснення державного архітектурно-будівельного контролю та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів у випадках та відповідно до вимог, встановлених Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Крім цього, статтею 5 Закону України "Про основи містобудування" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені, зокрема, урахування законних інтересів та вимог власників або користувачів земельних ділянок та будівель, що оточують місце будівництва.

Згідно пункту 4 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків і гуртожитків мають право на, зокрема, переобладнання і перепланування житлових приміщень відповідно до статей 100 і 152 Житлового кодексу Української РСР.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що виконавчі органи сільських, селищних, міських рад здійснюють безпосереднє управління лише житловим фондом, який віднесений до комунальної власності; в усіх інших випадках вони надають відповідні дозволи, здійснюючи при цьому контроль за дотриманням прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку. Виконавчі органи сільських, селищних, міських рад вправі вирішувати питання переведення житлових приміщень (квартир), що належать на праві власності юридичним або фізичним особам, у нежитлові за умови, що проведені зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17.02.2021 року у справі №165/403/16-а, від 08.05.2018 року у справі №210/8381/13-а.

Крім цього, у вказаних постановах та постановах від 23.10.2018 року у справі №728/2655/15-а, від 06.02.2018 року у справі №2а-4383/10/1412 Верховний Суд сформував позицію, що для проведення перебудови та переобладнання житлових приміщень в нежитлові власники таких приміщень зобов`язані в обов`язковому порядку отримати згоду власників суміжних приміщень.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Водночас, вирішуючи даний спір, суд звертає увагу і на те, що за приписами підпункту «ї» пункту 2.1.3 Положення про порядок переведення житлового приміщення (житлового буднику) у нежитлове під розміщення об`єктів невиробничої сфери та нежитлового приміщення у житлове в місті Чернівці, затвердженого рішенням Чернівецької міської ради VI скликання 31.01.2013 року №741 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) одним із обов`язкових документів, які додаються до заяви з питання переведення житлових приміщень в нежитлові під розміщення об`єктів невиробничої сфери, є засвідчена власником або балансоутримувачем згода власників суміжних житлових приміщень (блокованих будинків, квартир) з житловим приміщенням (блокованим будинком, квартирою), яке пропонується перевести у нежитлове.

Як вбачається з наявних у справі матеріалів, при зверненні до Виконавчого комітету Чернівецької міської ради із заявою від 25 лютого 2020 року про надання дозволу на переведення житлових приміщень (квартира АДРЕСА_1 ) у нежитлові під розміщення об`єктів невиробничої сфери ОСОБА_2 з необхідних документів не було надано засвідченої власником згоди власника суміжної квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_1 .

Вказана обставина визнавалася відповідачем у ході розгляду даної справи.

Крім цього, як вбачається з матеріалів справи та визнавалося представником відповідача у судовому засіданні, до вказаної заяви від 25 лютого 2020 року ОСОБА_2 не було надано згоди на переобладнання житлової квартири АДРЕСА_3 і гр. ОСОБА_4 як власниці квартири АДРЕСА_4 , що також є суміжною з квартирою АДРЕСА_3 .

Враховуючи викладене, за відсутності згоди власників суміжних квартир АДРЕСА_5 та АДРЕСА_4 на переведення у нежитлове приміщення (в торгово-офісне (магазин) ) квартири АДРЕСА_3 у названому будинку, суд приходить до висновку про незаконність пункту 1.4. рішення Виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 10 червня 2020 року №249/14 щодо надання ОСОБА_2 дозволу перевести жилі приміщення двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , які належать їй на праві приватної власності, загальною площею 40,50 кв.м., у нежилі.

Перевіряючи оскаржуване позивачем рішення суб`єкта владних повноважень на відповідність його критеріям, наведеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що при його прийнятті відповідач діяв не на підставі закону, який регулює спірні відносини; необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття такого виду рішень; нерозсудливо; без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення.

Вирішуючи спір, суд також звертає увагу на те, що згідно протоколу засідання постійно діючої міжвідомчої комісії при Виконавчому комітеті Чернівецької міської ради з розгляду питань щодо переведення житлових приміщень у нежитлові і нежитлових приміщень у житлові в м. Чернівцях від 19 травня 2020 року №46 за результатом вивчення поданих ОСОБА_2 документів було вирішено відмовити їй в переведенні житлових приміщень квартири АДРЕСА_6 у нежитлові під торгово-офісні приміщення саме у зв`язку із відсутністю згоди власників суміжної житлової квартири АДРЕСА_5 на надання дозволу на переведення житлових приміщень квартири АДРЕСА_3 в нежитлові.

Як наслідок, підготовленим проектом рішення Виконавчого комітету Чернівецької міської ради передбачалась відмова ОСОБА_2 у переведенні житлових приміщень двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 40,50 кв.м., у нежилі у зв`язку з порушенням підпункту «ї» пункту 2.1.3 Положення про порядок переведення житлового приміщення (житлового буднику) у нежитлове під розміщення об`єктів невиробничої сфери та нежитлового приміщення у житлове в місті Чернівці, затвердженого рішенням Чернівецької міської ради VI скликання 31.01.2013 року №741, а саме: відсутня засвідчена власником або балансоутримувачем згода власників суміжних житлових приміщень (блокованих будинків, квартир) з житловим приміщенням (блокованим будинком, квартирою), яке пропонується перевести у нежитлове.

