Справа № 160/4584/21
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2022-10-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

28 жовтня 2022 року м. Дніпросправа № 160/4584/21

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Ясенової Т.І., Чепурнова Д.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2022 року

у адміністративній справі № 160/4584/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2022 року відмовлено у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасуванні Вимоги Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області № Ф-4293-51-13-05/62 від 18.11.2020 до ОСОБА_1 в розмірі 35 588,74 грн.

Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку позивачем по справі з підстав неповного з`ясування судом фактичних обставин спірних правовідносин та неправильного застосування норм матеріального права, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його вимог у цій справі.

Апеляційна скарга позивача мотивована безпідставністю не врахування судом першої інстанції того, що ще до 2014 року він припинив займатися підприємницькою діяльністю тому із заявою про реєстрацію в Державному реєстрі в якості ФОП до державного реєстратора у 2014 році не звертався, запис про його державну реєстрацію в державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців під № 0091843 з відміткою про недійсність «свідоцтва про реєстрацію» було внесено автоматично без його звернення, внаслідок чого автоматично 23.01.2014 року він був взятий на облік до головного управління ДПС у Дніпропетровській області, але про це дізнався лише 18.03.2021 року коли отримав вимогу про сплату боргу за єдиним внеском на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, нарахованого за період 2017-2020 р.р., яка і є предметом оскарження у цій справі, як винесена без законних на це правових підстав.

Обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши наявні в матеріалах справи письмові докази, на підставі яких судом першої інстанції було надано правову оцінку спірних правовідносин, судова колегія дійшла висновку, що посилання апелянта на неповноту встановлених судом фактичних обставин і та неправильність правової кваліфікації виниклого спору у цій справі знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення вимог ОСОБА_1 виходячи з нижченаведеного

Відмовляючи у задоволені вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з правомірності винесеної Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області Вимоги про сплату боргу з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування № Ф-4293-51-13-05/62 від 18.11.2020 в розмірі 35 588,74 грн., оскільки будучи зареєстрованим з 30 квітня 1999 року в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осібпідприємців та громадських формувань і узятим на облік контролюючим органом 23 січня 2014 року як фізичнаособа підприємець, позивач перебуваючи на загальній системі оподаткування та на дату формування оскаржуваної вимоги зобов`язаний був своєчасно нараховувати, обчислювати і сплачувати в повному обсязі єдиний внесок у порядку та за правилами, визначеними Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI від 08 липня 2010 року в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі Закон України № 2464-VI).

При цьому, виходячи з того, що позивач не перебував у стані припинення підприємницької діяльності та не виконував передбачений п.1 ч.2 ст.6 цього Закону обов`язку по своєчасному нарахуванню, обчисленню і сплаті в повному обсязі єдиного внеску відповідно до пп.1 ч.1 ст.4, ч.3 ст.9, пп.6 ч.1, п.7 ч.1 ст.13, частин 1-4 ст.25 Закону № 2464-VI, суд першої інстанції визнав обґрунтованим обчислення відповідачем боргу з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 35 588,74 грн. на підставі даних інформаційної системи, яка сформована на підставі інтегрованої картки платника за кодом платежу 71040000, в якій обліковуються автоматично нараховані суми єдиного внеску по строку 09.02.2018р. у сумі 8448,00грн. за 2017 рік; по строку 19.04.2018р. у сумі 2457,18грн. за перший квартал 2018 року; по строку 19.07.2018р. у сумі 2457,18грн. за другий квартал 2018року; по строку 19.10.2018р. у сумі 2457,18грн. за третій квартал 2018 року; по строку 21.01.2019р. у сумі 2457,18грн. за четвертий квартал 2018 року; по строку 19.04.2019 р. у сумі 2754,18 грн. за перший квартал 2019року; по строку 19.07.2019р. у сумі 2754,18грн. за другий квартал 2019р.; по строку 21.10.2019р. у сумі 2754,18грн. за третій квартал 2019 року; по строку 20.01.2020р. у сумі 2754,18грн. за четвертий квартал 2019 року; по строку 21.04.2020 року у сумі 2078,12грн. за перший квартал 2020 року (січень, лютий); по строку 20.07.2020 року у сумі 1039,06грн. за другий квартал 2020 року (червень); по строку 19.10.2020 року у сумі 3178,12грн. за третій квартал 2020 року.

