Справа № 140/2625/18
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2022-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

10 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 140/2625/18

адміністративне провадження № К/990/30631/22

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Мартинюк Н.М., перевіривши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвокатки Кухарчук Анни Юріївни на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2022 року у справі №140/2625/18 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Волинське управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, в якому, з урахуванням заяви про уточнення та збільшення позовних вимог, просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України № 319 від 11 липня 2008 року «Про призначення службового розслідування» та наказ № 399 від 28 серпня 2018 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників Волинського управління ДВБ» в частині дисциплінарного стягнення ОСОБА_1 , як такі, що прийняті з істотним порушенням Закону України «Про Національну поліцію», Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ та Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ;

- визнати протиправним та скасувати наказ Начальника Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України від 31 серпня 2018 року № 145о/с про звільнення зі служби в поліції з 31 серпня 2018 року в частині звільнення ОСОБА_1 ;

- поновити ОСОБА_1 на посаді Заступника начальника - начальника відділу моніторингу та зонального контролю Волинського управління Департаменту внутрішньої безпеки Нацполіції України з 31 серпня 2018 року;

- зобов`язати Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 31.08.2018 р. по час поновлення на службі;

- стягнути з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 10 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 2 травня 2019 року (з врахуванням ухвали Волинського окружного адміністративного суду від 16 травня 2019 року про внесення виправлень у судове рішення) позовні вимоги задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано наказ Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України від 28 серпня 2018 року № 399 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників Волинського управління ДВБ" в частині застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_1 у вигляді звільнення зі служби;

- визнано протиправним та скасовано наказ Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України від 28 серпня 2018 року № 145 о/с в частині звільнення полковника поліції ОСОБА_1 - Заступника начальника управління - начальника відділу моніторингу та загального контролю Волинського управління з 31 серпня 2018 року;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді Заступника начальника управління - начальника відділу моніторингу та загального контролю Волинського управління з 01 вересня 2018 року;

- стягнуто з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 1 вересня 2018 року до 2 травня 2019 року включно в сумі: 67 036,56 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення грошового забезпечення за один місяць в розмірі 8 516,86 грн допущено до негайного виконання.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2022 року рішення Волинського окружного адміністративного суду від 2 травня 2019 року скасовано в частині задоволення позовних вимог та прийнято в цій частині нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовлено. В іншій частині рішення Волинського окружного адміністративного суду від 2 травня 2019 року залишено без змін.

Не погоджуючись з цим судовим рішенням апеляційної інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокатка Кухарчук Анна Юріївна звернулося з касаційною скаргою до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - "КАС України"), надіславши її 3 листопада 2022 року засобами поштового зв`язку.

Скаржник просить скасувати постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2022 року у справі №140/2625/18 та залишити в силі рішення рішення Волинського окружного адміністративного суду від 2 травня 2019 року.

Проаналізувавши доводи касаційної скарги й додані до неї матеріали, Суд дійшов висновку, що її належить повернути скаржнику з таких підстав.

Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

З 8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.

Так, згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Системний аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Як на підставу касаційного оскарження скаржник покликається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, стверджуючи, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема не врахував позицію Верховного Суду, яка викладена постанові від 21 липня 2022 року у справі №160/11795/20 згідно якої самого лише посилання на загальні вимоги Дисциплінарного статуту. Присяги працівника поліції та Правил етичної поведінки поліцейських недостатньо для належного обґрунтування рішення про застосування такого найсуворішого виду дисциплінарного стягнення як звільнення зі служби. Необхідно конкретизувати кваліфікацію установленого порушення поліцейським вказаних вимог шляхом чіткого визначення у чому саме полягає таке порушення. Проте, посилаючись на вказаний висновок Верховного Суду, скаржник не зазначив стосовно застосування якої норми права суд апеляційної інстанції не врахував цей висновок.

Водночас, суд касаційної інстанції звертає увагу скаржника, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

Подібність правовідносин означає, зокрема, подібність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи. При цьому, обставини, які формують зміст таких правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, самі по собі не формують подібності правовідносин, важливими факторами є також доводи і аргументи сторін, які складають межі судового розгляду справи.

Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

Так, при встановленні доцільності посилання на постанову Верховного Суду на яку посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається "не відірвано" від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

Дослідивши зміст постанови Верховного Суду від 21 липня 2022 року у справі №160/11795/20 встановлено, що Суд не висловлював правових висновків щодо застосування норми права у спірних правовідносинах, а направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції через недотримання судами принципу офіційного з`ясування обставин справи. Тому остаточного рішення судом касаційної інстанції у наведеній скаржником справі не приймалося.

Крім того, зі змісту касаційної скарги не вбачається, яку норму права судом апеляційної інстанції було застосовано всупереч висновку Верховного Суду, як і не обґрунтовано, як, на думку скаржника, така норма повинна застосовуватись.

Тому аргументи скаржника про наявність підстав для оскарження судових рішень у цій справі відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, з посиланням на судове рішення у цій справі відхиляються Верховним Судом.

Зазначене свідчить, що скаржник формально підійшов до питання належного оформлення касаційної скарги, зокрема, у частині зазначення підстав касаційного оскарження судових рішень з урахуванням вимог частини четвертої статті 328 КАС України.

Суд касаційної інстанції позбавлений можливості самостійно визначати підстави касаційного оскарження. Цей обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України).

З урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Отже, касаційну скаргу належить повернути як таку, що не містить підстав, визначених частиною четвертою статті 328 КАС України, для касаційного оскарження постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2022 року у справі №140/2625/18.

На підставі наведеного і керуючись положеннями статей 328, 330, 332, 359 КАС України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 - адвокатки Кухарчук Анни Юріївни на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2022 року у справі №140/2625/18 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Волинське управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу та моральної шкоди повернути особі, яка її подала.

Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.

Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє його права повторного звернення до Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

………………………….

Н.М. Мартинюк,

Суддя Верховного Суду