Справа № 299/1210/22
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2022-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2022 рокуЛьвівСправа № 299/1210/22 пров. № А/857/11878/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І. М., Шинкар Т. І.,

за участю секретаря судового засідання Доморадової Р. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 04 липня 2022 року, ухвалене головуючим суддею Леньо В. В. об 11:11 год у м. Виноградові, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Закарпатської митниці про скасування постанови в справі про порушення митних правил,

ВСТАНОВИВ:

19.02.2022 ОСОБА_1 звернулася в суд з адміністративним позовом до Закарпатської митниці, в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника Закарпатської митниці від 25.01.2022 у справі про порушення митних правил № 2103/30500/21, якою на неї накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 300 442,83 грн, та закрити провадження у справі про порушення митних правил.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що її безпідставно притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено адміністративне стягнення за вчинення правопорушення, передбаченого статтею 485 Митного кодексу України, оскільки транспортний засіб Volkswagen Passat з реєстраційним номером НОМЕР_1 ввезений нею на територію України як нерезидентом під час постійного проживання в Чеській Республіці більше одного року та з наміром вивезти такий транспортний засіб за межі України у встановлений для нерезидентів строк, однак, через протиправні дії третіх осіб була позбавлена такої можливості. Також вказує на порушення відповідачем порядку розгляду справи про порушення митних правил та безпідставність розміру накладеного стягнення, а також звертає увагу на те, що обставини, вказані в оскаржуваній постанові, були встановлені відповідачем в лютому 2021 року, а стягнення накладено 25.01.2022 - поза межами строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених Митним кодексом України.

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 04.07.2022 в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує обставинами, викладеними в позовній заяві. Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не врахував недотримання відповідачем вимог Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24.11.2003 № 142/5/2092, а покликання відповідача на те, що для визначення вартості транспортного засобу використовувались Інтернет ресурси, що не підтверджені належними доказами включення їй у звіт (акт) про оцінку або у висновок експерта.

В судове засідання з апеляційного розгляду справи учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до частини четвертої статті 229, статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний суд ухвалив розгляд справи здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідь головуючого судді, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 06.12.2021 головним державним інспектором оперативного відділу № 2 управління боротьби з контрабандою та порушенням митних правил Закарпатської митниці Змикалом В. В. складено протокол про порушення митних правил № 2103/30500/21, в якому зафіксовано, що 25.10.2020 в зону митного контролю на ділянку «В`їзд» митного посту «Лужанка» Закарпатської митниці Держмитслужби заїхав легковий автомобіль марки «VW» моделі «Passat» з реєстраційним номером НОМЕР_1 , VIN-код: НОМЕР_2 , під керуванням громадянки Угорщини ОСОБА_2 . До митного оформлення було подано паспорт громадянина Угорщини НОМЕР_3 від 09.07.2017, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та заявлено митний режим «тимчасового ввезення до 1 року» та повідомлено про постійне місце проживання: АДРЕСА_1 , що стало підставою для ввезення транспортного засобі на митну територію України без сплати відповідних митних платежів. Однак ОСОБА_1 є громадянкою України з постійним місцем проживання в Україні, тобто є резидентом України, і подавши під час митного контролю та оформлення транспортного засобу паспорт громадянина Угорщини за заявивши митному органу постійне місце проживання за межами території України, вчинила протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, що є порушенням митних правих, передбачених статтею 485 Митного кодексу України. Розгляд справи призначено на 25.01.2022 о 10:00 год. Примірник протоколу вручений позивачу 06.12.2021, про що свідчить її власноручний підпис.

На підставі вказаного протоколу 25.01.2022 в.о. заступника начальника Закарпатської митниці Янченко С. В. виніс постанову, якою ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні порушення митних правил, передбаченого статтею 485 Митного кодексу України і накладено стягнення у розмірі 300 % несплаченої суми митних платежів, що становить 300 442,83 грн.

Вважаючи дану постанову протиправною, ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем доведено наявність в діях позивача складу правопорушення, передбаченого статтею 485 Митного кодексу України, а саме, маючи статус «громадянина-резидента», позивач вчинила дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів шляхом надання паспорта громадянина Угорщини для ввезення на митну територію України автомобіля в режимі «тимчасове ввезення» згідно з частиною другою статті 380 Митного кодексу України, в порядку, передбаченому для «громадян-нерезидентів». Вказано, що відповідачем правомірно вартість автомобіля визначено на рівні 1500 євро за допомогою довідкового інтернет-джерела на підставі мінімальної довідкової вартості за межами митної території України подібного транспортного засобу, а також на підставі суми заявленої позивачкою у своєму письмовому поясненні.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки та збори в порядку та в розмірах встановлених законом.