На спростування доводів позивача, суд першої інстанції зазначив, що факт фальсифікації державної реєстрації позивача як фізичної особи-підприємця не підтверджено доказами, а у задоволені позову ОСОБА_1 по справі № 160/4586/21 стосовно визнання протиправною і скасування державної реєстрації підприємницької діяльності без створення юридичної особи (фізичної особи підприємця) ОСОБА_1 з моменту ( дати) її вчинення, тобто з 30 квітня 1999 року, номер реєстраційної дії (запису) 04052442Ф0011107, яка була здійснена Виконавчим комітетом Шевченківської у місті Дніпрі ради та зобов`язання внести запис про скасування державної реєстрації підприємницької діяльності без створення юридичної особи - відмовлено рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2021 року було, яке було залишено без змін Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2021 року.

Не взято до уваги судом першої інстанції також доводи позивача по цій справі, що до Єдиного державного реєстру 22.01.2014р. було внесено запис № 0091843 "включення відомостей про фізичну особу підприємця з відміткою про те, що свідоцтво про її державну реєстрацію, вважається недійсним", оскільки на переконання суду першої інстанції на момент нарахування зобов`язань з єдиного внеску підприємницька діяльність позивача не була припинена, позивач був зареєстрований як фізична-особа підприємець. Тобто, суд першої інстанції спираючись на положення частини першої і третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», виходив з того, що внесені до Єдиного державного реєстру документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, а тому за позивачем, зареєстрованим фізичною особою-підприємцем у спірний період, зберігається обов`язок сплачувати єдиний внесок.

Також, на підтвердження правомірності сформованої контролюючим органом вимоги про сплату позивачем боргу (недоїмки) на підставі облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів, суд першої інстанції узяв до уваги витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідно якого ОСОБА_1 припинив підприємницьку діяльність на підставі власного рішення лише 29.12.2021 року, а до цієї дати у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутня інформація стосовно припинення підприємницької діяльності позивача.

Судова колегія не може погодитися з висновками суду першої інстанції у цій справі

з підстав помилково застосування судом до спірних правовідносин як положень Закону № 2464-VI, яким визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску (частина друга статті 2 Закону № 2464-VI), так і приписів Інструкції № 449, якою визначається процедура нарахування і сплати єдиного внеску страхувальниками, визначеними Законом № 2464-VI, нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів.

Зокрема, вирішуючи спір у цій справі по суті, суд першої інстанції не узяв до уваги, що для правильного вирішення виниклого між позивачем та податковим органом спору, слід було перш за все перевірити наявність загальних умов та правових підстав для нарахування контролюючим органом заборгованості позивачу зі сплати єдиного внеску за період 2017-2019 років з використанням лише облікових даних інформаційної системи податкового органу та внесеної до ЄДР інформації стосовно дати і номера записів про облік позивача, як фізичної особи-підприємця в органах статистики та податкової служби.

Так, судом першої та апеляційної інстанції встановлено, а відповідачем по справі не спростовано, що після набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" № 755-IV (далі Закон № 755-IV) позивач по цій справі не звертався до державного реєстратора з реєстраційною карткою про включення відомостей про нього до ЄДР ні після набрання чинності цим Законом з 01 липня 2004 року, ні у 2014 році.

