Справа № 280/6505/21
Суддя: Соколов В.М.
Дата ухвалення: 2022-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

09 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 280/6505/21

адміністративне провадження № К/990/29530/22

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Соколова В.М., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15 лютого 2022 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 06 вересня 2022 року у справі №280/6505/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області; Національної поліції України про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

23 липня 2021 року позивач звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом, у якому з урахуванням зави про уточнення позовної вимоги просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідачів, яка полягає у невнесенні його до списків поліцейських, які підлягають атестуванню для призначення на посаду начальника управління головної інспекції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, невиданні наказу про проведення атестування та непроведенні атестування позивача для призначення на посаду начальника управління головної інспекції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області;

- зобов`язати відповідачів внести його до списків поліцейських, які підлягають атестуванню для призначення на посаду начальника управління головної інспекції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, видати наказ про проведення атестування та провести його атестування для призначення на посаду начальника управління головної інспекції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області;

- визнати протиправним та скасувати наказ Голови Національної поліції України від 02 липня 2021 року №561 «Про затвердження Переліку змін у штатах Національної поліції».

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 15 лютого 2022 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 06 вересня 2022 року, в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із оскаржуваними судовими рішеннями, позивачем подано касаційну скаргу.

За правилами частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Перевіривши касаційну скаргу та додані до неї матеріали суддя-доповідач дійшов висновку про наявність підстав для її повернення скаржнику з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України, у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Імперативними приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається в чому полягає порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень). Зокрема, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо недослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому, на думку скаржника, останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Отже, системний аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Під час перевірки поданої касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що у якості підстав касаційного оскарження судових рішень скаржник зазначає пункти 1, 3, 4 частини четвертої статті 328 КАС України.

Окреслюючи підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник посилається на те, що судами першої та апеляційної інстанцій не правильно застосовано статті 68, 77 Закону України «Про Національну поліцію» без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 21 липня 2020 року у справі №814/139/19, від 02 грудня 2020 року у справі №814/2498/16, від 17 березня 2021 року у справі №820/2193/18.

Також зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій не правильно застосовано частину другу статті 65 Закону України «Про Національну поліцію» та не застосовано норму, яка підлягала застосуванню пункт 6 частини першої статті 2 Закону України «Про державну службу» без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 28 листопада 2018 року у справі №820/6677/16, від 16 квітня 2020 року у справі №825/896/18, від 31 березня 2021 року у справі №120/872/20.

Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи.

Так, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Таким чином, для встановлення подібності справ і відносин слід враховувати сукупність таких критеріїв, як подібність фактичних обставин, суб`єктний склад, об`єкт і предмет правового регулювання, а також умови застосування правових норм.

У цьому контексті Суд зауважує, що висновки, викладені Верховним Судом у згаданих справах, не є релевантними до цієї справи.

Посилання на постанову Верховного Суду від 21 липня 2020 року у справі №814/139/19 є безпідставним, оскільки вказана постанова відсутня у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Покликання на постанову Верховного Суду від 17 березня 2021 року у справі №820/2193/18 не є належним обґрунтуванням підстав касаційного оскарження, оскільки у даній не було ухвалено остаточного рішення, так як справу було направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, а відтак висновки викладені у постанові не можуть бути застосовані.

У справі №814/2498/16 спірні правовідносини щодо скасування наказу про звільнення позивача на підставі пункту 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних з заходів), поновлення на службі в поліції, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У справі №820/6677/16 вирішувалося питання щодо скасування наказу відповідача про звільнення позивача з посади начальника УВБ в Харківській області, призначення начальником УВБ в Кіровоградській області на підстав пункту 2 частини першої статті 65 Закону України «Про Національну поліцію» та поновлення його на посаді.

У справі №825/896/18 спірні правовідносини стосувалися переміщення позивача на посаду заступника начальника Варвинського відділення поліції Прилуцького відділу поліції ГУНП - начальника слідчого відділення відповідно до пункту 2 частини першої статті 65 Закону України «Про Національну поліцію» для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби.

Так, у справі №120/872/20-а спірні правовідносини виникли з приводу визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Національної поліції у Вінницькій області в частині звільнення позивача з посади слідчого відділу розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності слідчого управління Головного управління Національної поліції у Вінницькій області та призначення його на посаду слідчого відділення Вінницького районного відділення поліції Вінницького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області відповідно до підпункту 2 пункту 1 частини першої статті 65 Закону України «Про Національну поліцію».

