Справа № 380/5522/22
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2022-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2022 рокуЛьвівСправа № 380/5522/22 пров. № А/857/13243/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.

суддів Гудима Л.Я., Довгополова О.М.

з участю секретаря судового засідання Приступи Р.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2022 року у справі № 380/5522/22 (головуюча суддя Клименко О.М., м. Львів) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління ДПС у Львівській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Львівській області від 07 червня 2021 року форми «Ф» № 0-1306, яким ОСОБА_1 визначене податкове зобов`язання за платежем: «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачуваний фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості 18010300» за податковий період « 2020» в сумі 18573,20 грн.

Рішенням від 12 серпня 2022 року Львівський окружний адміністративний суд позов задовольнив повністю; вирішив питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС у Львівській області подало апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує, що відповідно до підпункту 266.7.3 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України платники податку мають право звернутися з письмовою заявою до контролюючого органу за своєю податковою адресою для проведення звірки даних щодо: об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності платника податку; розміру загальної площі об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності платника податку; права на користування пільгою із сплати податку; розміру ставки податку; нарахованої суми податку. У разі виявлення розбіжностей між даними контролюючих органів та даними, підтвердженими платником податку на підставі оригіналів відповідних документів, зокрема документів на право власності, контролюючий орган за своєю податковою адресою платника податку проводить перерахунок суми податку і надсилає (вручає) йому нове податкове повідомлення-рішення. Попереднє податкове повідомлення-рішення вважається скасованим (відкликаним).

Однак згаданим вище правом позивач не скористався, у вересні 2021 року подав скаргу на оскаржуване рішення до контролюючого органу вищого рівня, а з заявою про виправлення описки у рішенні від 28 червня 2019 року № 1022 до Хирівської міської ради Самбірського району Львівської області звернувся лише після подання позовної заяви.

Апелянт стверджує, що платник податку повинен діяти добросовісно та у випадку необхідності звернутися до контролюючого органу про проведення звірки щодо об`єктів оподаткування податком на нерухоме майно, надавши для огляду оригінали правовстановлюючих та інших документів, як це передбачено підпунктом 266.7.3 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України, оскільки саме в його інтересах є підтвердження існування обставин для застосування іншого розміру ставки податку, ніж та, яку застосовує податковий орган.

З огляду на викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому спростовує її доводи за їх безпідставністю.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду підтримав вимоги апеляційної скарги та просить їх задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача заперечив вимоги апеляційної скарги та просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_1 є власником, зокрема, нежитлової будівлі загальною площею 1716,00 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

28 червня 2019 року Хирівська міська рада Старосамбірського району Львівської області ХХХІХ сесії VІІ демократичного скликання прийняла рішення № 1022 «Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в м. Хирів на 2020 рік», яким, керуючись статтею 266 Податкового кодексу України, пунктом 24 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», постановою Кабінету Міністрів України від 24 травня 2017 року № 483, міська рада вирішила (пункт 1) затвердити «Положення про ставки, пільги та порядок справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на території Хирівської міської ради» згідно з додатком № 1 (далі - Положення).

Відповідно до підпункту 4.1 пункту 4 Положення «База оподаткування»:

Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Відповідно до пункту 6 Положення «Ставка податку»:

Ставка податку встановлюється у відсотках до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року за 1 кв. метр бази оподаткування.

Житлова нерухомість для юридичних осіб - 0,1%.

Житлова нерухомість для фізичних осіб - 0,05%.

Нежитлова нерухомість для юридичних осіб, що не передбачає одержання прибутку - 0,01%.

Нежитлова нерухомість для фізичних осіб, що передбачає одержання прибутку - 0,01%.

Нежитлова нерухомість для юридичних осіб, що передбачає одержання прибутку - 0,25%.

Нежитлова нерухомість для фізичних осіб, що передбачає одержання прибутку - 0,25%.

Відповідно до пункту 7 Положення «Податковий період»:

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

07 червня 2021 року Головне управління ДПС у Львівській області прийняло податкове повідомлення-рішення № 0-1306, яким повідомило ОСОБА_1 про те, що згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 53 Податкового кодексу України та відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України йому визначено суму податкового зобов`язання за платежем «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачуваний фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості 18010300» за податковий період 2020 року на загальну суму 18573,20 грн.

03 вересня 2021 року представник позивача звернулася до Державної податкової служби України зі скаргою на податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Львівській області № 0-1306 від 07 червня 2021 року, в якій просила скасувати його в повному обсязі.

Рішенням Державної податкової служби України від 09 лютого 2022 року № 1684/Б/99-00-06-01-07-09 про результати розгляду скарги податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Львівській області № 0-1306 від 07 червня 2021 року залишено без змін, а скаргу представника позивача без задоволення.