Сторонами по справі до матеріалів справи не долучався витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а тому перевіряючи наявність у позивача статусу фізичної особи-підприємця і відповідно обов`язків платника єдиного внеску у розумінні Закону № 2464-VI зі змінами, внесеними з 01.01.2017 р. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року № 1774-VIII, які запровадили, серед іншого, сплату єдиного внеску для фізичних осіб-підприємців (крім тих, які обрали спрощену систему оподаткування) та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, у сумі, що не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску, незалежно від отримання доходу (прибутку) у місяці нарахування єдиного внеску - суд першої інстанції виходив з наданої відповідачем по справі «детальної інформації про фізичну особу-підприємця» (а.с.31) та з наданих позивачем копій рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2021 року та постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2021 року у справі № 160/4586/21 (а.с.61-73), які містять в собі інформацію, суттєву для вирішення спірних у цій справі правовідносин, але яку суд першої інстанції не проаналізував належним чином, що є підставою для її детального обговорення судом апеляційної інстанції.

Так, згідно наданої відповідачем «детальної інформації про фізичну особу-підприємця» (а.с.31), колегією суддів встановлено, що: відомості до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про дату « 30.04.1999» державної реєстрації позивача внесено тільки 22.01.2014 під номером запису 0091843; місцезнаходженням реєстраційної справи позивача є Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради; в порядку інформаційної взаємодії між ЄДР та інформаційними системами державних органів, а саме, Головного управління регіональної статистики та Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (Соборне управління, Шевченківська ДПІ) отримано відомості про взяття ОСОБА_1 на облік 23.01.2014 року як платника податків та як платника єдиного внеску.

Зазначена в попередньому абзаці інформація свідчить, що позивач з 01 липня 2004 року до 22.01.2014 року не обліковувався в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань також як і не обліковувався до 23.01.2014 року як платник податків та як платник єдиного внеску в органах статистики і податкової служби.

Відповідно до суті рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2021 року та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2021 року у справі № 160/4586/21, судами перевірялося питання протиправності і скасування реєстраційної дії (запису) Виконавчого комітету Шевченківської у місті Дніпрі ради про державну реєстрацію підприємницької діяльності позивача без створення юридичної особи (фізичної особи-підприємця) з моменту (дати) її вчинення, тобто з 30 квітня 1999 року, та про наявність правових підстав для зобов`язання Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради внести запис про скасування державної реєстрації підприємницької діяльності з 30.04.1999 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

При цьому, обставини у згаданій вище справі № 160/4586/21 досліджувалися судами на підставі отриманих з Адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради реєстру реєстраційних справ, суб`єктів підприємницької діяльності - фізичних осіб, зареєстрованих станом на 30.04.1999 р., та з архівного управління Департаменту забезпечення діяльності виконавчих органів Дніпровської міської ради матеріалів реєстраційної справи ОСОБА_1 відповідно яких: здійснена Виконавчим комітетом Шевченківської у місті Дніпрі ради державна реєстрація позивача як фізичної особи-підприємця була здійснена на підставі Закону України «Про підприємництво» шляхом внесення 30.04.1999 року відповідного запису реєстраційної дії номер 04052442Ф0011107 до Журналу обліку реєстраційних справ суб`єктів підприємницької діяльності фізичних осіб про реєстрацію під обліковим номером №11107 за видом діяльності «роздрібна торгівля, технічне обслуговування транспортних засобів», з оформленням позивачу свідоцтва про державну реєстрацію згідно Закону України «Про підприємництво» з використанням бланку старого зразка.

