Справа № 440/12699/21
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2022-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2022 р.Справа № 440/12699/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Жигилія С.П. , Русанової В.Б. ,

за участю секретаря судового засідання Пукшин Л.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Полтавської обласної прокуратури на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.12.2021, головуючий суддя І інстанції: Л.М. Петрова, м. Полтава, по справі № 440/12699/21

за позовом ОСОБА_1

до Полтавської обласної прокуратури

про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту ОСОБА_1 , позивач), звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Полтавської обласної прокуратури (далі по тексту відповідач), в якому просила суд:

- визнати протиправною бездіяльність Полтавської обласної прокуратури щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 28.11.2020 по 01.06.2021 включно;

- стягнути з Полтавської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 28.11.2020 по 01.06.2021 включно, з відрахуванням податків і зборів.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 27.11.2020 у справі № 440/2683/20 ОСОБА_1 поновлено на посаді прокурора відділу організаційного та правового забезпечення прокуратури Полтавської області і в цій частині рішення допущено до негайного виконання, однак, відповідачем воно фактично виконано лише 02.06.2021. Вважає, що на підставі ст. 236 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) має право на виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, з урахуванням того, що розмір середньоденної заробітної плати позивача на дату звільнення (30.04.2020) складав 1003,42 грн відповідно до довідки прокуратури Полтавської області від 21.05.2020 №18-410 вих.20.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 08.12.2021 по справі № 440/12699/21, адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Полтавської обласної прокуратури (вул. 1100-річчя, 7, м. Полтава, Полтавська область, 36000, ) про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку - задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Полтавської обласної прокуратури щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 28.11.2020 по 01.06.2021 включно.

Стягнуто з Полтавської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 28.11.2020 по 01.06.2021 включно у розмірі 125427,50 грн, з відрахуванням податків і зборів.

Відповідач, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.12.2021 по справі № 440/12699/21 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована твердженнями про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, а саме статті 236 КЗпП України, статей 44, 371-373 КАС та без урахування вимог статтей 21, 24 КЗпП України зі змісту яких випливає, що право позивача претендувати на стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі матеріальний закон пов`язує виключно із виданням роботодавцем відповідного наказу, підставою для видання якого є письмова заява. Разом з цим, враховуючи, що ОСОБА_1 не зверталась до відповідача із заявою про добровільне виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27.11.2020 у справі № 440/2683/20 в частині поновлення її на посаді, що слугувало б підтвердженням її волевиявлення продовжувати фактичну службу на відповідній посаді прокурора, а виконавчі документи до Полтавської обласної прокуратури про поновлення ОСОБА_1 на посаді також не надходили, відсутнє порушення відповідачем вимог статті 236 КЗпП України.

Крім того, наказом керівника Полтавської обласної прокуратури від 30.09.2020 № 846к ОСОБА_1 призначено на посаду державного службовця в органи прокуратури Полтавської області за контрактом на час дії карантину. З огляду на те, що умови контракту не передбачають звільнення державного службовця за ініціативою роботодавця (в односторонньому порядку) у зв`язку з поновленням на попередній роботі, а Закон України «Про прокуратуру» виключає суміщення посади прокурора та державного службовця, у керівника обласної прокуратури була відсутня можливість розірвати трудові відносини з позивачем під час її роботи на посаді державного службовця та на виконання рішення суду від 27.11.2020 поновити її на посаді прокурора. Наведене, на думку відповідача, свідчить про неможливість негайного виконання судового рішення саме з вини позивача.

Стверджує, що суд за результатами розгляду справи не встановив, визначених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 06.10.2021 по справі № 9901/191/19, критеріїв протиправної бездіяльності, а саме протиправного зволікання відповідача у поновленні ОСОБА_1 на посаді прокурора або небажання це зробити, а обмежився лише формальною констатацією обов`язку відповідача виконати рішення суду, внаслідок чого безпідставно вважав, що доведення вини роботодавця не є обов`язковим та дійшов необґрунтованого висновку про порушення Полтавською обласною прокуратурою вимог статті 236 КЗпП України.

Відносно безпідставності висновків суду про те, що з відповідача підлягає стягненню саме середній заробіток позивача на посаді прокурора з посиланням на правові висновки, викладені у постановах Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 522/13736/15 від 10.10.2019, Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 від 30.01.2018, Великої Палати Верховного Суду у справі № 711/8446/16-ц від 13.03.2019, зазначив, що факт отримання позивачем заробітної плати в Полтавській обласній прокуратурі не може свідчити про обґрунтованість стягнення коштів згідно заявлених позовних вимог, оскільки за своєю правовою природою середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не є основною чи додатковою заробітною платою, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця, тому у даній справі фактично створюється ситуація, коли на підставі рішення суду на користь позивача стягнуто за спірний період заробітну плату на посаді прокурора, при тому, що ОСОБА_1 в цей же час перебувала на посаді державного службовця та отримувала від Полтавської обласної прокуратури заробітну плату.