Стаття 71 Митного кодексу України передбачає, що декларант має право обрати митний режим, у який він бажає помістити товари, з дотриманням умов такого режиму та у порядку, що визначені цим Кодексом. Поміщення товарів у митний режим здійснюється шляхом їх декларування та виконання митних формальностей, передбачених цим Кодексом. Митний режим, у який поміщено товари, може бути змінено на інший, обраний декларантом відповідно до частини першої цієї статті, за умови дотримання заходів тарифного та нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності, встановлених відповідно до закону для товарів, що поміщуються у такий інший митний режим.

Згідно зі статтею 103 Митного кодексу України тимчасове ввезення - це митний режим, відповідно до якого іноземні товари, транспортні засоби комерційного призначення ввозяться для конкретних цілей на митну територію України з умовним повним або частковим звільненням від оподаткування митними платежами та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності і підлягають реекспорту до завершення встановленого строку без будь-яких змін, за винятком звичайного зносу в результаті їх використання.

Особливості тимчасового ввезення громадянами транспортного засобу особистого користування на митну територію України врегульовано статтею 380 Митного кодексу України.

Згідно з частиною першою цієї статті тимчасове ввезення громадянами-нерезидентами на митну територію України транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року. Цей строк може бути продовжено митними органами з урахуванням дії обставин непереборної сили та особистих обставин громадян, які ввезли такі транспортні засоби, за умови документального підтвердження цих обставин, але не більш як на 60 днів. Обов`язковою умовою допуску зазначених транспортних засобів до тимчасового ввезення на митну територію України є реєстрація цих транспортних засобів в уповноважених органах іноземних держав, що підтверджується відповідним документом.

Транспортні засоби особистого користування, що тимчасово ввозяться на митну територію України громадянами-нерезидентами, не підлягають письмовому декларуванню та звільняються від проведення заходів офіційного контролю, а також від подання документів та/або відомостей, що підтверджують дотримання встановлених заборон та/або обмежень щодо переміщення транспортних засобів особистого користування через митний кордон України. Пропуск таких транспортних засобів через митний кордон України здійснюється без застосування до них заходів гарантування, передбачених розділом Х цього Кодексу. Пальне, що міститься у звичайних (встановлених заводом-виробником) баках зазначених транспортних засобів, не підлягає письмовому декларуванню та не є об`єктом оподаткування митними платежами (частина друга цієї статті).

Абзацами першим та другим частини четвертої статті 380 Митного кодексу України передбачено, що тимчасове ввезення громадянами-резидентами транспортних засобів особистого користування, що класифікуються за товарними позиціями 8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 тонни), 8711 згідно з УКТ ЗЕД та причепів до них товарної позиції 8716 згідно з УКТ ЗЕД дозволяється на строк до одного року під письмове зобов`язання про їх зворотне вивезення за умови письмового декларування в порядку, передбаченому законодавством України для громадян, після сплати всіх митних платежів, які відповідно до закону підлягають сплаті при імпорті таких транспортних засобів.

Тимчасове ввезення громадянами-резидентами на митну територію України інших транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року під письмове зобов`язання про їх зворотне вивезення за умови письмового декларування в порядку, передбаченому законодавством України для громадян, та із застосуванням до них заходів гарантування, передбачених розділом Х цього Кодексу.

Строки, передбачені абзацами першим, другим, третім та п`ятим цієї частини, можуть бути продовжені митними органами з урахуванням дії обставин непереборної сили та особистих обставин громадян, які ввезли транспортні засоби, за умови документального підтвердження цих обставин, але не більш як на 60 днів (абзац четвертий частини четвертої статті 380 Митного кодексу України).

Згідно з частиною п`ятою статті 380 Митного кодексу України тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування можуть використовуватися на митній території України виключно громадянами, які ввезли зазначені транспортні засоби в Україну, для їхніх особистих потреб.

Наведені норми встановлюють різні режими митного контролю та сплати митних платежів в залежності від правового статусу громадянина, який здійснює ввезення транспортного засобу для особистого користування, розрізняючи два статуси: нерезидента і резидента.

Правовий статус резидента/нерезидента України визначається нормами Митного та Податкового кодексів України.

Відповідно до підпункту "в" пункту 33 та підпункту "в" пункту 50 статті 4 Митного кодексу України резидентом визнаються фізичні особи: громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які мають постійне місце проживання в Україні, у тому числі ті, які тимчасово перебувають за кордоном. Нерезидентами є фізичні особи: іноземці та особи без громадянства, громадяни України, які мають постійне місце проживання за межами України, у тому числі ті, які тимчасово перебувають на території України.

Згідно з нормами абзаців першим - шостим підпункту "в" підпункту 14.1.213 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України резидентом є фізична особа - резидент - фізична особа, яка має місце проживання в Україні.

