Справа № 420/24507/21
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2022-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
__________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/24507/21

Головуючий І інстанції: Андрухів В.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2022 року (м.Одеса, дата складання повного тексту судового рішення - 08.08.2022р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

06.12.2021р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Одеської обласної прокуратури, в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати йому заробітної плати, а саме: «вихідної допомоги» при звільненні в зв`язку із реорганізацією органу прокуратури та за чергування у вихідні та святкові дні у період роботи з вересня 2002р. по жовтень 2021р.;

- зобов`язати Одеську обласну прокуратуру здійснити нарахування та виплатити на його користь заробітну плату, а саме: вихідну допомогу при звільненні в зв`язку з реорганізацією органу прокуратури та за чергування у вихідні та святкові дні у період роботи з вересня 2002р. по жовтень 2021р.;

- стягнути з Одеської обласної прокуратури на його користь середній заробіток за весь період затримки виплати йому: вихідної допомоги при звільненні в зв`язку із реорганізацією органу прокуратури та за чергування у вихідні та святкові дні у період роботи з вересня 2002р. по жовтень 2021р. (по день остаточного розрахунку).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу протиправно не було здійснено нарахування та виплату вихідної допомоги у зв`язку з його звільненням (29.10.2021р.) та за чергування у вихідні та святкові дні (у період роботи з вересня 2002р. по жовтень 2021р.), адже застосуванню, у даному випадку, підлягають положення КЗпП України, незалежно від наявності у наказі про звільнення посилання на п.1 ч.1 ст.40 цього Кодексу. Водночас, на думку позивача, у зв`язку з невиплатою йому вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням, він отримала право на виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день остаточного розрахунку.

Представник відповідача, у свою чергу, надав до суду першої інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2022 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати вихідної допомоги при звільненні позивача у зв`язку із реорганізацією органу прокуратури. Зобов`язано Одеську обласну прокуратуру здійснити нарахування та виплатити вихідну допомогу при звільненні у зв`язку з реорганізацією органу прокуратури на користь ОСОБА_1 . У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, відповідач 30.08.2022р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08.08.2022р. в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.09.2022р. дану апеляційну скаргу - залишено без руху.

08.09.2022р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27.09.2022р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Одеської обласної прокуратури та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду у межах доводів апеляційної скарги відповідача, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - ОСОБА_1 з 20.09.2002р. безперервно працював в органах прокуратури України, а з 17.12.2015р. - на посаді прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області.

20.10.2021р. наказом керівника Одеської обласної прокуратури №2346к, позивача звільнено з посади прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області та органів прокуратури з 29.10.2021р. Підставою для прийняття вказаного наказу зазначено рішення 15-ї кадрової комісії від 13.09.2021р. №376.

Крім того, зі змісту вказаного наказу, Відділу фінансування та бухгалтерського обліку обласної прокуратури було доручено провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні.

Однак, в подальшому, на інформаційний запит позивача, Одеською обласною прокуратурою було надано відповідь від 25.11.2021р. №27-1759вих-21, в якій зазначено, що виплата вихідної допомоги, у відповідності до чинного законодавства, не передбачена.

Вважаючи, що Одеською обласною прокуратурою всупереч вимог чинного законодавства не здійснено нарахування та виплату йому вихідної допомоги при звільненні, а також за чергування у вихідні та святкові дні (у період роботи з вересня 2002р. по жовтень 2021р.), позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із часткової обґрунтованості та доведеності позовних вимог та, як наслідок, наявності підстав для їх часткового задоволення.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено те, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. №1697-VII (у редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Як передбачено у ст.4 цього Закону, організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 16 Закону №1697-VII визначено, що прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.

Загальні ж умови звільнення прокурора з посади та припинення його повноважень на посаді визначені у ст.51 Закону №1697-VII, відповідно до п.9 ч.1 якої, прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Слід зазначити про те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019р. №113-ІХ ст.51 Закону №1697-VII було доповнено ч.5, відповідно до якої, на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої у п.9 ч.1 цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Вказаним вище Законом внесено зміни також і до КЗпП України, а саме: ст.32 КЗпП України доповнено ч.5, за змістом якої переведення прокурорів відбувається із урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус; ст.40 КЗпП України доповнено ч.5, у відповідності до якої особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених п.1 ч.1 цієї статті, а також особливості застосування до них положень ч.2 цієї статті, ст.ст.42,42-1, ч.ч.1,2 і 3 ст.49-2, ст.74, ч.3 ст.121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; ч.9 ст.252 КЗпП України після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» було доповнено словами і цифрами «а також положення ч.ч.2 і 3 ст.49-4 цього Кодексу».

