Справа № 280/1777/22
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2022-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

02 листопада 2022 року м. Дніпросправа № 280/1777/22

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Сафронової С.В.,

за участю секретаря судового засідання Давіденкою Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Комунарського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 06 червня 2022 року (суддя Мінаєва К.В., м. Запоріжжя) у справі № 280/1777/22

за позовом ОСОБА_1

до Комунарського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)

про визнання протиправними та скасування постанов,-

встановив:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 (далі позивачка) звернулась до суду із позовом до Комунарського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (далі відповідач або скаржник), у якому просила визнати протиправними та скасувати постанови відповідача №54907246 від 08.08.2019 про стягнення з позивачки на користь відповідача виконавчого збору у розмірі 9218,27 грн., та витрат на проведення виконавчих дій у сумі 200,00 грн.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 06 червня 2022 року адміністративний позов задоволено частково, визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця Комунарського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Лаврової Катерини Анатоліївни від 08 серпня 2019 року про стягнення з позивачки виконавчого збору в межах виконавчого провадження №54907246.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що постанова про стягнення виконавчого збору від 08.08.2019 ВП №54907246 є протиправною та підлягає скасуванню. Водночас, суд першої інстанції не встановив наявність підстав для визнання протиправною та скасування постанови про стягнення з позивачки витрат виконавчого провадження від 08.08.2019 ВП №54907246.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вимоги апеляційної скарги відповідача мотивовано зокрема тим, що після 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору розраховується не від суми фактичного стягнення, а від суми, яка підлягає стягненню. Натомість, спірна постанова по стягненню з позивачки виконавчого збору винесена після цих змін. Скаржник вказує, що стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця. Вважає, що державний виконавець діяв відповідно до норм законодавства, а підстави для скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 08.08.2019 ВП №54907246 відсутні.

З огляду на це, скаржник просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким у задоволені адміністративного позову відмовити повністю.

Позивачка правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідача не скористалась, відзив на апеляційну скаргу відповідача до суду не подала.

В судове засідання сторони, які у встановлений процесуальним законом спосіб повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не з`явилися, що не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами не заперечується, що на виконанні у Комунарському ВДВС перебувало виконавче провадження №54907246 з примусового виконання виконавчого листа №333/7797/15-ц, виданого 19.06.2017 Комунарським районним судом м. Запоріжжя, про стягнення з позивачки на користь ПАТ «МетаБанк» боргу у 65169,92 грн.

17.10.2017 державним виконавцем Комунарського ВДВС Алімовою Є.А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №54907246.

У зв`язку з надходженням 08.08.2019 до Комунарського ВДВС заяви стягувача про повернення виконавчого документу, постановою державного виконавця Комунарського ВДВС Лаврової К.А. від 08.08.2019 повернуто стягувачу виконавчий документ - виконавчий лист №333/7797/15-ц, виданий 19.06.2017 Комунарським районним судом міста Запоріжжя, про стягнення з позивачки на користь ПАТ «МетаБанк» боргу у розмірі 92182,73 грн. на підставі пункту 1 статті 37 Закону №1404-VIII.

08.08.2019 державний виконавець Комунарського ВДВС Лаврова К.А., керуючись статтями 3, 27, 40 Закону №1404-VІІІ винесла постанову про стягнення з позивачки виконавчого збору у розмірі 9218,27 грн.

Крім того, 08.08.2019 державний виконавець Комунарського ВДВС Лаврова К.А., керуючись статтею 42 Закону №1404-VІІІ винесла постанову про стягнення з позивачки витрат на проведення виконавчих дій у сумі 200,00 грн.

Як слідує з матеріалів справи, спірні постанови від 08.08.2019 про стягнення виконавчого збору та про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виведені в окремі виконавчі провадження за номерами 59765308 та 59765334 відповідно.

Згідно листа АТ «Метабанк» від 15.06.2021 останній не має претензій до позивачки за виконавчим листом №333/7797/15-ц Комунарського районного суду м.Запоріжжя, у зв`язку з повною сплатою заборгованості.