У разі якщо фізична особа має місце проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо така особа має місце постійного проживання в Україні; якщо особа має місце постійного проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо має більш тісні особисті чи економічні зв`язки (центр життєвих інтересів) в Україні. У разі якщо державу, в якій фізична особа має центр життєвих інтересів, не можна визначити, або якщо фізична особа не має місця постійного проживання у жодній з держав, вона вважається резидентом, якщо перебуває в Україні не менше 183 днів (включаючи день приїзду та від`їзду) протягом періоду або періодів податкового року.

Достатньою (але не виключною) умовою визначення місця знаходження центру життєвих інтересів фізичної особи є місце постійного проживання членів її сім`ї або її реєстрації як суб`єкта підприємницької діяльності.

Якщо неможливо визначити резидентський статус фізичної особи, використовуючи попередні положення цього підпункту, фізична особа вважається резидентом, якщо вона є громадянином України.

Якщо всупереч закону фізична особа - громадянин України має також громадянство іншої країни, то з метою оподаткування цим податком така особа вважається громадянином України, який не має права на залік податків, сплачених за кордоном, передбаченого цим Кодексом або нормами міжнародних угод України.

Визначення фізичних осіб - нерезидентів у Податковому кодексі України здійснено від зворотного: якщо особа не визнається резидентом за жодним з критеріїв, передбачених в абзацах 4-10 підпункту 14.1.213 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу, вона вважається нерезидентом, про що зазначено в абзаці сьомому цього підпункту.

Пунктом 1 статті 2 Закону України «Про громадянство України» встановлено, що громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.

За приписами Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 №3857-ХІІ, а також пункту 5.3 Порядку розгляду в дипломатичних представництвах або консульських установах України за кордоном клопотань громадян України, які виїхали за її межі тимчасово, про залишення на постійне проживання за кордон, затвердженого наказом Міністерства закордонних справ України від 22.11.1999 №201, передбачено, що документом, який підтверджує постійне проживання громадянина України за кордоном, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон зі штампом «Постійне проживання» або таким написом (з відміткою про дату внесення та із зазначенням посади і прізвища особи, яка його внесла), який скріплюється підписом посадової особи та печаткою відповідного територіального підрозділу Міністерства закордонних справ України або дипломатичного представництва чи консульської установи України за кордоном. При цьому, такі відмітки проставляються після представлення заявником довідок про виписку з останнього місця постійного проживання в Україні та здачі паспорта громадянина України до органів внутрішніх справ України.

Отже, одне лише перебування у громадянстві іншої держави не підтверджує статус особи як нерезидента.

Частиною першою статті 458 Митного кодексу України передбачено, що порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред`явлення їх органам доходів і зборів для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на органи доходів і зборів цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.

Статтею 485 Митного кодексу України передбачена адміністративна відповідальність за заявлення в митній декларації з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру неправдивих відомостей щодо істотних умов зовнішньоекономічного договору (контракту), ваги (з урахуванням допустимих втрат за належних умов зберігання і транспортування) або кількості, країни походження, відправника та/або одержувача товару, неправдивих відомостей, необхідних для визначення коду товару згідно з УКТ ЗЕД та його митної вартості, та/або надання з цією ж метою органу доходів і зборів документів, що містять такі відомості, або несплата митних платежів у строк, встановлений законом, або інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, а так само використання товарів, стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими було надано такі пільги.

Зі змісту даної норми випливає, що склад порушення, передбаченого статтею 485 Митного кодексу України обумовлює наявність в діях особи особливої мети - ухилення від сплати податків та зборів, або зменшення їх розміру, та вини у формі прямого умислу.

Згідно із частиною першою статті 467 Митного кодексу України, якщо справи про порушення митних правил відповідно до статті 522 цього Кодексу розглядаються митними органами або судами (суддями), адміністративне стягнення за порушення митних правил може бути накладено не пізніше ніж через шість місяців з дня виявлення правопорушення. Строк накладення адміністративних стягнень у справах про порушення митних правил зупиняється на час розгляду таких справ судом.

Відповідно до статті 486 Митного кодексу України завданнями провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотриманням вимог закону, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню порушень митних правил, та запобігання таким правопорушенням.

Згідно із статтею 489 Митного кодексу України посадова особа при розгляді справи про порушення митних правил зобов`язана з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують та/або обтяжують відповідальність, чи є підстави для звільнення особи, що вчинила правопорушення, від адміністративної відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 має подвійне громадянство - України та Угорщини.

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання від 11.06.2019 № 923 зареєстроване місце проживання позивача: АДРЕСА_2 .

Належних та достатніх доказів виписки з вказаного місця постійного проживання в Україні та здачі паспорта громадянина України до органів внутрішніх справ України позивачем не надано.

Таким чином, судом першої інстанції зроблено правильний висновок, що ОСОБА_1 на момент ввезення на митну територію України транспортного засобу являлася громадянином України - резидентом, тобто фізичною особою громадянином України, яка має постійне місце проживання в Україні.

