Справа № 460/3208/22
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2022-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2022 рокуЛьвівСправа № 460/3208/22 пров. № А/857/12285/22
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Коваля Р.Й., Святецького В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 04 липня 2022 року (судді Борискіна С.А., ухвалене у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження в м. Рівне повний текст рішення складено 04.07.2022) у справі №460/3208/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 15.02.2022 звернулася в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області в якому просить визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у призначені пенсії по віку у відповідності до ч.1 ст.17 Закону України «Про пенсійне забезпечення», як матері дитини з інвалідністю, яку вона виховала до восьмирічного віку, зобов`язати відповідача призначити пенсію по віку у відповідності до ч.1 ст.17 Закону України «Про пенсійне забезпечення», як матері інваліда з дитинства, яка дочку до восьмирічного віку, починаючи з 18.08.2021.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 04 липня 2022 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погодившись з прийнятим рішенням ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов, апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права. Вказує, що її дочці діагностували синдром ОСОБА_2 , що підтверджені медичною документацією, а тому вона має право на призначення їй пенсії матері дитини з інвалідністю, яку вона виховує з народження.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.09.2022 відкрито апеляційне провадження у справі №460/3208/22 та ухвалою суду від 13.09.2022 призначено апеляційний розгляд в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до Заключення медико-генетичної консультації Рівненського обласного лікувально-діагностичного центру ім.В.Поліщука від 12.12.2005, дитина ОСОБА_3 , 1994 р.н., повторно консультована в МГК (вперше в 2002 році). Діагноз: ОСОБА_4 .

Згідно з Медичним висновком на дитину (підлітка)-інваліда з дитинства віком до 16 років (направляється в орган соціального забезпечення за місцем проживання батьків або опікуна) №3227/300 від 18.11.2005 та Корінцем медичного висновку №3227/300 на дитину-інваліда віком до 16 років від 18.11.2005 Здолбунівської центральної лікарні захворювання ОСОБА_3 ОСОБА_4 відповідає розділу ІІ пункту 3.20 «Переліку медичних показань». Копіями Консультативних висновків Національної дитячої спеціалізованої лікарні «Охматид» від 01.07.2011, 02.02.2009, від 09.11.2005, від 14.11.2005, також підтверджують наявність у ОСОБА_3 зазначеного захворювання.

Випискою із Акта огляду МСЕК №0201539 підтверджено встановлення ОСОБА_3 ІІ групи інвалідності з дитинства - з 22.03.2012.

Згідно з Довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією №0018706 з 01.03.2014 дочці позивача встановлено ІІІ групу інвалідності з дитинства - безтерміново.

Відповідно до Довідки від 27.05.2021 №10, виданої виконкомом Здовбицької сільської ради Рівненського району Рівненської області, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 09.08.1990 по 21.10.1999; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 10.04.1994 по 21.10.1999.

27.05.2021 Мізоцькою селищною радою видано ОСОБА_1 Довідку №147/4 про те, що вона дійсно зареєстрована в АДРЕСА_2 , з 21.10.1999 по даний час і на її утриманні знаходиться дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , інвалід дитинства, яка зареєстрована в АДРЕСА_2 з 21.10.1999 по даний час.

Згідно з довідкою Управління соціального захисту населення Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області від 09.03.2021 №132/05-09/21 ОСОБА_1 знаходиться на обліку та отримує державну соціальну допомогу згідно Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» за період з 12.05.2006 по 23.12.2009, з 01.03.2010 по 21.03.2012 на дитину ОСОБА_3 .

Згідно з довідкою Управління соціального захисту населення Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області від 18.03.2021 №208/05-09/21 ОСОБА_3 знаходиться на обліку та отримує державну соціальну допомогу згідно Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» за період з 22.03.2012 довічно.

В квітні 2021 року позивач надіслала до Пенсійного фонду України письмове звернення (скаргу) щодо призначення їй дострокової пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Зі змісту вказаної скарги слідує, що позивач, зазначаючи про наявність у неї статусу матері дитини-інваліда з дитинства із діагнозом ОСОБА_4 , просила Пенсійний фонд України «розібратися з проблемою, прийняти скаргу і відправити у відповідні установи для подальшого розгляду, встановлення права і надати письмову відповідь».

До вказаної заяви ОСОБА_1 долучила витяг з постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку тяжких захворювань, розладів, травм, станів, що дають право на одержання державної допомоги на дитину, якій не встановлено інвалідність, надання такій дитині соціальних послуг» від 27.12.2018 №1161 та витяг із Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Листом від 13.04.2021 за №11519-12466/М-03/8-2800/21 Пенсійний фонд України надіслав за належністю зазначене звернення (скаргу) до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області для розгляду.

Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області листом від 12.05.2021 за №3393-2973/М-02/8-1700/21 надано роз`яснення позивачу щодо призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку як матері особи з інвалідністю з дитинства.