Водночас, у вказаній справі № 160/4586/21 судами також було встановлено, що позивач після набрання чинності Закону № 755-IV не звертався згідно ч.2 ст.18 цього Закону до державного реєстратора з реєстраційною карткою про включення відомостей про нього до ЄДР, а видане йому у 1999 році свідоцтво про державну реєстрацію з використанням бланків старих зразків втратило чинність, у зв`язку з чим до Єдиного державного реєстру 22.01.2014р. було внесено запис за № 0091843 про дату державної реєстрації позивача 30.04.1999 року з відміткою про недійсність виданого позивачу свідоцтва про державну реєстрацію, що повністю узгоджується з положеннями п. 9 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення», Законом України від 01 липня 2010 року № 2390-VІ «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців» щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання» та наказу Міністерства юстиції України №575/5 від 12.04.2012 року «Про тимчасові міжвідомчі спеціальні комісії з питань проведення інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», якими прописувалася процедура проведення тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями роботи стосовно зареєстрованих до 1 липня 2004 року юридичних осіб та фізичних осіб підприємців та включення до Єдиного державного реєстру інформації про підприємців з відміткою недійсності виданого до 1 липня 2004 року свідоцтва про державну реєстрацію.

Ураховуючи встановлену в судовому порядку у справі № 160/4586/21: наявність у ЄДР відомостей про недійсність свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_1 ; відсутність запису про проходження перереєстрації ОСОБА_1 про здійснення підприємницької діяльності; передачу матеріалів реєстраційної справи ОСОБА_1 на зберігання до архівного управління Департаменту забезпечення діяльності виконавчих органів Дніпровської міської ради відповідно до рішення Виконавчого комітету Бабушкінської районної ради м. Дніпропетровська від 21.05.1999 року №295 "Про зберігання реєстраційних справ суб`єктів підприємницької діяльності-фізичних осіб" колегія суддів вважає безпідставним не врахування судом першої інстанції у цій справі беззаперечно встановленого факту відсутності у ОСОБА_1 статусу ФОП станом на час виникнення спірних правовідносин, а відповідно і статусу застрахованої особи у розумінні п.3 ст.1 Закону № 2464-VI, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.

Вирішуючи спір у цій справі по суті, суд першої інстанції правильно виходив з того, що згідно до пп.1 ч.1 ст.4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є: фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців);

Разом з тим, суд першої інстанції не узяв до уваги положення ст.2 Закону № 2464-VI в якій чітко прописано «сферу правового регулювання цього Закону», дія якого поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску (ч.1), і виключно яким: визначаються принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску (ч.2).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону № 2464-VI уся інформація про платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та застрахованих осіб, що складається з реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб накопичується та зберігається у Державному реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування. А згідно п.7 ч.1 ст.1 цього Закону, уповноваженим органом на ведення реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування є Пенсійний фонд України, тому адмінімістративний суд у даному спірному випаду зобов`язаний врахувати отримане від Головного управління Пенсійного фонду України повідомлення (а.с.88-89) про відсутність в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування інформації стосовно ОСОБА_1 .

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Дійсно, згідно зі статтею 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом, але відповідач по справі та адміністративний суд при вирішенні спору у цій справі, виходячи з положень Закону № 2464-VI зобов`язані перш за все встановити, що ОСОБА_1 має статус ФОП, оскільки це питання є визначальним для віднесення його до платників єдиного внеску, що в свою чергу має значення для правильного вирішення цієї справи та прийняття обґрунтованого рішення.

Переглядаючи в апеляційному порядку дану справу вважає, що питання наявності у позивача статусу платника єдиного внеску відповідно до п.4 ч.1 ст.4 Закону № 2464-VI і, як наслідок, наявності обов`язку сплачувати єдиний внесок у мінімальному розмірі за період з 2017 року по 2020 рік відповідно до оскаржуваної вимоги за відсутності доходу від здійснення підприємницької діяльності спірним є спірним, оскільки ОСОБА_1 набув статусу суб`єкта підприємницької діяльності та отримав відповідне свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи до 01 липня 2004 року, тобто до набрання чинності Законом № 755-IV, але не звертався до державного реєстратора з реєстраційною карткою про включення відомостей про нього до ЄДР відповідно до вимог цього Закону.

Отже, до предмета доказування в цій справі входить наявність можливості ОСОБА_1 , який набув статусу суб`єкта підприємницької діяльності до набрання чинності Законом № 755-IV, здійснювати конституційне право на підприємницьку діяльність та отримувати дохід від такої діяльності на законних підставах у разі неподання ним реєстраційної картки відповідно до вимог цього Закону.

