Справа № 804/8748/17
Суддя: Чепурнов Д.В.
Дата ухвалення: 2022-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

01 листопада 2022 року м. Дніпросправа № 804/8748/17
Суддя І інстанції Кальник В.В.

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чепурнова Д.В. (доповідач),

суддів: Ясенової Т.І., Сафронової С.В.,

за участю секретаря судового засідання Ліненко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2018 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування рішень, -

ВСТАНОВИВ:

ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати:

- податкові повідомлення-рішення № , № від 01.11.2017 року;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 01.11.2017;

- рішення про застосування штрафних санкцій № від 01.11.2017.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідач протиправно вважає, що фізична особа підприємець, яка перебуває на загальній системі оподаткування, не має права включати до складу витрат суму амортизації основних засобів та нематеріальних активів, а також те , що позивач не може включати до складу витратної частини витрат на відрядження, вважаючи, що вони не пов`язані з отриманням доходів, оскільки позивачем не були укладені контракти, в зв`язку з чим контролюючий орган прийшов до безпідставних висновків про порушення позивачем п. 177.2, п. 177.4 ст. 177 ПК України

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2018 року позов задоволено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Головне управління ДФС у Дніпропетровській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду скасувати та прийняти нове рішення яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що відповідно до наказів «Про облікову політику» на 2015 та 2016 роки та відомостей витрат на експлуатацію майна позивач суму розрахованої амортизації визначив як витрати на експлуатацію майна, які складаються з частини вартості майна, понесеної у зв`язку з придбанням для використання в господарській діяльності з ціллю отримання доходу, яка прирівнюється до розміру амортизації, розрахованої за правилами бухгалтерського обліку. Зазначені витрати є амортизацією основних засобів та нематеріальних активів. Враховуючи приписи п. 177.2 ст. 177, п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України, вважає, що фізична особа-підприємець, яка знаходиться на загальній системі оподаткування, не включає до складу витрат суму амортизації основних засобів та нематеріальних активів, відповідно, вказує на завищення позивачем витрат в сумі 5787380,31 грн. Крім того, вказує про неправомірність віднесення до складу витрат витрат на відрядження, оскільки за результатами відряджень не укладено контрактів, не відбулось постачання товару, тобто, ці витрати не пов`язані з господарською діяльністю, тому вказує на завищення витрат на суму 51916,94 грн. При цьому зазначає про безпідставне прийняття судом в якості доказів документів в обґрунтування правомірності формування витрат на відрядження, оскільки такі документи не надавались платником податків в ході перевірки, а також до заперечень на акт перевірки. Внаслідок заниження податку на доходи фізичних осіб позивачем також занижено показники військового збору, а також єдиного внеску.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14 серпня 2018 року апеляційну скаргу ГУ ДФС у Дніпропетровській області задоволено, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

За результатами касаційного оскарження постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14 серпня 2018 року постановою Верховного Суду від 29 жовтня 2021 року касаційну скаргу ФОП ОСОБА_1 було задоволено, постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14 серпня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду.

Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції Верховний суд виходив з наступного.

Положення пункту 177.4 статті 177 ПК України у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, не передбачали у фізичних осіб - підприємцем права на віднесення до складу витрат сум амортизації, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Верховний Суд вказав на помилковість висновків суду апеляційної інстанції про протиправність віднесення платником до складу витрат сум витрат, понесених на відрядження, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в цій частині, суд апеляційної інстанції погодився з доводами контролюючого органу про те, що зазначені витрати не пов`язані з господарською діяльністю позивача. Зокрема, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд зазначив, що за результатами відряджень позивачем не укладено жодних контрактів, будь-якого постачання товарів як від компанії Ichemad Profarb так і від інших контрагентів не відбулося, відповідно, понесені ФОП ОСОБА_1 на відрядження витрати не є такими, що пов`язані з його господарською діяльністю.

Верховний Суд вказав на помилковість таких висновків суду апеляційної інстанції, оскільки факт неукладення платником за результатами відрядження контрактів, сам по собі, не є достатнім та беззаперечним доказом того, що такі витрати не пов`язані з господарською діяльністю позивача.