Не погодившись із діями Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, позивач звернулася до суду із вказаним позовом.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Згідно статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Згідно з пункту 3 частини 1 статті 115 Закону №1058-IV право на призначення дострокової пенсії за віком мають жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до зазначеного віку, - після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років. При цьому до числа осіб з інвалідністю з дитинства належать також діти з інвалідністю віком до 16 років.

Статтею 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII передбачено, що жінки, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до восьмирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на пенсію за віком після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 15 років із зарахуванням до стажу часу догляду за дітьми (пункти «є» і «ж» статті 56). При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років, які мають право на одержання соціальної пенсії (стаття 94).

За змістом наведених норми, вбачається, що однією з обов`язкових умов для призначення дострокової пенсії за віком є виховання до шестирічного віку саме осіб з інвалідністю з дитинства.

При цьому, визначення терміну «особа з інвалідністю з дитинства» не міститься ні в Законі України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», ні в Законі України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю».

Документи, які подаються до Пенсійного фонду України та його управлінь для призначення пенсії, визначені в Порядку надання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженому постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 № 13-1), зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846 (далі - Порядок №22-1) .

Відповідно до підпункту 5 пункту 2.1 Порядку №22-1 до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які засвідчують особливий статус особи, а саме: документи про народження дитини, виховання її до шестирічного віку, про визнання дитини заявника особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю (при призначенні пенсії згідно з абзацом першим пункту 3 частини першої статті 115 Закону).

Суд зазначає, що згідно із частинами 1, 3 статті 44 Закону № 1058-IV призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом. Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи. Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії визначається правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.

Згідно з пунктом 2.18 Порядку №22-1 визнання особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладу охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною з інвалідністю після досягнення шестирічного віку або особою з інвалідністю з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцятирічного віку (висновок про час настання інвалідності).

Аналіз наведених норм права вказує на те, що законом не передбачена вимога шодо настання інвалідності дитини, інваліда з дитинства, саме до шестирічного віку. Також не передбачена така вимога для призначення пенсії, як обов`язковість визнання дитини інвалідом до шестирічного віку. У законі визначена лише вимога про виховання такої дитини до шести років.

Висновки аналогічного характеру викладені в постановах Верховного Суду від 31.07.2018 у справі №501/2838/16-а, від 14.02.2019 у справі №216/2437/16-а.

Разом з тим, вирішуючи позовні вимоги суд також керується наступним.

За змістом частини 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

При цьому обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

При цьому, позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

За правилами частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до висновку, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15.11.2016 у справі № 800/301/16, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

Аналогічний висновок, сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 802/2474/17-а.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Судом на підставі матеріалів справи встановлено, що у квітні 2021 року позивач зверталася не безпосередньо до відповідача, а до Пенсійного фонду України із письмовим зверненням (скаргою), що стосується можливості призначення їй дострокової пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», але не із заявою про призначення їй пенсії за віком із долученням документів, які засвідчують особливий статус особи, як це передбачено чинним законодавством.

Відповідь Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 12.05.2021 на звернення позивача не є рішенням про відмову у призначенні пенсії за віком, як матері особи з інвалідністю з дитинства, оскільки за своєю суттю є лише роз`ясненням з приводу можливості призначення відповідної пенсії як такої, без аналізу документів, що стосуються порушеного у позові питання.

Апелянт зазначає, що вона зверталася до КНП «Здолбунівський центр первинної медичної допомоги» для отримання необхідної довідки з переліку документів, які подаються до Пенсійного фонду України для призначення пенсії, однак їй було відмовлено в наданні такої довідки, про що було зроблено запис в медичній картці, копію якої долучила, однак колегія суддів аналізує надані пояснення як необгрунтовані, оскільки позивачка вправі оскаржити такі дії медичного органу до МОЗ України, однак таких доказів не подано, а наданий листок із підписами осіб, які не ідентифіковані, не можуть оцінюватись судом, оскільки такий є нечитабельним.

А тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що суд на даний час не заперечує право позивача на призначення дострокової пенсії за віком, проте слід звернутися згідно Порядку №22-1 до пенсійного відділу в місцевості проживання із долученими належними документами та доказами та отримати рішення відповідача, а на даний час твердження позивача про протиправність дій Головного управління Пенсійного фонду в Рівненській області щодо відмови у призначені пенсії по віку, як матері особи з інвалідністю з дитинства є непідтвердженими та передчасними.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, враховуючи фактичні обставини справи, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що станом на момент прийняття рішення судом не встановлено існування рішень, вчинення дій чи бездіяльності відповідача, щодо відмови позивачу у призначені пенсії по віку, як матері особи з інвалідністю з дитинства, а тому колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції, який ухвалив судове рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують викладених у судовому рішенні цього суду висновків, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягають.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не стягуються.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 04 липня 2022 року у справі №460/3208/22 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді Р.Й. Коваль

В.В. Святецький