Справа № 420/10273/22
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2022-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/10273/22

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Коваля М.П.,

суддів - Кравця О.О.,

- Зуєвої Л.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2022 року, прийнятого у складі суду судді Марина П.П. в місті Одеса, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Згіблової Оксани Олексіївни, Державного бюро розслідувань про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Згіблової Оксани Олексіївни (далі - Відповідач-1, Начальник відділу Згіблова О.О.), Державного бюро розслідувань (далі - Відповідач-2, ДБР) в якому просив суд:

- визнати протиправними дії Начальника відділу Згіблової О.О. по ненаданню неповної та недостовірної інформації на запит інформації від 21.06.2022 року про надання копії наказу ДБР від 18.09.2020 року №371-ос/дск, на підставі якого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 приступив до виконання обов`язків директора;

- зобов`язати ДБР надати копію наказу ДБР від 18.09.2020 року №371-ос/дск.

Вимоги адміністративного позову обґрунтовано тим, що 21.06.2022 року ОСОБА_1 звернувся до ДБР із запитом на інформацію, у якому просив надати йому копію наказу ДБР від 18.09.2020 року № 371-ос/дск на підставі якого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 приступив до виконання обов`язків директора.

Листом № 187П1/10-16-06-222/22 від 14.07.2022 року Начальник відділу Згіблова О.О. надала відповідь та копію запитуваного наказу, однак, на переконання ОСОБА_1 , отримана на запит копія наказу № 371-ос/дск не відповідає оригіналу, оскільки не повністю відтворює інформацію оригіналу та всі його зовнішні ознаки, зокрема, копія не містить: дату наказу; відсутнє формулювання причини й мети створення документа; умови роботи, на яку самопроголошується працівник; умови, на яких працівник приймається до роботи; наявність та тривалість випробування; причини самопроголошення та інше; підстава видання наказу (заява працівника або службовий документ); дата обіймання повноважень директора ДБР; відомості про ознайомлення особи, стосовно якої видано наказ у формі проставлення на першому примірнику документа чи на спеціальному бланку свого підпису із зазначенням дати ознайомлення.

За таких обставин ОСОБА_1 вважає, що Начальник відділу Згіблова О.О. надала неповну та недостовірну запитувану інформацію. Запитувана інформація взагалі не відноситься до інформації з обмеженим доступом, наявна у відкритому доступі (аналогічна публікація від 31.12.2021 року про призначення ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 розміщена на сайті Президента України), відтак, повинна надаватися безумовно.

Надання неповної та недостовірної інформації на запит через незастосування норм Закону України «Про доступ до публічної інформації» порушує конституційне право на вільне збирання та використання інформації.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2022 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні адміністративного позову до начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Згіблової О.О., Державного бюро розслідувань про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає його таким, що винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, та без повного з`ясування усіх обставин, які мають значення для справи, тому просить суд апеляційної інстанції скасувати його повністю та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, сторона зазначає, що суд першої інстанції, оцінюючи правомірність/неправомірність відмови у задоволенні запиту на інформацію, посилаючись на правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у рішенні від 25.06.2019 року по справі № 9901/924/18, не врахував положення ч. 2 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», приписи ч.ч. 5 та 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та висновки Верховного Суду про обов`язковість застосування трискладового тесту, зазначені у постанові від 27.04.2020 року по справі № 826/10264/17.

Також, суд першої інстанції розглядаючи справу по суті допустив припущення, що на свій запит ОСОБА_1 отримав копію наказу, який не містить дати, персональних даних особи, щодо якої виданий. Хоча у позові йшлося про ненадання відомостей про дати затвердження наказу та дати, з якої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 приступив до виконання обов`язків директора. Ніякі персональні дані ОСОБА_2 у кадровому наказі не містяться і ОСОБА_1 не запитувалися. З огляду на це, ОСОБА_1 посилається на правові висновки Конституційного Суду України у рішенні по справі щодо офіційного тлумачення положень ч. 1, 2 ст. 32, ч. 2, 3 ст. 34 Конституції України від 20.01.2012 року № 2-рп/2012.

