Справа № 308/8486/22
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2022-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2022 рокуЛьвівСправа № 308/8486/22 пров. № А/857/13339/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Гінди О.М., Большакової О.О.,

за участі секретаря судового засідання Гранат В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 серпня 2022 року (суддя Малюк В.М., м. Ужгород, повний текст рішення складено 01 серпня 2022 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною і скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у липні 2022 року звернулася до суду з адміністративним позовом до Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції (далі УПП в Закарпатській області), в якому просила визнати протиправною та скасувати Постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 27.06.2022 серії ЕАР № 5538609 (далі Постанова). В обґрунтування позовних вимог зазначає, що така Постанова винесена з порушенням процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення та з неправильним застосуванням норм матеріального права через відсутність повного та об`єктивного з`ясування обставин на місці події. Крім цього зазначає, що спірна постанова не містить посилань на докази, на підставі яких її притягнуто до адміністративної відповідальності.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 серпня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим судовим рішення, його оскаржила позивачка, яка із покликанням нанеповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що наявність таблички 7.2.6 Зона дії знаку 12 м зліва не може використовуватись додатково до такої ж таблички 7.17 Особи з інвалідністю, оскільки додаткова табличка використовується в парі лише з основним дорожнім знаком.

Відповідач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Учасники справи, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що інспектором батальйону 4 роти Управління патрульної поліції сержантом поліції Ростащоновим М.І. винесено Постанову, згідно якої позивачка була визнана винна у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною шостою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП), та накладено стягнення в розмірі 1020 грн. (а.с. 7).

Як вбачається зі змісту Постанови, позивачка 27.06.2022 року близько 22:00 год, керуючи транспортним засобом марки «MitsubishiLancer» реєстраційний номер НОМЕР_1 , на паркувальному майданчику біля супермаркету «Сільпо» за адресою вул. Минайська, 16 г, здійснила стоянку на місці, яке позначено дорожніми знаками 5.42.1 «Місце для стоянки» з додатковими табличками 7.17 Особи з інвалідністю» та 7.2.6 «Зона дії знаку 12 м», на якому дозволено стоянку лише транспортним засобам, якими керують водії з інвалідністю, при цьому у неї були відсутні документи, які б підтверджували статус особи з інвалідністю, чим порушила пункт 33 Правил дорожнього руху які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 (далі ПДР).

Не погодившись з винесеною Постановою, позивачка оскаржила таку до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що з відеозапису встановлено, що транспортний засіб позивачки здійснив зупинку в зоні інформаційно-вказівного дорожнього знаку 5.42.1 «Місце для стоянки» з табличкою 7.17 «Особа з інвалідністю» та 7.2.6 «Зона дії знаку 12 м», чим порушив пункт 33 ПДР. Вказаним доказом спростовуються твердження позивачки про протиправність винесення відносно неї оскаржуваної постанови.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України - органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

У статті 252 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Як зазначено вище, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності. Таке провадження спрямоване, зокрема, на своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідач, як представник державного органу, наділеного повноваженнями щодо виявлення та притягнення винних осіб до адміністративної відповідальності у своїй діяльності має керуватися виключно законом та діяти відповідно до нього.

Положеннями статті 283 КУпАП закріплено, що розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Диспозицією частини шостої статті 122 КУпАП передбачена відповідальність за зупинку чи стоянку транспортних засобів на місцях, що позначені відповідними дорожніми знаками або дорожньою розміткою, на яких дозволено зупинку чи стоянку лише транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю (крім випадків вимушеної стоянки), а так само створення перешкод водіям з інвалідністю або водіям, які перевозять осіб з інвалідністю, у зупинці чи стоянці керованих ними транспортних засобів, неправомірне використання на транспортному засобі розпізнавального знака «Водій з інвалідністю».

Згідно пункту 8.1 ПДР встановлює, що регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками.

Згідно п. 8.2 ПДР дорожні знаки мають перевагу перед дорожньою розміткою і можуть бути постійними, тимчасовими та із змінною інформацією.