Позивач, не погоджуючись з податковим повідомленням-рішенням Головного управління ДПС у Львівській області № 0-1306 від 07 червня 2021 року, вважаючи його протиправним, звернувся з позовом до суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи повністю адміністративний позову, керувався тим, що контролюючий орган не мав правових підстав для застосування при визначенні позивачу податкового зобов`язання згідно оскаржуваного податкового повідомлення-рішення ставки податку 0,25% від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року. Тому з цих підстав оскаржуване податкове повідомлення-рішення не можна вважати правомірним.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Пунктами 8.1, 8.3 статті 8 ПК України визначено, що в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Згідно з підпунктом 10.1.1 пункту 10.1 статті 10 ПК України до місцевих податків належить податок на майно.

Місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору та земельного податку за лісові землі (пункт 10.3 статті 10 ПК України).

Відповідно до пункту 12.3 статті 12 ПК України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів та податкових пільг зі сплати місцевих податків і зборів до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та/або зборів, та про внесення змін до таких рішень.

При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та/або зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору (підпункт 12.3.2 пункту 12.3 статті 12 ПК України).

Згідно з пунктом 12.4 статті 12 ПК України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та/або зборів, а також зміну розміру їх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг або про внесення змін до таких рішень є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті (пункт 12.5 статті 12 ПК України).

За змістом підпункту 265.1.1 пункту 265.1 статті 265 ПК України податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Правове регулювання податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки здійснюється статтею 266 ПК України. Так, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (підпункт 266.1.1 пункту 266.1).

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2).

Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (підпункти 266.3.1, 266.3.2 пункту 266.3).

Ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування (підпункт 266.5.1 пункту 266.5).

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підпункт 266.6.1 пункту 266.6).

Обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості (підпункт «а» підпункту 266.7.1 пункту 266.7).

Податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, разом з детальним розрахунком суми/сум податку, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються платнику податку контролюючим органом у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком). Податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку та відповідні платіжні реквізити, визначені в абзаці першому цього підпункту, що надсилаються платнику податку, повинні містити щодо кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, зокрема, але не виключно, інформацію про адресу місцезнаходження об`єкта житлової та/або нежитлової нерухомості, його площу, ставки та надані фізичним особам пільги зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (абзаци перший, другий підпункту 266.7.2 пункту 266.7).

З аналізу наведених вище правових норм слід дійти висновку про те, що податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, належить до місцевих податків, повноваження щодо встановлення ставок на який ПК України покладає на сільську, селищну, міську раду (залежно від місця розташування (зональності) об`єкта нерухомого майна), яка реалізує це повноваження шляхом прийняття відповідного рішення, котре після його офіційного оприлюднення набуває статусу нормативно-правового акта з питань оподаткування місцевими податками та зборами. Розміри таких ставок податку відповідно до пункту підпункту 266.5.1 пункту 266.5 ПК України не можуть перевищувати 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

З матеріалів справи судами встановлено, що пунктом 1 рішення від 28 червня 2019 року № 1022 «Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в м. Хирів на 2020 рік» Хирівська міська рада Старосамбірського району Львівської області затвердила Положення про ставки, пільги та порядок справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на території Хирівської міської ради.

Відповідно до пункту 6 цього Положення ставка податку встановлюється у відсотках до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Разом з тим, пункт 6 Положення містить дві різні ставки податку за однією і тією самою категорією об`єкта нерухомого майна: «Нежитлова нерухомість для фізичних осіб, що передбачає одержання прибутку», а саме - 0,01% та 0,25%.

З наявного в матеріалах справи розрахунку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2020 рік по об`єктах, які належать ОСОБА_1 , слідує, що контролюючий орган, визначаючи позивачу податкове зобов`язання за платежем «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачуваний фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості 18010300» за податковий період 2020 року на загальну суму 18573,20 грн щодо об`єкта нерухомого майна: нежитлова будівля загальною площею 1716,00 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , застосував ставку податку 0,25% від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року.

Отже, за наявності двох різних розмірів ставок податку за однією і тією самою категорією об`єкта нерухомого майна: «Нежитлова нерухомість для фізичних осіб, що передбачає одержання прибутку» контролюючий орган обрав розмір ставки податку не на користь платника податку, внаслідок чого розмір належного до сплати податкового зобов`язання позивача збільшився.

З приводу вказаних вище обставин, колегія суддів звертає увагу на положення пункту 56.21 статті 56 ПК України, згідно з якими у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Сама юридична конструкція норми пункту 56.21 статті 56 ПК України дає підстави стверджувати, що презумпція застосовна не лише у ситуації прямої суперечності норм, але й у будь-якій іншій ситуації невизначеності в процесі правозастосування. Для її застосування необхідно і достатньо виявлення двох або більше альтернативних варіантів правомірної поведінки, обравши найвигідніший для себе з яких платник має почуватися захищеним від можливих негативних наслідків як з боку контролюючого органу, так і суду. Більше того, наведеною нормою охоплюються не лише очікування платника, запровадженням у податковому законодавстві цієї презумпції як принципу (основної засади) накладається відповідний таким очікуванням обов`язок вибору визначеного нею варіанту поведінки і контролюючим органом, і судом. При цьому тягар доведення хибності (відсутності правових підстав) обраного платником варіанту поведінки покладається законом на контролюючий орган.