Крім цього, апелянт зазначає, що при вирішенні спору судом першої інстанції безпідставно застосовано положення Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях ДБР, затвердженого наказом ДБР від 29.06.2021 року № 373, з огляду на його нікчемність через затвердження неуповноваженою особою.

До того ж, на думку скаржника, судом за надання переваги підзаконному акту не застосовано положення Закону України «Про доступ до публічної інформації» в частині обґрунтованості відмови у наданні інформації. Крім того, висновки суду щодо відсутності суспільного інтересу в запитуваній позивачем інформації, він розцінює як створення перешкод у задоволенні приватного інтересу та реалізації права на інформацію.

ОСОБА_1 також просив суд апеляційної інстанції залучити до матеріалів справи, в якості додаткового доказу лист ДБР № 518ПІ/10-18-08-548/21 від 30.08.2021 року, з якого слідує, що підписант наказу ДБР № 373 від 29.06.2021 року ОСОБА_2 виконує обов`язки директора ДБР лише з 15.07.2021 року. При цьому, причину неподання цього доказу до суду першої інстанції ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що така потреба виникла під час ознайомлення із судовим рішенням та підготовкою обґрунтування правової позиції Позивача, спрямованої на скасування оскаржуваного рішення.

В свою чергу, Державне бюро розслідувань надало до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до Державного бюро розслідувань з інформаційним запитом про отримання публічної інформації від 21.06.2022 року, в якому просив: «надати на адресу електронної пошти копію наказу Державного бюро розслідувань від 18.09.2020 року № 371-ос/дск на підставі якого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 приступив до виконання повноважень Директора.» (а.с. 8).

Листом № 187ПІ/10-16-06-187/22 від 28.06.2022 року Державне бюро розслідувань повідомило ОСОБА_1 про продовження строку розгляду вищезазначеного запиту на інформацію до 20 робочих днів (ч. 4 ст. 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації»). Про результати розгляду запита на інформацію від 22.06.2022 року № 187ПІ буде поінформовано додаткового (а.с. 37).

За результатами розгляду запиту про отримання публічної інформації від 21.06.2022 року Державне бюро розслідувань надано відповідь ОСОБА_1 у вигляді листа № 187ПІ/10-16-06-222/22 від 14.07.2022 року, до якого додано додаток на 1 арк. в 1 прим., а саме: копія наказу ДБР від 18.09.2020 року №371-ос/дск (а.с. 9-10, 11, 38-39, 40).

Як вбачається зі змісту вказаного листа, ДБР повідомило ОСОБА_1 про наступне:

«Правовідносини щодо надання доступу до інформації регулюються нормами Конституції України, Закону України «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон № 2939-VІ) та іншими актами законодавства.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 3 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» визначено, що відкритість та прозорість діяльності Державного бюро розслідувань для суспільства та демократичного цивільного контролю є одним з основних засад організації та діяльності Державного бюро розслідувань.

Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» Державне бюро розслідувань через засоби масової інформації, на своєму офіційному вебсайті та в інших формах регулярно інформує суспільство про свою діяльність.

Державне бюро розслідувань завжди дотримується принципу відкритості та прозорості у своїй діяльності, сприяючи, зокрема, реалізації права громадян на інформацію.

Водночас відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону № 2939-VІ публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону № 2939-VІ інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна інформація, таємна інформація та службова інформація.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону № 2939-VІ документам, що містять інформацію, яка становить службову інформацію, присвоюється гриф «для службового користування». Доступ до таких документів надається відповідно до ч. 2 ст. 6 цього Закону.

При цьому як вбачається із ч. 8 ст. 6 Закону № 2939-VI якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

Повідомлено, що відомості щодо проходження служби особами рядового і начальницького складу центрального апарату та територіальних управлінь Державного бюро розслідувань (призначення, переведення, звільнення тощо) становлять службову інформацію (пункт 1.3 Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом Державного бюро розслідувань від 29.06.2021 № 373).

Ураховуючи зазначене, надається запитувана копію наказу Державного бюро розслідувань.

Додатково роз`яснено, що оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядника інформації здійснюється відповідно до статті 23 Закону № 2939-VІ.».