Згідно пункту 8.4 г ПДР встановлює, що інформаційно-вказівні знаки запроваджують або скасовують певний режим руху, а також інформують учасників дорожнього руху про розташування населених пунктів, різних об`єктів, територій, де діють спеціальні правила.

Згідно п. 8.4 е ПДР таблички до дорожніх знаків уточнюють або обмежують дію знаків, разом з якими вони встановлені.

Дорожній знак 5.42.1 «Місце для стоянки». Позначає місця та майданчики для стоянки транспортних засобів.

Табличка до дорожнього знаку 7.17 «Особи з інвалідністю». Застосовується із знаками 5.42.1, 5.42.2 і 5.43 для позначення місця (або спеціально відведеної частини майданчика) для стоянки транспортних засобів, на яких установлено розпізнавальний знак «Водій з інвалідністю» відповідно до вимог цих Правил.

Таблички 7.2.2-7.2.7 застосовуються із знаками 3.34-3.37, а також знаками 5.45.1, 5.46.1, 5.47.1 (тільки табличка 7.2.2).

Табличка до дорожнього знаку 7.2.5-7.2.7Зона дії знаку 12 м зазначає зону дії знака праворуч, ліворуч або праворуч і ліворуч від нього, якщо зупинку або стоянку заборонено вздовж одного боку або з обох боків площі, фасаду будинку тощо.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно з ДСТУ 4100:2021 Безпека дорожнього руху. Знаки дорожні. Загальні технічні умови. Правила застосування (далі ДСТУ), пункт 14.9.1, таблички до дорожніх знаків застосовуються для уточнення, обмеження дії інших дорожніх знаків. Таблички потрібно застосовувати тільки разом зі знаками.

З аналізу вищенаведених норм ПДР та ДСТУ вбачається, що таблички можуть застосовуватися лише разом зі знаками, друга табличка не може застосовуватися до такої ж таблички.

В даному випадку, табличка 7.2.6 Зона дії знаку 12 м зліва взагалі не може застосовуватися до знака 5.42.1Місце для стоянки , оскільки застосовується разом із знаками 3.34-3.37, а також знаками 5.45.1, 5.46.1, 5.47.1 (тільки табличка 7.2.2).

Відтак, табличка 7.2.6 Зона дії знаку 12 м зліва не може бути застосовано до таблички 7.17. Особи з інвалідністю.

Разом з тим, апеляційний суд не приймає доводи про відсутність дорожньої розмітки на покритті, оскільки згідно з Розділом 34 ПДР, дорожня розмітка дублює зображення знаків, відтак не є обов`язковою.

Стосовно покликань апелянта на те, що Ужгородською міською радою надано відповідь від 07.07.2022 №2226/03-17 (а.с. 36) на адвокатський запит представника позивачки, де зазначено, що в Ужгородському міськвиконкомі відсутня інформація щодо погодження розміщення паркувального майданчика та дорожніх знаків по вул. Минайській, 16а (біля торгового центру).

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України Про дорожній рух підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання розробляють і здійснюють заходи для забезпечення безпеки дорожнього руху, проводять у трудових колективах профілактичну роботу по дотриманню вимог законодавства про дорожній рух, за згодою з первинними профспілковими організаціями включають до колективних договорів вимоги щодо форм впливу на членів трудового колективу у разі порушення ними обов`язків учасників дорожнього руху, встановлених чинним законодавством про дорожній рух.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні, підприємства, установи та організації зобов`язані створювати умови для безперешкодного доступу осіб з інвалідністю (у тому числі осіб з інвалідністю, які використовують засоби пересування та собак-поводирів) до об`єктів фізичного оточення. Власники та виробники транспортних засобів, виробники та замовники інформації (друковані засоби масової інформації, телерадіоорганізації тощо), постачальники електронних комунікаційних послуг, виробники радіообладнання та термінального (кінцевого) обладнання повинні забезпечувати надання послуг і виробництво продукту з урахуванням потреб осіб з інвалідністю.