Проте, ні відповідач по справі ні суд першої інстанції вказане вище правове питання не досліджували вважаючи встановленим, що позивач мав статус ФОП протягом спірного періоду та був платником єдиного внеску відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI.

Колегія суддів скасовуючи рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2022 року у цій справі наголошує, що згідно із ч.2 ст.50 Цивільного кодексу України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом, а ч.1 ст.128 Господарського кодексу України визначено, що громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу, тобто, державної реєстрації в порядку визначеному ст.42 Закону № 755-IV, який набрав чинності з 01 липня 2004 року і яким передбачено створення та формування Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Згідно з п.2 розділу VIII «Прикінцеві положення» цього Закону державний реєстратор протягом 2004-2005 років при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, зобов`язаний провести заміну раніше виданих їм свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка. Тобто, визначена процедура державної реєстрації з дати набрання чинності Законом № 755-IV передбачала встановлення волевиявлення особи щодо одержання правового статусу ФОП через здійснення повного (при первинному набутті) чи мінімального (при підтвердженні набутого статусу суб`єкта підприємницької діяльності до 01 липня 2004 року) комплексу дій шляхом подання державному реєстратору реєстраційної картки (документ встановленого зразка, який підтверджує волевиявлення особи щодо внесення відповідних записів до ЄДР - абзац сьомий частини першої статті 1 Закону № 755-IV) та отримання свідоцтва про державну реєстрацію (документ встановленого зразка), який засвідчує факт внесення до ЄДР запису про державну реєстрацію юридичної особи або ФОП (абз.9 ч.1 ст.1 Закону № 755-IV).

Відповідно до пунктів 2-4 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2390-VI, який набрав чинності 03 березня 2011 року та яким було внесено зміни до Закону № 755-IV, передбачено, що процес включення до ЄДР відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Усі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 01 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до ЄДР та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв. Свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними.

Водночас пунктом 8 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2390-VI було визначено, що після закінчення передбаченого для включення відомостей до ЄДР строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, уповноважені органи у місячний строк проводять остаточне звірення даних відомчих реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо), за результатами якого готують аналітичну інформацію для передачі її тимчасовим міжвідомчим спеціальним комісіям, утвореним з метою проведення в Автономній Республіці Крим та відповідних областях інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, відомості про яких до строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, не включені до ЄДР. За результатами проведеної тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями роботи відомості про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, включаються до ЄДР з відміткою про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, вважаються недійсними.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів наголошує, що строк для включення до ЄДР відомостей про фізичних осіб - підприємців, державна реєстрація яких була проведена до 01 липня 2004 року, визначений пунктом 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2390-VI, закінчився 03 березня 2012 року. При цьому цей строк включення до ЄДР відомостей про фізичних осіб-підприємців, державна реєстрація яких проведена до 01 липня 2004 року, підлягав застосуванню виключно у випадках самостійного подання останніми реєстраційних карток державному реєстратору. Натомість відомості про фізичних осіб - підприємців, які самостійно не звернулись із відповідною заявою у строк, установлений пунктом 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2390-VI, підлягали включенню до ЄДР на підставі інформації, отриманої від тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій. Державні реєстратори, вносячи відомості про цих фізичних осіб - підприємців до ЄДР, зобов`язані були зробити відмітку про недійсність їхнього свідоцтва про державну реєстрацію.