Однак, на думку ОСОБА_1 та його представника Єромолатіна В.І., отримана на запит копія наказу № 371-ос/дск не відповідає оригіналу, оскільки не повністю відтворює інформацію оригіналу та всі його зовнішні ознаки, тобто ДБР надано не повну та недостовірну інформацію, що є порушенням конституційного права на вільне збирання та використання інформації, у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Розглянувши справу по суті, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на те, що відомості щодо проходження служби особами рядового і начальницького складу органу ДБР (призначення, переведення, звільнення тощо) відносяться до службової інформації, доступ до якої обмежено. В свою чергу, Позивач не обґрунтовує, що запитувана ним інформація у запиті є інформацією, яка становить суспільний інтерес, та не наводить обґрунтування з яким наміром бажає отримати таку інформацію та яким чином він буде її використовувати. Надаючи Позивачу копію наказу № 371-ос/дск «Про виконання повноважень Директора Державного бюро розслідувань» в частині, яка не становить службову інформацію, Відповідачі діяли правомірно та у відповідності до чинних нормативно-правових актів.

При цьому, судом першої інстанції було враховано правові висновки, які висловлені Великою Палатою Верховного Суду в рішенні від 25.06.2019 року по справі № 9901/924/18.

Так, в даному випадку предметом спору у даній справі є перевірка правомірності дій Начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Згіблової О.О. при розгляді інформаційного запиту ОСОБА_1 про отримання публічної інформації від 21.06.2022 року, а саме копію наказу Державного бюро розслідувань від 18.09.2020 № 371-ос/дск на підставі якого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 приступив до виконання повноважень Директора.

Водночас, як вже зазначалось раніше, отримана копія наказу не містить відомостей про персональні переліки, посади та персональні дані осіб рядового і начальницького складу, а також відомості щодо проходження служби особами рядового і начальницького складу органу ДБР (призначення, переведення, звільнення тощо), так як такі відомості віднесені до інформації з обмеженим доступом.

Отже, на думку ОСОБА_1 , відповідь на запит та копія наказу є такими, що надані не відповідно до норм законодавства.

Вирішуючи спірне питання, колегія суддів виходить з наступних підстав.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб -на свій вибір (ч. 2 ст. 34 Конституції України).

Конституційний Суд України у абзаці 6 пункту 4, абзаці 4 пункту 5 мотивувальної частини рішення від 20.01.2012 року № 2 рп/2012 даючи офіційне тлумачення положень ч. 1, 2 ст. 32, ч. 2, 3 ст. 34 Конституції України, наголосив, що Конституцією України визначено вичерпний перелік підстав, за наявності яких законами України може передбачатися обмеження прав особи на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації, оскільки реалізація цих прав не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб, у тому числі й конституційне право особи на невтручання в її особисте і сімейне життя; збирання, зберігання, використання та поширення державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням в її особисте та сімейне життя, яке допускається винятково у визначених законом випадках і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Згідно з юридичною позицією Конституційного Суду України обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права (абзац 3 підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 01.06.2016 року № 2-рп/2016).

Конституційний Суд України у 2 абзаці пункту 6 мотивувальної частини рішення від 12.07.2019 року № 5-р(І)/2019 також зазначив, що під правомірним обмеженням конституційних прав і свобод людини і громадянина слід розуміти передбачену Конституцією України можливість втручання держави за допомогою юридичних засобів у зміст та обсяг конституційних прав і свобод людини і громадянина, яке відповідає вимогам верховенства права, потрібності, доцільності та пропорційності у демократичному суспільстві; метою такого обмеження є охорона основоположних цінностей у суспільстві, до яких належать, зокрема, життя, свобода та гідність людини, здоров`я і моральність населення, національна безпека, громадський порядок.

Таким чином, за позицією Конституційного Суду України, право особи на доступ до інформації, гарантоване статтею 34 Конституції України, не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Такі обмеження мають бути винятками, які передбачені законом, переслідувати одну або декілька законних цілей і бути необхідними у демократичному суспільстві. У разі обмеження права на доступ до інформації законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію вказаного права і не порушувати сутнісного змісту такого права (абзац 7 пункту 2.2 мотивувальної частини рішення Першого сенату Конституційного Суду України від 22.01.2020 року № 1-р(І)/2020).