Однак, не зважаючи на указане, 10 червня 2020 року відповідачем було прийнято рішення про надання ОСОБА_2 дозволу перевести жилі приміщення двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , у нежилі.

У ході судового розгляду справи відповідачем, усупереч встановленому частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язку суб`єкта владних повноважень щодо доказування правомірності свого рішення, не було надано суду обґрунтованих пояснень та, відповідно, не надано належних доказів правомірності прийняття Виконавчим комітетом Чернівецької міської ради зазначеного вище рішення.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74 -76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Згідно частин першої третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач довів незаконність оскаржуваного рішення та наявність правових підстав для задоволення заявленого позову.

Натомість у ході судового розгляду справи відповідачем, як і третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо перемету спору на його стороні, не доведено суду обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення. Їх доводи, викладені у відзивах на позовну заяву, не спростовують доводів позивача та не свідчать про безпідставність заявлених вимог.

Отже, позов підлягає задоволенню повністю.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає таке.

У позовній заяві позивач просить суд стягнути з відповідача судові витрати, понесені позивачем у зв`язку із розглядом цієї справи, що складаються із судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

Так, відповідно до частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України у резолютивній частині рішення (окрім іншого) зазначається розподіл судових витрат.

Частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною першою, сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Оскільки даний позов сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, підлягає задоволенню, а згідно наявної у справі квитанції від 24 червня 2021 року позивачем за його подання сплачено судовий збір у розмірі 908 грн 00 коп., то вказана сума підлягає поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу, то суд звертає увагу на те, що відповідно до частин першої-п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем ОСОБА_1 та адвокатом Гереговою Н.І. було укладено Договір про надання правової допомоги віл 02 червня 2021 року, на підставі якого видано Ордер на надання правничої (правової) допомоги серії СЕ №1025524 від 24 червня 2021 року на представництво інтересів ОСОБА_1 в судах.

Як вбачається з розрахунку гонорару за надану правову допомогу від 02 червня 2021 року вартість правових послуг адвоката становить 5000,00 грн, яку згідно квитанції до прибуткового касового ордеру №9 від 02 червня 2021 року прийнято ОСОБА_5 від ОСОБА_1 .

Проаналізувавши вказані документи та враховуючи наведені норми процесуального права, суд вважає, що такими підтверджується сплата позивачем адвокату витрат на суму 5000,00 грн за надання професійної правничої допомоги у цій справі.

З огляду на викладене, такі підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Водночас, вирішуючи питання про розподіл витрат на правову допомогу, варто зазначити і те, що згідно з частинами шостою та сьомою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Зміст наведених вище положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень, у випадку задоволення позовних вимог, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до Кодексу адміністративного судочинства України законодавцем принципово по новому визначено роль суду при вирішенні питання розподілу судових витрат, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами, та не може діяти на користь будь-якої із сторін.

Суд також звертає увагу і на позицію суду касаційної інстанції в питанні розподілу витрат на правничу допомогу.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу застосувала відповідний підхід надавши оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона мала заперечення.

Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України за наявності клопотання іншої сторони.

Аналогічний висновок міститься і у постанові Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №520/12065/19.

У постановах від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 листопада 2019 року у справі №910/906/18, від 19 липня 2021 року у справі №910/16803/19 судом касаційної інстанції викладено правову позицію, відповідно до якої зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Однак у ході розгляду цієї справи відповідачем не було подано до суду клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

Крім цього, в наявних у справі відзивах на позовну заяву відсутні твердження відповідача щодо неспівмірності заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу.

Отже, відповідачем жодним чином не доведено не співмірності понесених позивачем витрат.

За таких обставин стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесенні останнім судові витрати у загальній сумі 5908 грн 00 коп. (5000 грн 00 коп. витрати на професійну правничу допомогу та 908 грн 00 коп. сплачений судовий збір).

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати пункт 1.4. рішення Виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 10 червня 2020 року №249/14 «Про розгляд заяв фізичних осіб щодо переведення нежилих приміщень у жилі та жилих приміщень у нежилі» щодо надання ОСОБА_2 дозволу перевести жилі приміщення двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , які належать їй на праві приватної власності, загальною площею 40,50 кв.м., у нежилі.

Cтягнути за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого комітету Чернівецької міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908 грн 00 коп.

Cтягнути за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого комітету Чернівецької міської ради на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Оскільки в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, то зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 10 листопада 2022 року.

Повне найменування учасників справи: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_1 ), відповідач - Виконавчий комітет Чернівецької міської ради (58002, Чернівецька область, м. Чернівці, Центральна площа, 1, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 ( АДРЕСА_8 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Суддя О.П. Лелюк