Також вказав, що судом залишено поза увагою доводи відповідача щодо пропущення позивачем строку звернення до адміністративного суду, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Вважає, що з урахуванням ч. 1 ст. 122 КАС України та правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 та у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 у справі за № 522/13736/15 строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

17.10.2022 від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі.

У відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 безперервно працювала в органах прокуратури України на різних посадах з 06.11.2009 по 30.04.2020, що підтверджується трудовою книжкою позивача.

З 31.12.2015 позивача переведено на посаду прокурора відділу організаційного та правового забезпечення прокуратури Полтавської області /наказ в.о. прокурора області від 31.12.2015 № 899-к/.

Наказом прокуратури Полтавської області від 29.04.2020 № 297к з посиланням на статтю 11 Закону України "Про прокуратуру", пункт 3, підпункт 2 пункту 19 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури", ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу організаційного та правового забезпечення прокуратури Полтавської області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 30 квітня 2020 року.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 27.11.2020 у справі № 440/2683/20, залишеним без змін Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 01.06.2021, адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Полтавської обласної прокуратури (вул. 1100-річчя Полтави, буд. 7, м. Полтава, 36000, ідентифікаційний код 02910060), Офісу Генерального прокурора (вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 01011, ідентифікаційний код 00034051), Другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора (вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 01011) про визнання протиправними та скасування рішення та наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ прокурора Полтавської області від 29 квітня 2020 року №297к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу організаційного та правового забезпечення прокуратури Полтавської області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 30 квітня 2020 року.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу організаційного та правового забезпечення прокуратури Полтавської області з 01 травня 2020 року.

Стягнуто з Полтавської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 травня 2020 року по 27 листопада 2020 року в розмірі 145495,90 грн (сто сорок п`ять тисяч чотириста дев`яносто п`ять гривень дев`яносто копійок) з відрахуванням обов`язкових платежів; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу організаційного та правового забезпечення прокуратури Полтавської області з 01 травня 2020 року та стягнення з Полтавської обласної прокуратури заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 20570,11 грн (двадцять тисяч п`ятсот сімдесят гривень одинадцять копійок) з відрахуванням обов`язкових платежів; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Полтавської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 840,80 грн (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок).

02.06.2021 в.о. керівника Полтавської обласної прокуратури виданий наказ № 536к, яким ОСОБА_1 поновлено на посаді прокурора відділу організаційного та правового забезпечення прокуратури Полтавської області з 01.05.2020.

Враховуючи, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27.11.2020 у справі №440/2683/20 в частині поновлення позивача на посаді було виконано лише 02.06.2021, ОСОБА_1 звернулась до суду з цим позовом про стягнення з Полтавської обласної прокуратури середнього заробітку за час вимушеного прогулу та затримку виконання судового рішення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, оскільки рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27.11.2020 у справі № 440/2683/20 в частині поновлення позивача на посаді не було виконано відповідачем негайно (фактично позивача поновлено на посаді лише 02.06.2021 внаслідок видання наказу від 02.06.2021 № 535к), а тому, керуючись приписами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 та довідкою Полтавської обласної прокуратури від 09.11.2021 №21-684вих.21, якою підтверджено, що розмір середньоденної заробітної плати позивача на дату звільнення становив 1003,42 грн., суд визначив належний до сплати позивачу розмір середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення за період з 28.11.2020 по 01.06.2021 у розмірі 125427,50 грн (125 робочих днів х 1003,42 грн).

Щодо дотримання позивачем строку звернення до суду зазначив, що відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Щодо тверджень відповідача про пропущення позивачем строку звернення до адміністративного суду з позовом за захистом своїх прав колегія суддів зазначає таке.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України, яка була чинна на час звернення позивача до суду й ухвалення оскаржуваного судового рішення, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічною службою є, зокрема, діяльність прокурорів.

Колегією суддів встановлено, що позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на не негайне виконання Полтавською обласною прокуратурою рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27.11.2020 у справі № 440/2683/20 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу організаційного та правового забезпечення прокуратури Полтавської області з 01 травня 2020 року.

Таким чином, за характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Верховний Суд у постанові від 18.08.2022 по справі №560/7496/20 вказав, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Частиною другою статті 233 КЗпП України визначено виняток із загальних строків для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівника: у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) Велика Палата Верховного Суду, з`ясовуючи питання про те, чи можна вважати середній заробіток за час вимушеного прогулу складовою заробітної плати та чи поширюється на вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу положення частини першої статті 233 КЗпП України про тримісячний строк звернення до суду, дійшла таких правових висновків.

Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, і не залежить від здійснення роботодавцем нарахування таких виплат.