Суд апеляційної інстанції під час розгляду справи не надав належної правової оцінки наданим позивачем документам, зокрема, копіям наказів про відрядження, завдань на відрядження, протоколів намірів, звітів про використання коштів, закордонних паспортів, авіаквитків тощо, які підтверджують фактичне здійснення позивачем витрат та їх зв`язок з його господарською діяльністю.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник Головного управління ДПС у Дніпропетровській області підтримав вимоги апеляційної скарги з викладених у ній підстав, представник ФОП Олейникова О.В. просив відмовити у її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ГУ ДФС проведено виїзну планову документальну перевірку з питань дотримання вимог податкового та валютного законодавства, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування позивача за період з 01.01.2015 р. по 31.12.2016 р..

За результатами перевірки складено акт перевірки від 06.10.2017 р. №14925/04-36-13-05/ НОМЕР_1 , яким встановлено порушення позивачем п. 163.1 ст. 163, ст. 176, з урахуванням п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, у результаті чого занижено військовий збір на загальну суму 87589,46 грн., у тому числі за 2015 рік - 43916,30 грн., за 2016 рік - 43673,16 грн.; п. 177.2, п. 177.4 ст.177, з урахуванням вимог п. 167.1 ст.167 Податкового кодексу України, у результаті чого занижено податок на доходи фізичних осіб від провадження господарської діяльності на загальну суму 1109628,56 грн., у тому числі за 2015 рік - 585550,61 грн., за 2016 рік - 524077,95 грн.; п. 2 ч. 1 ст. 7, п. 5, п. 11 ст. 8, п. 2 ст. 9, з урахуванням ч. 3 ст. 7, розділу III Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», в результаті чого занижено єдиний внесок на загальну суму 48168,86 грн., у тому числі за 2015 рік - 11389,11 грн., за 2016 рік - 36779,75 грн.; п. 287.3 ст. 287 Податкового кодексу України в частині несвоєчасної сплати узгодженої суми податкового зобов`язання з орендної плати.

На підставі акту перевірки відповідачем прийняті податкове повідомлення-рішення № від 01.11.2017 р., яким збільшено податкове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у загальному розмірі 1664442,83 грн., з яких за основним зобов`язанням - 1109628,56 грн., штрафні (фінансові) санкції - 554814,27 грн.; податкове повідомлення-рішення № від 01.11.2017 р., яким збільшено податкове зобов`язання з військового збору у загальному розмірі 109486,82 грн., з яких за основним зобов`язанням - 87589,46 грн., штрафні (фінансові) санкції - 21897,36 грн.; вимога про сплату боргу (недоїмки) від 01.11.2017 р. № Ф- на загальну суму 48168,86 грн.; рішення № від 01.11.2017 р. про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у розмірі 5955,79 грн.; № від 01.11.2017 р., яким застосовано штрафні санкції у розмірі 10% від суми узгодженого податкового зобов`язання зі сплати орендної плати за землю у сумі 761,03 грн.

Підставою збільшення позивачу суми грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб та, як наслідок, інших обов`язкових платежів, є включення позивачем до складу витратної частини за 2015-2016 роки суму амортизації у розмірі 5787 380,31 грн., з них за 2015 рік - 2 927 753,06 грн, за 2016 рік- 2 859 627,25 грн., а також витрат на відрядження.

Встановивши, що позивач веде бухгалтерський облік операцій придбання та вибуття основних засобів та нематеріальних активів, суд першої інстанції зазначив, що нарахування амортизації здійснюється за загальними правилами, встановленими для підприємств, з урахуванням деяких особливостей.

Відповідно до наказів «Про облікову політику» на 2015 та 2016 роки та Відомостей витрат на експлуатацію майна позивачем сума розрахованої амортизації визначена як витрати на експлуатацію майна, які складаються з частини вартості майна, понесеної в зв`язку з придбанням для використання в господарській діяльності з ціллю отримання доходу, яка прирівнюється до розміру амортизації, розрахованої за правилами бухгалтерського обліку.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем віднесено до складу витрат суму витрат на відновлення первісної вартості основних засобів протягом строку їх корисного використання (експлуатації) за 2015-2016 роки.