Згідно листа приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Хохлова К.С. від 25.10.2021 №13869 на виконанні у приватного виконавця перебували виконавчі документи, зокрема, виконавчий лист №333/7797/15-ц від 19.06.2017, виданий Комунарським районним судом м. Запоріжжя. За вказаним виконавчим листом грошові кошти були перераховані наступним чином: 28856,47 грн. перераховано стягувачу, 2 885,65 грн. перераховано як основна винагорода приватного виконавця, 199 грн. як витрати виконавчого провадження.

30.11.2021 представник позивача адвокат Першин І.М. звернувся до начальника Комунарського ВДВС із запитом вих.№2, в якому просив надати інформацію: на якій стадії перебувають виконавчі провадження №59765308, №59765334; за умови стягнення з позивачки основної винагороди приватного виконавця внаслідок фактичного виконання виконавчого листа №333/7797/15-ц від 19.06.2017, які правові підстави для стягнення виконавчого збору у розмірі 9218,27 грн. та витрат на проведення виконавчих дій у сумі 200,00 грн. Крім того, просив вирішити питання щодо скасування постанов державного виконавця Комунарського ВДВС Лаврової К.А. від 08.08.2019 та закриття виконавчих проваджень №59765308 від 59765334.

Листом начальника Комунарського ВДВС від 10.12.2021 №80461-5-18.3-34 представника позивача повідомлено про відсутність підстав щодо скасування постанов державного виконавця Комунарського ВДВС Лаврової К.А. №64907246 від 08.08.2019 та закриття виконавчого провадження №59765308 та №59765334.

Вважаючи протиправними постанови від 08.08.2019 про стягнення виконавчого збору, про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження, винесених в рамках виконавчого провадження №54907246, позивачка звернулась до суду за захистом своїх прав.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних мотивоване тим, що оскільки внесені Законом №2475-VIII зміни до статті 27 Закону №1404-VІІІ погіршили становище позивачки, як боржника, а виконавчою службою фактично не стягнуто з позивача коштів за виконавчим листом, суд дійшов висновку про відсутність у відповідача правових підстав для стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 9218,27 грн. Відтак, суд першої інстанції зазначив, що постанова відповідача про стягнення виконавчого збору від 08.08.2019 ВП №54907246 є протиправною.

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон № 1404-VIII, у редакції, чинній на час відкриття виконавчого провадження про стягнення основного боргу) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно приписів пункту 1 частини першої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною 5 ст. 26 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

В свою чергу, відповідно до частин 1 та 2 статті 27 Закону №1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28.08.2018 року (на час винесення постанови про відкриття виконавчого провадження № 54907246 від 17.10.2017), виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Згідно приписів ч. 5 ст. 37 Закону № 1404-VIII повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Положеннями статей 40, 42 Закону № 1404-VІІІ передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.

Частиною 3 ст. 40 Закону № 1404-VІІІ визначено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною четвертою статті 42 Закону № 1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Законом України від 03.07.2018 № 2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» (далі закон № 2475-VIII), який набрав чинності 28.08.2018, внесені зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ.

Так з урахуванням змін відповідно до закону № 2475-VIII, за змістом статті 27 Закону № 1404-VІІІ виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Колегія суддів зазначає, що Закон № 1404-VIII є спеціальним законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій. Натомість детально дії виконавців під час вчинення виконавчих дій регламентуються Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (далі Інструкція, в редакцій, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), розробленою відповідно до законів № 1403-VIII і № 1404-VIII, яка визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону № 1404-VIII підлягають примусовому виконанню.

Положення цієї Інструкції слід розглядати як такі, що прийняті відповідно до вимог вказаних законів, та такі, що не можуть їм суперечити, у тому числі встановлювати нові вимоги, які прямо не передбачені законами, на виконання яких ця Інструкція затверджена.

Норми частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII зобов`язують державного виконавця у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої, зокрема, пунктом 1 частини першої статті 37 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа винести постанову про стягнення виконавчого збору, яка виконується в порядку, встановленому цим Законом.

Вказані положення частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII кореспондуються з нормою абзацу 10 пункту 8 розділу III Інструкції.

При цьому, приписами розділу ІІІ Інструкції встановлено, що у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону. При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця. Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.

Виходячи зі змісту наведеної вище норми Інструкції у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відповідну відмітку щодо залишку нестягнутої суми та суми стягнутого виконавчого збору. Відтак законодавець, передбачивши зазначені дії виконавця, встановив, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом.