Так, положеннями п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах, зокрема, прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» службова інформація є інформацією з обмеженим доступом.

Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:

1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;

2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;

3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

Відповідно ст. 9 Закону України «Про доступ до публічної інформації» до службової може належати така інформація: 1) що міститься в документах суб`єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, якщо вони пов`язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень; 2) зібрана в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни, яку не віднесено до державної таємниці.

Документам, що містять інформацію, яка становить службову інформацію, присвоюється гриф «для службового користування». Доступ до таких документів надається відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.

Перелік відомостей, що становлять службову інформацію, який складається органами державної влади, органами місцевого самоврядування, іншими суб`єктами владних повноважень, у тому числі на виконання делегованих повноважень, не може бути обмеженим у доступі.

Отже, вищевказаними нормами можливість віднесення інформації до конфіденційної, таємної чи службової не слід розуміти як єдину достатню підставу для обмеження доступу до конкретної інформації, що містить ознаки будь-якого із названих видів інформації.

Запровадження обмеження доступу до конкретної інформації за результатами розгляду запиту на інформацію допускається лише за умови застосування вимог пунктів 1-3 частини другої статі 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Забезпечення доступу до публічної інформації здійснюється двома способами: систематичного та оперативного оприлюднення інформації, і надання інформації за запитами на інформацію. Спосіб забезпечення доступу до публічної інформації залежить, у тому числі, від виду (характеру, суті) такої інформації. За положеннями Закону України «Про доступ до публічної інформації» кожна особа має право скористатися своїм правом на подання інформаційного запиту, якому кореспондує обов`язок розпорядника інформації надати на нього відповідь.

Відмова у задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою, тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність передбачених частиною 2 статті 6 згаданого Закону підстав обмеження у доступі.

Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з трьох складових, передбачених указаною правовою нормою, означає, що відмова в доступі до публічної інформації є необґрунтованою.

Аналогічну позицію щодо застосування трискладового тесту наведено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2019 року по справі № 9901/510/18, від 14.05.2020 року по справі № 9901/589/19.

Аналізуючи запитувані відомості в розрізі положень Закону України «Про доступ до публічної інформації», слід зазначити, що вони підпадають під наведені критерії обмеження, а саме:

1) обмеження доступу до таких відомостей, які є інформацією з обмеженим доступом-конфіденційною інформацією, відповідає захищеним інтересам конкретних фізичних осіб - працівників ДБР щодо захисту їхньої службової репутації, а також щодо захисту їх особистого і сімейного життя (персональних даних про них). При цьому, беручи до уваги статус ДБР, як правоохоронного органу, специфіку завдань, які вирішує ДБР, особливий характер служби в ДБР, умови правового захисту працівників ДБР, обмеження доступу до таких відомостей відповідає правомірному інтересу держави Україна в особі працівників ДБР щодо запобігання протиправним діянням чи кримінальним правопорушенням;

2) можливість завдання істотної шкоди захищеним інтересам зазначених конкретних фізичних осіб, як і правомірним інтересам держави Україна в особі зазначених працівників ДБР конкретно полягає у можливості маніпулювання відповідними відомостями, які є інформацією з обмеженим доступом - конфіденційною інформацією, з боку третіх недоброчесних осіб з метою опосередкованого (через коло рідних та близьких осіб; за допомогою засобів масової інформації тощо) та/або безпосереднього впливу працівників ДБР, як на фізичних осіб, з метою схилення їх до прийняття тих чи інших рішень, що може призвести до створення передумов для спроб та намагань використати в інтересах певних сил діяльність ДБР. Зважаючи на специфіку завдань, які вирішує ДБР, б вказана шкода є істотною, а ймовірність її настання внаслідок надання доступу до вищевказаних відомостей є достатньо високою;

3) з огляду на те, що вищевказані відомості не стосуються інформації, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо, зазначена вище потенційна, конкретна істотна шкода від надання таких відомостей значною мірою переважає суспільний інтерес в їх отриманні.