Запроваджені законами №2390-VI та №1155-VII зміни у процедуру адміністрування системи державної реєстрації фізичних осіб-підприємців, якими визначаєть регулювання діяльності уповноважених органів у відношенні до фізичних осіб, які мають намір продовжувати здійснювати підприємницьку діяльність, розпочату ними до 01 липня 2004 року, що підтверджується виконанням ними обов`язку подати реєстраційну картку або ж констатації відмови особи від набуття статусу ФОП шляхом неподання реєстраційної картки, що за змістом нормативних приписів мало наслідком відмову в заміні свідоцтва про державну реєстрацію на бланки нового зразка та внесення відмітки до ЄДР про недійсність свідоцтва про їх державну реєстрацію, які були оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, що не спростовує наведених вище по тексту постанови апеляційної інстанції висновків щодо природи визначення статусу ФОП, які без проведення передбачених Законом № 755-IVреєстраційних дій не можуть зареєструвати зміни до своїх установчих документів та змінити відомості про себе, також як і не можуть законно здійснювати підприємницьку діяльності і отримувати дохід від такої діяльності.

Існування нечіткого та суперечливого нормативного регулювання спірних правовідносин, що сприяло неправильному його трактуванню і правозастосуванню відповідними контролюючими органами свідчить тільки про порушення принципу правової визначеності, що в свою чергу не може бути підставою для відповідальності саме позивача, як особи, яка здійснювала підпрємницьку діяльність до 01 липня 2004 року за Законом «Про підприємництво» та відмовилася від набуття статусу фізичної особи-підприємця за Законом № 755-IV.

Наведена позиція стосовно особливої важливості принципу "належного урядування" підтримується також практикою Європейського суду, яким у рішенні ЄСПЛ від 20 січня 2012 року по справі "Рисовський проти України" підкреслювалося, що державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб, і на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах (пункт 70). А з питань імперативності правил про прийняття рішення на користь платників податків, у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків, сформованою практикою ЄСПЛ передбачено, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на основоположні права людини, слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справа "Серков проти України", заява № 39766/05, пункт 43).

Наведені обставини у сукупності свідчать, що статус ФОП є формою реалізації конституційного права на підприємницьку діяльність, а відсутність підтвердженого у визначеній державою формі реалізації цього права у нових умовах нормативно-правового регулювання після 2004 року виключає можливість автоматичного перенесення набутих до 01 липня 2004 року ознак суб`єкта господарювання, оскільки особа не може бути примушена до реалізації наданого їй права в цих умовах, а користується ним на власний розсуд. Особи, які бажали здійснювати підприємницьку діяльність, мали обов`язок подати реєстраційну картку. Неподання ж картки констатувало відмову особи від набуття статусу ФОП, що і виражається у визнанні нечинним свідоцтва, оформленого на бланках старого зразка.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що відсутність офіційного підтвердження у ОСОБА_1 статусу ФОП шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом № 755-IV, виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів. Відповідно, за відсутності фактичних доказів протилежного, виключається і можливість формальної та фактичної участі позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.

Зазначені у попередньому абзаці висновки апеляційного не спростовуються ні фактом внесення до ЄДР запису за № 0091843 про включення відомостей про ОСОБА_1 22.01.2014р. з відміткою про недійсність його свідоцтва про державну реєстрацію, ні фактом внесення до ЄДР 29.12.2021 запису № 001091843 про припинення підприємницької діяльності фізичної особипідприємця, оскільки адміністративний судом не встановлено, а відповідачем по справі не надано доказів офіційного підтвердження в ОСОБА_1 статусу ФОП у розумінні визначеному Законом № 755-IV, який би дозволяв позивачу у період з 01.07.2004 р. по 29.12.2021 р. законно здійснювати підприємницьку діяльність та отримувати відповідний дохід, який відповідно до положень Закону 2464-VI (зі змінами та доповненнями, у тому числі і внесеними Законом № 592-ІХ) є об`єктом нарахування єдиного соціального внеску.