Така правова позиція щодо застосування норм підпункту 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 та пункту 56.21 статті 56 ПК України викладена Верховним Судом у постанові від 10 лютого 2021 року у справі № 380/671/20.

Оскільки згідно з абзацом першим пункту 12.5 статті 12 ПК України рішення Хирівської міської ради Старосамбірського району Львівської області від 28 червня 2019 року № 1022 «Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в м. Хирів на 2020 рік» є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, та містить дві різні ставки податку за однією і тією самою категорією об`єкта нерухомого майна: «Нежитлова нерухомість для фізичних осіб, що передбачає одержання прибутку», а саме - 0,01% та 0,25%, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що його норми припускають як неоднозначне, так і множинне трактування обов`язку платника податку, а саме в частині сплати податку як за ставкою 0,01%, так і за ставкою 0,25%.

До того ж, рішеннями Львівського окружного адміністративного суду від 16 січня 2018 року у справі № 813/4474/17, від 26 жовтня 2020 року у справі № 380/569/20, від 27 травня 2021 року у справі № 380/10980/20, які набрали законної сили, встановлено, що позивач не використовує та не використовував нежитлову будівлю загальною площею 1716,00 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (яка є об`єктом оподаткування) для одержання прибутку.

Доказів протилежного судам не надано.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що контролюючий орган, беручи до уваги норми підпункту 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 та пункту 56.21 статті 56 ПК України, а також ураховуючи невикористання позивачем об`єкта оподаткування податком на нерухоме майно для отримання прибутку, був зобов`язаний прийняти рішення на користь позивача як платника податку та застосувати ставку податку 0,01% від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, яка є у такому випадку найвигіднішою для нього.

Таким чином, контролюючий орган не мав правових підстав для застосування при визначенні позивачу податкового зобов`язання згідно оскаржуваного податкового повідомлення-рішення ставку податку 0,25% від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, що вказує на протиправність оскаржуваного рішення.

Щодо доводів відповідача про те, що у пп. 6.1 Положення про ставки, пільги та порядок справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території Хирівської міської ради, затвердженого рішенням Хирівської міської ради Старосамбірського району Львівської області ХХХІХ сесії VІІ демократичного скликання (друге засідання) від 28.06.2019 № 1022 «Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в м. Хирів на 2020 рік», наявна технічна описка, яка полягає у не написанні частки «НЕ»: «Нежитлова нерухомість для фізичних осіб, що «НЕ» (в цьому місці частка «НЕ» відсутня) передбачає одержання прибутку - 0,01%; Нежитлова нерухомість для фізичних осіб, що передбачає одержання прибутку - 0,25%», то суд першої інстанції доречно звернув увагу на принцип належного урядування, елементи змісту якого розкрито в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04). Так, вказаний принцип передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків (пункт 70).

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia).

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що помилка, яку допустив орган місцевого самоврядування в рішенні від 28 червня 2019 року № 1022 при виконанні своїх повноважень щодо встановлення ставки податку на нерухоме майно, не повинна ставати надмірним тягарем для платника податку та покладати на нього відповідальність за дії цього органу. Адже платник податку, який розраховує на належне урядування органом місцевого самоврядування, не може відповідати за помилки, допущені таким органом, які він станом на сьогодні виправити не може. Неможливість виправлення колишньої помилки не повинна бути непропорційним тягарем для платника податку, який покладається на добросовісність та легітимність дій державного органу.

Колегія суддів також відхиляє аргументи апелянта про те, що позивач не звертався до контролюючого органу із письмовою заявою для проведення звірки даних відповідно до підпункту 266.7.3 пункту 266.7 статті 267 ПК України, оскільки вказана норма визначає право, а не обов`язок платника податку такого звернення, відтак, вказана обставина жодним чином не доводить правомірності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Не заслуговують на увагу й покликання апелянта на те, що із заявою про виправлення описки у рішенні від 28 червня 2019 року № 1022 до Хирівської міської ради Самбірського району Львівської області позивач звернувся лише після подання позовної заяви суду, так як вказана обставина жодного значення для вирішення цього спору по суті не має.

Відтак, колегія суддів вважає, що в суду першої інстанції були належні правові та фактичні підстави для висновку про протиправність оскарженого рішення та задоволення позовних вимог.

Наведені обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст.ст. 243, 310, 315, 316, 321, 322 , 325, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2022 року у справі № 380/5522/22 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства.

Головуючий суддя В. В. Святецький
судді Л. Я. Гудим
О. М. Довгополов
Повне судове рішення складено 10.11.2022.