Відповідно до частини п`ятої статті 30 цього ж Закону, власники спеціально обладнаних чи відведених майданчиків для паркування забезпечують виділення та облаштування в межах майданчиків місць для безоплатного паркування транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю. Водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю, у тому числі на транспортних засобах, що належать підприємствам, установам, організаціям, які здійснюють діяльність у сфері соціального захисту населення, та громадським об`єднанням осіб з інвалідністю, мають право на встановлення на транспортному засобі розпізнавального знака "Водій з інвалідністю" та під час перевезення осіб з інвалідністю користуються всіма перевагами, що надаються водіям з інвалідністю. Водії, які керують транспортними засобами, на яких встановлений розпізнавальний знак "Водій з інвалідністю", повинні мати при собі документи, що підтверджують інвалідність водія або одного з пасажирів. Кількість місць, призначених для безоплатного паркування транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю, становить не менше 10 відсотків загальної кількості місць на спеціально обладнаних чи відведених майданчиках для паркування, але не менше одного місця з позначенням таких місць відповідними дорожніми знаками або дорожньою розміткою.

З аналізу вищезгаданих норм, вбачається, що підприємства, установи, організації зобов`язані облаштовувати на паркувальних майданчиках місця для осіб з інвалідністю.

Однак, слід зауважити, що хоч власники паркувальних майданчиків повинні облаштовувати місця для осіб з інвалідністю, при цьому вони повинні дотримуватись вимог ПДР та ДСТУ при розміщенні знаків та табличок.

В даному випадку, як було зазначено вище, не є зрозумілим розташований знак з табличками, а тому не можна вважати що у діях позивачки наявний склад адміністративного правопорушення.

Стосовно доказів, які наявні в матеріалах справи, то з фотоматеріалів (а.с.14-19) долучених до матеріалів справи, вбачається тільки розміщення знаків, однак немає автомобілів.

З наданого відповідачем відеозапису (а.с. 60) видно лише розмову позивачки з поліцейським, однак не зафіксовано автомобіль та місце його парковки.

Більше того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена в постанові від 13 лютого 2020 року, приписами частини 3 статті 283 КУпАП чітко передбачено імперативний обов`язок відповідача щодо зазначення технічного засобу, яким здійснено фото або відеозапис у постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху. У разі відсутності в оскаржуваній постанові по справі про адміністративне правопорушення посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис, такий відеозапис згідно з вимогами статті 70 КАС України (у редакції, чинній на час ухвалення судами попередніх інстанцій рішень у цій справі) не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення.

Як вбачається з оскаржуваної Постанови, пункт 7 не містить посилання на технічний засіб, яким здійснено відеозапис.

Відтак, наданий відеозапис не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення з огляду на вищевикладене.

З огляду на відсутність доказів вчинення адміністративного правопорушення, колегія суддів апеляційного суду вважає, що відповідачем не доведено факт вчинення позивачкою адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною шостою статті 122 КУпАП.

Оцінивши зазначене вище, колегія суддів дійшла висновку про задоволення позову.

Відповідно до частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Окрім цього, беручи до уваги те, що апеляційний суд прийняв рішення на користь позивачки, то з урахуванням норм чинного законодавства та судової практики, з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 744,30 грн.

Керуючись ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 серпня 2022 року в справі №308/8486/22скасувати, та прийняти нове, яким задовольнити позов.

Скасувати Постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 27.06.2022 серії ЕАР № 5538609, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити.

Стягнути з Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції 744,30 грн (сімсот сорок чотири гривні тридцять копійок). судового збору на користь отримувача коштів: ГУК Львів/Галицький р-н/22030101; код отримувача (ЄДРПОУ) 38008294; банк отримувача - Казначейство України (ел. адм. подат.); рахунок отримувача UA1013952; код класифікації доходів бюджету 22030101; найменування коду класифікації доходів бюджету: судовий збір (Державна судова адміністрація України, 050).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
О. О. Большакова
Повне судове рішення складено 09 листопада 2022 року