Втім, Законом №1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників в зв`язку із реорганізацією органу прокуратури в якому прокурор обіймає посаду, та звільненню прокурора на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації.

Так, нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є ст.44 КЗпП України.

Зокрема, Конституційний Суд України у Рішенні від 07.05.2002р. №8-рп/2002 зазначав про те, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного та кримінального судочинства України.

Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема, про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 30.07.2019р. у справі №804/406/16, від 08.08.2019р. у справі №813/150/16, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Згідно з п.п.1,2 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва та праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, та виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або ж скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці.

Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених п.1 ч.1 цієї статті, а також особливості застосування до них положень ч.2 цієї статті, ст.ст.42,42-1, ч.ч.1,2 і 3 ст.49-2, ст.74, ч.3 ст.121 КЗпП України, встановлюються законом, що регулює їхній статус (ч.4 ст.40 цього Кодексу).

Внесені Законом №113-ІХ зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості визначаються спеціальним Законом.

Отже, ч.5 ст.51 Закону №1697-VII та ч.4 ст.40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень ст.44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

До того ж, аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 31.03.2021р. у справі №320/2449/20, від 17.03.2021р. у справі №420/4581/20, від 11.02.2021р. у справі №420/4115/20 та від 21.01.2021р. у справі №260/1890/19.

Враховуючи наведене, позивач має право на отримання вихідної допомоги відповідно до ст.44 КЗпП України у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Враховуючи викладене, колегія суддів уважає помилковими та такими, що не відповідають усталеній практиці Верховного Суду щодо застосування ст.44 КЗпП України у взаємозв`язку із п.9 ч.1 ст.51 Закону №1697-VII, доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, про відсутність у позивача права на отримання вихідної допомоги при звільненні.

Статтею 44 КЗпП України регламентовано, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п.6 ст.36 та п.п.1,2 та 6 ст.40 цього ж Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні.

Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Колегія суддів зазначає, що «вихідною допомогою» вважається державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або ж сторонами. Так, під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

Дана правова позиція також узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 07.10.2021р. у справі №640/1602/20.

Так, у відповідності до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною 1 ст.117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або ж уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку. У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Разом із тим, для задоволення позовних вимог відносно стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні необхідно точно визначити період такої затримки. Для визначення періоду затримки розрахунку при звільненні, в першу чергу, необхідно встановити день фактичного розрахунку, як кінцеву дату нарахування середнього заробітку за час затримки всіх виплат при звільненні.

Отже, можливість задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні перебуває у прямій залежності від проведення фактичного розрахунку. Не встановивши конкретну дату повного розрахунку, суд позбавлений можливості достеменно встановити період затримки, а відтак і розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 30.04.2020р. у справі №140/2006/19.

Тобто, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Як уже було встановлено судами обох інстанцій та підтверджується матеріалами даної справи, наказом керівника Одеської обласної прокуратури від 20.10.2021р. за №2346к, позивача звільнено з посади прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області та органів прокуратури з 29.10.2021р.

Однак, на даний момент відповідачем не було виплачено вихідної допомоги при звільненні, тобто з позивачем не було проведено остаточного розрахунку.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що навіть за умови безспірності факту невиплати відповідачем належних позивачу сум при звільненні, до проведення з позивачем остаточного розрахунку, позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні є передчасними, адже до проведення такого розрахунку суд позбавлений можливості достовірно обчислити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача (виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності), а тому й позовні вимоги про стягнення таких сум задоволенню не підлягають.

Відтак, судова колегія не знаходить підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, наведених в апеляційній скарзі відповідача.

Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано апелянтом при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій.

Враховуючи колегія, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2022 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 09.11.2022р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

В.О. Скрипченко