Крім цього, пунктом 20 розділу ІІІ Інструкції визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному в статті 37 Закону. У постанові про повернення виконавчого документа стягувачу обов`язково роз`яснюється порядок повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання.

За таких обставин колегія суддів зазначає, що при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 у справі № 2540/3203/18 та постановах Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 400/4023/19, від 28 грудня 2021 у справі № 400/4863/20.

Апеляційним судом досліджено, що у зв`язку з надходженням 08.08.2019 до Комунарського ВДВС заяви стягувача про повернення виконавчого документу, постановою державного виконавця Комунарського ВДВС Лаврової К.А. від 08.08.2019 повернуто стягувачу виконавчий документ - виконавчий лист №333/7797/15-ц, виданий 19.06.2017 Комунарським районним судом міста Запоріжжя, про стягнення з позивачки на користь ПАТ «МетаБанк» боргу у розмірі 92182,73 грн. на підставі пункту 1 статті 37 Закону №1404-VIII.

Також зі змісту матеріалів справи вбачається, що 08.08.2019 державний виконавець Комунарського ВДВС Лаврова К.А., керуючись статтями 3, 27, 40 Закону №1404-VІІІ винесла постанову про стягнення з позивачки виконавчого збору у розмірі 9218,27 грн.

Водночас, доказів надходжень грошових коштів на депозитний рахунок Комунарського ВДВС в рахунок погашення боргу за виконавчим листом №333/7797/15-ц від 19.06.2017 матеріали справи не містять.

Апеляційний суд зазначає, що з урахуванням редакцій Закону № 1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості позивача, база обрахунку виконавчого збору змінювалась, а саме: в період до 28.08.2018 розмір виконавчого збору становив 10 відсотків фактично стягнутої суми, а у період після 28.08.2018 - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

В свою чергу, державний виконавець під час прийняття спірної постанови від 08.08.2019 ВП №54907246 про стягнення з позивачки виконавчого збору у розмірі 9218,27 грн., визначив суму виконавчого збору в розмірі 10 % від суми, яка зазначена у виконавчому листі №333/7797/15-ц від 19.06.2017, застосувавши таким чином фактично Закон № 1404-VIII у редакції Закону № 2475-VIII.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України в Рішенні від 09.02.1999 у справі № 1-7/99 (про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення частини першої статті 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Колегія суддів звертає увагу, що положення статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28.08.2018, зменшували відповідальність позивачки як боржника у порівнянні з нормами статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна після 28.08.2018 (Закон № 2475-VIII), оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.

Отже, оскільки внесені Законом України від 03.07.2018 № 2475-VIII зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ погіршили становище позивачки, як боржника, а також враховуючи, що виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом №333/7797/15-ц від 19.06.2017, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність у відповідача правових підстав для стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 9218,27 грн. і, відповідно, відкриття виконавчого провадження з виконання такого рішення органу державної виконавчої служби.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 12.08.2020 у справі № 1340/5053/18, від 28.10.2020 у справі № 400/878/20, від 21.01.2021 у справі № 640/3430/19, від 28.01.2021 у справі № 420/769/19, від 20.05.2021 у справі № 640/32814/20, від 28 грудня 2021 у справі № 400/4863/20.

Відтак, не знайшли підтвердження доводи апеляційної скарги, що державний виконавець діяв відповідно до норм законодавства, а підстави для скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 08.08.2019 ВП 54907246 відсутні.

З цих підстав, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що постанова про стягнення виконавчого збору від 08.08.2019 ВП №54907246 є протиправною та підлягає скасуванню, а отже наявні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині. Доводами апеляційної скарги цей висновок не спростовано.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, з огляду на зміст ч. 1 ст. 308 КАС України, в іншій частині рішення суду першої інстанції перегляду не підлягає.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява N 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява N 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Отже, інші доводи апеляційної скарги не потребують правового аналізу, оскільки не мають вирішального значення.

Згідно ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З цих підстав, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Комунарського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 06 червня 2022 року у справі № 280/1777/22 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений 09.11.2022 р.

Головуючий - суддя О.М. Панченко

суддя С.М. Іванов

суддя С.В. Сафронова