Про відсутність правових підстав для нарахування позивачу, який після 01.07.2004 року відмовився від зайняття підприємницькою діяльністю шляхом не подання реєстраційної картки і інших документів для внесення інформації про нього до ЄДР та не отримав свідоцтво про державну реєстрацію нового зразка, свідчить і пункт 5 розділу І Закону України від 13 травня 2020 року № 592-IX «Про внесення змін до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" щодо усунення дискримінації за колом платників» (далі - Закон № 592-IX), відповідно до положень якого розділ VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2464-VI доповнено пунктом 9-15, якими встановлено процедуру списання суми недоїмки, нарахованих платникам єдиного внеску, зазначеним у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, за період з 01 січня 2017 року до дня набрання чинності Законом № 592-IX, а також штрафів та пені, нарахованих на ці суми недоїмки, у разі якщо такими платниками не отримано дохід (прибуток) від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та за умови подання протягом 90 календарних днів з дня набрання чинності Законом № 592-IX, зокрема платниками, зазначеними у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), - державному реєстратору за місцем знаходження реєстраційної справи фізичної особи - підприємця заяви про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності та до податкового органу - звітності відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону за період з 01 січня 2017 року до дня набрання чинності Законом № 592-IX.

Для розуміння безпосереднього зв`язку спірного у цій справі питання та зазначених вище змін і доповнень, що були внесені Законом № 592-IX до Закону № 2464-VI, колегія суддів акцентує увагу на пояснювальну записку до проекту Закону № 592-ІХ, з якою убачається, що його прийняття було обумовлено, зокрема, тим, що встановлення обов`язку сплати єдиного соціального внеску без отримання доходу не відповідає легальній меті державного регулювання цього виду відносин та є непослідовним у контексті самого Закону, який визначає об`єктом нарахування єдиного соціального внеску саме отриманий дохід.

Наведені висновки апеляційної інстанції у цій справі повністю узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 01.07.2020 року по справі № 260/81/19 (провадження № 11-118апп20), яка прийняла та призначила цю справу до касаційного розгляду в порядку письмового провадження без виклику її учасників з огляду на практику Європейського суду з прав людини про доцільність розгляду справи на основі письмових доказів у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Аксен проти Німеччини", заява N 8273/78; рішення від 25 квітня 2002 року у справі "Варела Ассаліно проти Португалії", заява N 64336/01), а постановляючи ухвалу про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду послався на те, що спірним питанням у цій справі є наявність у позивача статусу платника єдиного внеску відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону N 2464-VI і, як наслідок, наявність обов`язку сплачувати єдиний внесок у мінімальному розмірі у 2017-2018 роках за відсутності доходу від здійснення підприємницької діяльності, тобто, виходячи з того, що до предмета доказування в цій справі входить наявність у позивача статусу ФОП у вказаний період..

Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

? ? ? ?Відповідно ст. 317 КАС України підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; недоведеність обставин, що мають значення справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

? ? ?Враховуючи встановлені під час апеляційного перегляду даної справи фактичні обставини спору, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із прийняттям іншого рішення у справі - про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

? Стосовно розподілу витрат зі сплати судового збору, колегія суддів зазначає наступне.

? ? ? Відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної інстанції ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

? ? ? Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

? Згідно з ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

? ? ? ?Судом встановлено, що позивачем понесені витрати зі сплати судового збору за подання позову до суду першої інстанції - 908,00 грн. (а.с.1), та апеляційної скарги при оскарженні рішення суду першої інстанції у сумі 1362,00 грн. (а.с.104), що підтверджується квитанціями та складає загальну суму сплачених судових витрат у розмірі 2270,00 грн.

Керуючись ст.ст. 242, 315, 317, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2022 року скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу задовольнити у повному обсязі.

Визнати протиправною та скасувати Вимогу Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області № Ф-4293-51-13-05/62 від 18.11.2020 до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , про сплату боргу (недоїмки) в розмірі 35 588,74 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) здійснені ним документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (, ІК ВП 44118658, 49005, м.Дніпро, вул.Сімферопольська, буд.17А) в загальній сумі судових витрат у розмірі 2270,00 грн. (дві тисячі двісті сімдесят грн.)

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя Т.І. Ясенова

суддя Д.В. Чепурнов