Наведений висновок не спростовується доводами позивача про її постійне проживання в Республіці Чехії, оскільки довідка про дозвіл на проживання на території Чеської Республіки від 07.10.2019 підтверджує лише її право на тимчасове проживання. Що стосується покликань позивача на ведення нею підприємницької діяльності в Чеській Республіці, то в матеріалах справи міститься лише підтвердження реєстрації її як самозайнятої особи у період з 01.08.2019 по 22.11.2020, однак, доказів фактичного здійснення нею такої діяльності в матеріалах справи немає.

Також не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_1 про навчання її дочки в школі у м. Празі, оскільки відомості з шкільного журналу ОСОБА_3 не містять відомостей про навчальний заклад, підпису і печатки уповноваженої особи, а також не підтверджується догляд за дитиною під час навчання саме позивачем.

Тобто позивачем не доведено більш тісні особисті чи економічні зв`язки (центр життєвих інтересів) в Чеській Республіці.

Більше того, митному органу позивач документів про постійне проживання у Чеській Республіці не надавала, повідомила, що постійне місце проживання в АДРЕСА_1 , в суді стверджувала про проживання у цей же період в Чеській Республіці.

Оскільки при ввезенні автомобіля на митну територію України позивач мала статус резидента і на території України повинна була користуватися документами громадянина України, водночас для підтвердження свого права як нерезидента на спрощений митний режим пред`являла паспорт громадянина Угорщини і зазначала постійне місце проживання в Угорщині, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивач діяла умисно з метою ухилення від сплати митних платежів і Закарпатська митниця правомірно згідно з частиною третьою статті 380 Митного кодексу України винесла постанову про визнання позивача винною у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 485 Митного кодексу України, та наклала на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів.

Таке застосування судами норми статті 485 Митного кодексу України відповідає висновку Верховного Суду у постанові від 21.05.2021 у справі №725/6187/16-а.

Що стосується здійсненого митним органом розрахунку митних платежів по ввезеному позивачем транспортному засобу, слід зазначити, що згідно з частиною першою статті 368 Митного кодексу України для цілей оподаткування товарів, що переміщуються (пересилаються) громадянами через митний кордон України, застосовується фактурна вартість цих товарів, зазначена в касових або товарних чеках, ярликах, інших документах роздрібної торгівлі, які містять відомості щодо вартості таких товарів.

Відповідно до частини четвертої статті 368 Митного кодексу України у разі наявності доказів недостовірності заявленої фактурної вартості товарів митні органи визначають їх вартість самостійно, на підставі ціни на ідентичні або подібні (аналогічні) товари відповідно до вимог цього Кодексу.

Враховуючи викладене, а також відсутність документів, що містять відомості щодо вартості автомобіля, та неможливість проведення товарознавчої експертизи, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що відповідачем правомірно визначено митну вартість транспортного засобу рівні 1500 євро за допомогою довідкового інтернет-джерела на підставі мінімальної довідкової вартості за межами митної території України подібного транспортного засобу, а також на підставі суми заявленої позивачем у своєму письмовому поясненні.

Що стосується доводів позивача про порушення митним органом строку притягнення її до відповідальності за порушення митних правил, то такі є безпідставними. При цьому, апеляційний суд відзначає, що триваючими визначаються правопорушення, які почались з якоїсь протиправної дії або бездіяльності та здійснюються в подальшому безперервно шляхом невиконання обов`язку.

Діяння (бездіяльність) позивача у цій справі характеризуються тривалим невиконанням встановленого Митним кодексом України обов`язку. Вчиняючи такі діяння, позивач перебувала у стані безперервного порушення закону, тому відповідне порушення не може вважатись таким, що носить разовий характер.

Така позиція відповідає правовій позиції Верховного Суду, що викладена в постановах Верховного Суду від 31.10.2018 у справі №490/11485/16-а, від 17.10.2018 у справі №607/175/17, від 17.10.2018 у справі №607/8848/15-а, від 17.10.2018 у справі №448/234/16-а, від 24.10.2018 у справі №464/7796/16-а, від 05.11.2018 у справі №448/628/16-а (2-а/448/49/16).

Також контролюючі органи вправі проводити перевірки платників податків після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення, зокрема, в разі отримання інформації від уповноважених органів про недостовірність наданих особою, яка ввозить товар на митну територію України, даних.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 09.07.2019, яка була ухвалена у справі №1840/2871/18 (провадження №К/9901/14852/19).

Апеляційний суд також застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява № 303-A, п. 29).

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

З огляду на результат апеляційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, відповідно до частини шостої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподіл судових витрат судом не змінюється.

Керуючись статтями 286, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 04 липня 2022 року у справі № 299/1210/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 09.11.2022