Встановивши, що позивач веде бухгалтерський облік основних засобів, він має право включати до складу витрат суми, які відносяться на відновлення первісної вартості основних засобів (майна) у зв`язку з їх експлуатацією. При цьому суд першої інстанції зазначив про необхідність ретроактивного застосування закону, а саме п. 177.4 ст.177 Податкового кодексу України в редакції Закону №1797-VІІ від 21.12.2016 р., до правових ситуацій, які виникли раніше, що на думку суду першої інстанції, відповідає статті 58 Конституції України та статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Щодо безпідставного включення до складу витрат суми витрат на відрядження, які безпосередньо не пов`язані з отриманням доходів та з його господарською діяльністю, суд першої інстанції вказав, що зазначені витрати безпосередньо пов`язані з господарською діяльністю, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями наказу про відрядження, проїзними документами, відмітками у закордонному паспорті, намірами сторін, зафіксованими у відповідних протоколах, підписаними з «ІСНЕМАD Profarb» z о.о. від 28.07.2016 р. у м. Варшава (Польща), від 30.07.2016 р. у м. Стокгольмі (Швеція), а також тим фактом, що результатом здійснених відряджень є укладені договори поставки та отриманий досвід у вигляді схем, планів виробництва, що, на думку суду, безумовно має зв`язок з господарською діяльністю платника податків та відповідає економічній (розумній) причині здійснення відповідних витрат.

Колегія суддів апеляційного суду частково не погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що позивач веде бухгалтерський облік операцій з придбання та вибуття основних засобів та нематеріальних активів, нарахування амортизації за загальними правилами, встановленими для підприємств з урахуванням деяких особливостей.

Наказами про облікову політику № 1 від 01.01.2015 р. та № 1 від 01.01.2016 р. фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 встановлено забезпечити ведення бухгалтерського обліку операцій придбання та вибуття основних засобів та нематеріальних активів, нарахування амортизації за загальними правилами, встановленими для підприємств з урахуванням деяких особливостей.

Пунктом 4.2 наказів визначено, що витрати на експлуатацію майна це частина вартості майна, понесена у зв`язку з придбанням для використання в господарській діяльності з ціллю отримання доходу, яка прирівнюється до розміру амортизації, розрахованої за правилами бухгалтерського обліку.

Відповідно до наказів «Про облікову політику» № 1 від 01.01.2015 р. та № 1 від 01.01.2016 р. (а.с. 5-12 т. 2) на 2015 та 2016 роки та відомостей витрат на експлуатацію майна (а.с. 22-181 т. 2) позивачем суму розрахованої амортизації визначена як витрати на експлуатацію майна, які складаються з частини вартості майна, понесеної в зв`язку з придбанням для використання в господарській діяльності з ціллю отримання доходу, яка прирівнюється до розміру амортизації, розрахованої за правилами бухгалтерського обліку.

Нарахування амортизації позивачем проводиться щомісячно по кожному об`єкту основних засобів прямолінійним методом.

Розрахунки амортизації основних засобів та інших необоротних активів проводяться позивачем по наступним групам: група 3 - будівлі, споруди; група 4 - машини та обладнання; група 5 - транспортні засоби; група 6 - інструменти, прилади, інвентар, меблі.

Мінімально допустимі строки корисного використання основних засобів та інших необоротних активів затверджені фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 наказом, відповідно до якого по основним засобам, іншим необоротним активам та нематеріальним активам введеним в експлуатацію до 01.01.2011 року: будівлі та споруди - 20 років, інші основні засоби, нематеріальні активи - 10 років; по основним засобам іншим необоротним активам та нематеріальним активам введеним в експлуатацію після 01.01.2011 року - мінімально допустимі строки корисного використання визначеними в ст. 138 Податкового кодексу України.

З досліджених відомостей витрат на експлуатацію майна за спірні періоди вбачається, що сума витрат, яка зазначена у відомостях витрат на експлуатацію майна, дорівнює сумам розрахованої амортизації, вказаної у відомостях по амортизації основних засобів, що не заперечується позивачем.

В періоді, що перевірявся, позивач перебував на загальній системі оподаткування, був платником податку на доходи фізичних осіб, податку на доходи найманих працівників, військового збору, податку на додану вартість, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі ЄСВ).

Оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, регулюється статтею 177 Податкового кодексу України.

За приписами п. 177.1 ст. 177 кодексу доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Об`єктом оподаткування відповідно до п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (2015-2016 роки), є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Перелік витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, визначений п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу, до якого належать:

пп. 177.4.1. витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат;

пп. 177.4.2. витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);

обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством;

пп. 177.4.3. суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом;

пп. 177.4.4. інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Тобто, Податковий кодекс України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, (2015-2016 роки) на передбачав віднесення до складу витрат, пов`язаних з провадженням господарською діяльністю, фізичною особою-підприємцем амортизаційних відрахувань.

Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання суду першої інстанції, який підтримав позицію позивача, на те, що витрати на експлуатацію майна в контексті спірних правовідносин прирівнюється до розміру амортизації, розрахованої за правилами бухгалтерського обліку, з огляду на наступне.

Відповідно до пунктом 15 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 р. № 318, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.01.2000 р. за № 27/4248, до складу загальновиробничих витрат включаються:

15.1. Витрати на управління виробництвом (оплата праці апарату управління цехами, дільницями тощо; відрахування на соціальні заходи й медичне страхування апарату управління цехами, дільницями; витрати на оплату службових відряджень персоналу цехів, дільниць тощо).

15.2. Амортизація основних засобів загальновиробничого (цехового, дільничого, лінійного) призначення.

15.3. Амортизація нематеріальних активів загальновиробничого (цехового, дільничого, лінійного) призначення.

15.4. Витрати на утримання, експлуатацію та ремонт, страхування, операційну оренду основних засобів, інших необоротних активів загальновиробничого призначення.

За правилами пп. 14.1.3 п.14.1 ст. 14 Податкового кодексу України амортизація - систематичний розподіл вартості основних засобів, інших необоротних та нематеріальних активів, що амортизується, протягом строку їх корисного використання (експлуатації).

Щодо витрат на експлуатацію майна, то під такими витрати у податковому законодавстві розуміються витрати з технічного обслуговування (підтримання їх в робочому стані), утриманню, ремонту, модернізації, страхуванню.

Тобто, у будь-якому разі витрати на експлуатацію майна не є тотожними амортизації, відповідно, віднесення фізичною особою-підприємцем до складу інших витрат суми витрат на експлуатацію майна, яка дорівнює розрахованої амортизації, з урахуванням того, що законодавцем в 2015-2016 р.р. не дозволялось таким особам, які знаходились на загальній системі оподаткування, відносити до складу витрат амортизаційні відрахування, є порушенням вимог статті 177 Податкового кодексу, що призвело до завищення витрат, що в свою чергу, потягло за собою заниження розміру податку на доходу фізичних осіб.

Дійсно, Законом № 1797-VIII від 21.12.2016 р. пункт 177.4 статті 177 Податкового кодексу України доповнено підпунктом 177.4.6, відповідно до якого зазначені у цій статті підприємці мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. При цьому амортизації підлягають: витрати на придбання основних засобів та нематеріальних активів; витрати на самостійне виготовлення основних засобів.

Не підлягають амортизації та повністю включаються до складу витрат звітного періоду витрати на: проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів; ліквідацію основних засобів (у частині залишкової вартості).

Не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.

Разом з тим, такі зміни набрали чинності з 01.01.2017 р. та саме з цієї дати можуть застосовуватися підприємцями при формуванні складу витрат.

В той же час, формуючи склад витрат протягом 2015-2016 років, не мав будь-яких правових підстав для віднесення до складу витрат амортизаційних відрахувань, та не мав можливості бути обізнаним у зміні в податковому законодавстві, яке відбулось з 01.01.2017 р.

Відповідно, жодним чином зміни у законодавстві, які набрали чинності з 1 січня 2017 р., не можуть вплинути на формування витрат у 2015-2016 р.р.

Стосовно віднесення позивачем до складу інших витрат в спірних періодах витрат на відрядження суд зазначає наступне.

Позивачем віднесено до складу витрат суму в розмірі 47781,94 грн. без податку на додану вартість як витрати на відрядження (авіаквитки Київ-Варшава на 2 осіб в сумі 10922 грн., авіаквитки Київ-Стокгольм на 2 осіб в сумі 20841 грн., проживання в готелі в Варшаві в сумі 11312,08 грн., проживання в готелі в Стокгольмі в сумі 4797,86 грн., добові в загальній сумі 4134 грн.).

Позивачем до перевірки в обґрунтування правомірності віднесення до складу інших витрат зазначених сум надано протокол намірів від 30.07.2016 р., складений між позивачем та компанією Ichemad Profarb.

Податковою перевіркою встановлено, що результатами відряджень позивачем не укладено контрактів на постачання, до кінця 2016 р. не відбулось постачання товарів (робіт) як від компанії Ichemad Profarb, так й від інших контрагентів.