Натомість у даній справі предметом оскарження було зобов`язання відповідачів внести позивача до списків поліцейських, які підлягають атестуванню для призначення на посаду начальника управління головної інспекції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, видання наказ про проведення атестування та проведення атестування позивача для призначення на посаду начальника управління головної інспекції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області. Судами встановлено, що позивача відряджено із залишенням на службі в поліції до Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ, звільнено його з посади заступника начальника управління кадрового забезпечення - начальника відділу інспекції з особового складу Головного управління Національної поліції в Запорізькій області на підставі рапорту та листа МВС.

Отже, зазначені скаржником постанови Верховного Суду ухвалені за інших фактичних обставин, а тому посилання заявника касаційної скарги, що судом апеляційної інстанції було прийнято рішення у цій справі без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у вказаній постанові Верховного Суду, є необґрунтованими.

Отже, касаційна скарга не містить належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судових рішень у цій справі на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Також скаржник вказує, що підставою касаційного оскарження судових рішень є пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, зазначаючи, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права, а саме:

- незастосування пункту 1 частини другої статті 57 Закону України «Про Національну поліцію», щодо відсутності такої підстави для відмови в проведенні атестування на вищу посаду, як неуспішне проходження поліцейським «конкурсного відбору» який не є конкурсантом в розумінні статті 52 Закону України «Про Національну поліцію», відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах;

- неправильне тлумачення частини першої статті 71 Закону України «Про Національну поліцію» та незастосування пункту 5 розділу IV Інструкції про порядок проведення атестування поліцейських, затвердженої наказом МВС України від 17 листопада 2015 року №1465, яка підлягає застосуванню - щодо можливості проведення атестування поліцейського, відрядженого до іншої установи із залишенням на службі в поліції, відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах;

- неправильне застосування частини четвертої статті 15 Закону України «Про Національну поліцію» щодо неправильного тлумачення, як необмежених повноважень керівника поліції на зміну категорії персоналу певної посади та щодо необхідності перевірки наказів керівника поліції про затвердження змін у штаті поліції на відповідність критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Варто зауважити, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися.

Зазначена скаржником норма права, щодо правильного застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову (наприклад, з точки зору порушення її відповідачем), але суди таким підставам позову не надали оцінки у судових рішеннях, - що може бути визнано як допущення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, або надали, як на думку скаржника, неправильно.

Водночас, касаційна скарга не містить вмотивованих доводів щодо того, який вплив висновку Верховного Суду у цій справі буде мати для вирішення спору по суті.

Крім того, саме по собі посилання на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.

Також, слід зауважити, що правові висновки Верховний Суд формулює лише щодо конкретно визначених правовідносин, а не висновок, який на думку скаржника буде підставою для відкриття касаційного провадження.

З огляду на викладене Суд уважає необґрунтованими посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

В обґрунтування зазначеної підстави касаційного оскарження позивач вказує, що суди попередніх інстанцій не надали оцінку доводам про те, що мало місце не скорочення, а перетворення однієї посади в іншу.

Частиною другою статті 353 КАС України встановлено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо зокрема суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу.

Аналіз вищенаведених норм дозволяє дійти висновку про те, що обґрунтування необхідності касаційного оскарження у зв`язку із недослідженням судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів, можливе за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі інших підстав для касаційного оскарження, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України. Тобто, указане порушення процесуального права не може бути самостійною підставою для касаційного оскарження.

У відсутності обґрунтованих підстав визначених пунктом 1-3 частини 2 статті 328 КАС України суд позбавлений можливості прийняти доводи скаржника щодо наявності підстави передбаченої пунктом 4 частини 4 статті 328 КАС України, в частині не дослідження доказів.

За таких обставин Суд уважає, що скаржником не наведено належного обґрунтування можливості касаційного оскарження рішення суду з підстави, передбаченої пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України.

Також у касаційній скарзі скаржник зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для єдиної правозастосовчої практики.

Суд вказує, що питання права, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, можуть охоплювати правові явища, що є найбільш суттєвими для такої практики та формування її однаковості. До таких явищ можна віднести систематичне порушення державою норм матеріального та процесуального права які зачіпають інтереси великого кола осіб, що супроводжуються чималою кількістю оскарження таких рішень у подібних справах, тощо.

Разом із тим, скаржник не обґрунтував у чому саме полягає фундаментальне значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням засадничих, раніше ґрунтовно недосліджуваних питань права, відповідь суду касаційної інстанції на які мала б надати уніфікованого тлумачення та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного кола суб`єктів правовідносин.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.

За таких обставин, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

Оскільки встановлено, що касаційну скаргу належить повернути, то клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження Суд не вирішує.

Керуючись статтями 328, 330, 332 КАС України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15 лютого 2022 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 06 вересня 2022 року у справі №280/6505/21 - повернути особі, яка її подала.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя В. М. Соколов