Таким чином, у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Об`єднаної палати Касаційного Цивільного Суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі №369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19), на який посилається відповідач в обґрунтування своєї позиції, задля формування єдиної судової практики щодо застосування частини другої статті 233 КЗпП України, оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу є, по суті, неотриманою заробітною платою за невиконання трудової функції не з вини працівника, на яку поширюються норми законодавства про оплату праці.

У постанові від 25 липня 2018 року у справі № 552/3404/17 Верховний Суд визначив природу вимоги про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, та дійшов висновку, що такий спір є спором про оплату праці, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 233 КЗпП України.

Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частині другій статті 233 КЗпП України.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині 2 статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду з якими не обмежується будь-яким строком.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Однією з таких гарантій Конституційний Суд України визнав оплату за час простою, який мав місце не з вини працівника.

До вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України).

Так, зі змісту статті 236 КЗпП України випливає, що у разі затримки роботодавцем виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, суд виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

Колегія суддів зазначає про те, що спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Водночас указані положення КАС України не містять норми, які б регулювали порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Отже, право на заробітну плату не обмежується будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з указаної норми.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 808/1271/18, від 22 квітня 2021 року у справі № 826/8789/18, від 26 травня 2022 року у справі № 420/10861/21.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються стягнення належної їй заробітної плати, які, відповідно до статті 233 КЗпП України, не обмежуються будь-яким строком звернення до суду.

Крім того колегія суддів зауважує, що відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року № 755/10947/17 суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, а тому висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 та Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі за № 522/13736/15, на яку посилається відповідач, не підлягає врахуванню.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Відповідно до частини 8 статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно з пунктом 3 частиною 1 статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Колегія суддів звертає увагу, що у разі незгоди роботодавця з рішенням суду про поновлення працівника на роботі, він не позбавлений права оскаржити таке рішення. Ці обставини не звільняють роботодавця від обов`язку негайно виконати рішення суду першої інстанції, тобто поновити працівника на роботі, проте якщо судом вищої інстанції в подальшому скасовано рішення суду першої інстанції і визнано звільнення працівника правомірним, рішення про поновлення на роботі втрачає свою силу, а працівник вважається звільненим з дати, зазначеної в наказі про звільнення.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27.11.2020 по справі №440/2683/20, за результатами апеляційного перегляду, постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 01 червня 2021 року скасовано у частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора від 02 квітня 2020 року № 68 про неуспішне проходження атестації. Прийнято у цій частині нове рішення про задоволення позову.

Змінено четвертий абзац резолютивної частини рішення, виклавши його в наступній редакції: "Стягнути з Полтавської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06 травня 2020 року по 27 листопада 2020 року в розмірі 143 489,00 грн."

В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2020 року залишено без змін.

Не погоджуючись із судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, Полтавська обласна прокуратура та Офіс Генерального прокурора подали касаційні скарги, в яких просили скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, прийняти нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Постановою Верховного Суду від 04 серпня 2022 року у справі № 440/2683/20 касаційні скарги Полтавської обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора задоволено.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2020 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 01 червня 2021 року у справі № 440/2683/20 скасовано.

Ухвалено у справі № 440/2683/20 нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Полтавської обласної прокуратури, Другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування рішення та наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Згідно з даними Єдиного державного реєстру судових рішень, постанова Верховного Суду від 04 серпня 2022 року у справі № 440/2683/20 набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Відповідно до частини 1 статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Принцип обов`язковості судових рішень також закріплений статтею 14 КАС України, якою передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

У постанові від 04 серпня 2022 року у справі № 440/2683/20 Верховний Суд дійшов висновку, що оскільки позивачка за результатами складення іспиту набрала 62 бали, що є менше прохідного балу для успішного складання іспиту, у зв`язку з чим її не було допущено до наступних етапів атестації, то наказ прокурора Полтавської області № 297к від 29.04.2020, виданий на підставі рішення Кадрової комісії про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявленого рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора, є правомірним.

Отже, у даній справі скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення та станом на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції не може вважатися таким, що підлягало обов`язковому негайному виконанню.

Враховуючи вищенаведене, оскільки рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2020 року у справі № 440/2683/20 про поновлення ОСОБА_1 на роботі скасовано постановою Верховного Суду від 04 серпня 2022 року, що набрала законної сили, колегія суддів приходить до висновку про те, що у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення слід відмовити повністю.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З урахуванням викладеного, беручи до уваги, що суд першої інстанції під час вирішення спірних правовідносин дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , колегія суддів вважає, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.12.2021 по справі № 440/12699/21 підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч.4 ст. 241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Полтавської обласної прокуратури - задовольнити.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.12.2021 по справі № 440/12699/21 - скасувати.

Прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Полтавської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді С.П. Жигилій В.Б. Русанова
Повний текст постанови складено 10.11.2022 року