Відповідно до п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

За приписами пп. 177.4.4 п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, відносяться інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, в тому числі витрати на відрядження найманих працівників.

Тобто, віднесення витрат на відрядження до складу можливо, якщо такі витрати безпосередньо пов`язані з веденням господарської діяльності.

В той же час на підтвердження віднесення до складу інших витрат в спірних періодах витрат на відрядження матеріали справи містять:

Накази про відрядження № 27-2/07/к та № 27-1/07/к від 27.07.2016 р. ; завдання на відрядження в яких зазначено мету відрядження та звіт виконання завдання; протоколи намірів які укладені між ФОП ОСОБА_2 та компанією Ichemad Profarb (Польща) від 28.07.2016 р., від 30.07.2016 р. в яких йдеться про зустріч сторони ФОП ОСОБА_3 з представниками компанії Ichemad Profarb (Польща) з питань експлуатації придбаних комплектуючих по укладеним раніше контрактам U-0094 від 08.08.2014 року, а також можливо ті виготовлення матеріалів по діючому контракту; звіти про використання коштів, виданих на відрядження; закордонні паспорти на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ,; копії авіаквитків з Києва до Варшашви та Сткгольму.

За результатом здійснених відряджень були укладені додаткові договори поставки та отриманий досвід у вигляді схем, планів виробництва, в зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду , що це має безумовний зв`язок з господарською діяльністю платника податків та відповідає економічній (розумній) причині здійснення відповідних витрат і доводи контролюючого органу про не укладення за результатами таких відряджень нових контрактів не свідчить про те, що такі витрати не пов`язані з господарською діяльністю позивача.

З огляду на вказані обставини колегія суддів вважає помилковими висновки контролюючого органу про безпідставність включення ФОП ОСОБА_1 до складу витрат суму витрат, понесених на відрядження, у розмірі 47781,94 грн.

Згідно з пунктом 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу.

Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу.

Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.

Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу.

Платники збору зобов`язані забезпечувати виконання податкових зобов`язань у формі та спосіб, визначені статтею 176 цього Кодексу.

Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Частиною другою статті 9 Закону України Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

З аналізу вищевикладеного вбачається, що базою для визначення розміру належних до сплати сум єдиного внеску та військового збору є чистий оподатковуваний дохід фізичної особи підприємця.

З детального розрахунку наданого контролюючим органом вбачається, що:

податковим повідомленням-рішенням № від 01.11.2017 р., збільшено податкове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у загальному розмірі 1664442,83 грн., з яких за основним зобов`язанням - 1109628,56 грн., штрафні (фінансові) санкції - 554814,27 грн., (з яких заниження оподаткування доходу у наслідок включення до витратної частини витрат на відрядження, складає 14017,52 грн. , з яких за основним зобов`язанням 9345,05 грн., штрафні (фінансові) санкції -4672,47 грн.);

податковим повідомленням-рішенням № від 01.11.2017 р., збільшено податкове зобов`язання з військового збору у загальному розмірі 109486,82 грн., з яких за основним зобов`язанням - 87589,46 грн., штрафні (фінансові) санкції - 21897,36 грн.; (з яких заниження оподаткування доходу у наслідок включення до витратної частини витрат на відрядження, складає 972,69 грн., з яких за основним зобов`язанням 778,76 грн штрафні (фінансові) санкції -4672,47 грн.) (а.с.22, т.8)

Враховуючи викладене позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме в частині визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення № від 01.11.2017 р., в частині збільшення податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 14017,52 грн., та податкового повідомлення-рішення № від 01.11.2017 р., в частині збільшення податкового зобов`язання з військового збору у розмірі 972,69 грн.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, враховуючи часткове задоволення позовних вимог на користь позивача підлягає стягненню сплачений збір у розмірі 704 грн. 80 коп.

Керуючись п.2 ч. 1 ст. 315, ст.ст. 317, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2018 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 -задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 01.11.2017 р., в частині збільшення податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 14017,52 грн.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 01.11.2017 р., в частині збільшення податкового зобов`язання з військового збору у розмірі 972,69 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення в повному обсязі.

В повному обсязі постанова складена 03 листопада 2021 року.

Головуючий - суддя Д.В. Чепурнов

суддя Т.І. Ясенова

суддя С.В. Сафронова