В той же час, згідно із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду з приводу застосування статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» щодо підстав відмови у задоволені запиту на інформацію, викладеної у постанові від 04.02.2021 року по справі № 9901/598/19, обмеження в доступі до інформації, безумовно повинно переслідувати легітимну мету, що полягає в убезпеченні від можливого витоку інформації, пов`язаної зі здійсненням досудового розслідування, і, як наслідок, розголошення таємниці слідства, що може включати отриману в ході його проведення інформацію про приватне життя. Це означає, що розголошення такої інформації може завдати істотної шкоди розслідуванню та інтересам цих осіб, а негативні наслідки від оприлюднення такої інформації переважають суспільний інтерес у її отриманні.

В основу висновків взято практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відповідно до частини 2 статті 6 КАС України є обов`язковою для застосування.

Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) гарантується вільний обіг ідей та відомостей у суспільстві. Вона гарантує не лише право на передання інформації, але також право громадськості отримувати її. Більше того, визнане на національному рівні право на отримання інформації може бути підставою для реалізації права, гарантованого статтею 10 (рішення ЄСПЛ від 17.02.2015 року по справі «Гусева проти Болгарії» (заява № 6987/07, пункти 36, 40); від 03.04.2012 року по справі «Гіллберг проти Швеції» (заява № 41723/06, пункт 93)).

Реалізації вказаних прав не повинні перешкоджати органи держави, крім випадків втручання, передбачених пунктом 2 вказаної статті. Відмова державного органу в наданні інформації на запит є формою втручання в право на свободу одержувати інформацію. Тому таке втручання має розглядатися на предмет дотримання пункту 2 статті 10 Конвенції.

За усталеною практикою ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 10 Конвенції втручання у права заявника становитиме порушення Конвенції, якщо не відповідатиме вимогам пункту 2 статті 10. Тому варто визначити, чи було це втручання «передбачене законом», чи переслідувало воно одну або декілька законних цілей, визначених у цьому пункті, та чи було воно «необхідним у демократичному суспільстві» задля досягнення цих цілей (рішення ЄСПЛ від 26.05.2009 року по справі «Кенеді проти Угорщини» (заява № 31475/05, пункт 43)).

Велика палата ЄСПЛ в рішенні від 08.11.2016 року по справі «Угорський Гельсінський Комітет проти Угорщини» (заява № 18030/11) вказала, що те, наскільки заборона доступу до інформації є втручанням у права заявника на свободу вираження поглядів, слід оцінювати в кожному конкретному випадку та з урахуванням його особливих обставин (пункт 157). Для цього мають бути оцінені такі критерії (пункти 158-170):

- Мета запитувача. Необхідно встановити, чи справді отримання інформації є необхідним для реалізації запитувачем інформації його функції зі сприяння публічній дискусії з суспільно важливих питань, і чи справді ненадання інформації створить суттєву перешкоду свободі вираження поглядів.

- Характер запитуваної інформації. Інформація, дані або документи, щодо яких вимагається доступ, повинні відповідати вимогам трискладового тесту, тобто збиратися в цілях задоволення саме суспільного інтересу.

- Особлива роль запитувача інформації в отриманні та поширенні її серед громадськості. Розраховувати на захист свого права на доступ можуть, насамперед, журналісти, науковці, громадські активісти, зокрема блогери та популярні користувачі соцмереж, громадські організації, діяльність яких пов`язана з питаннями, що становлять суспільний інтерес, а також автори творів з означених питань.

- Готовність і доступність запитуваної інформації. Надання інформації не повинно накладати на державні органи надмірного тягаря зі збирання й обробки даних.

- Тягар доведення дотримання вказаних критеріїв покладається на позивача-запитувача інформації. Особа, у розпорядженні якої знаходиться відповідна інформація та якій адресований запит на інформацію, має перевірити останній на предмет наявності в ньому відповідного обґрунтування. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту, але з дотриманням, зокрема, пункту 1 частини 1 статті 10 Закону України «Про доступ до публічної інформації», який гарантує право кожної особи знати у період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, встановлених законом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2020 року по справі № 9901/105/20).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на свободу вираження поглядів із гарантіями статті 10 Конвенції є те, чи гуртувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту пункту 2 вказаної статті, а також, чи є відповідний захід необхідним у демократичному суспільстві з метою досягнення такої мети, зокрема чи є він пропорційним останній. Втручання становитиме порушення гарантій статті 10 Конвенції, якщо воно не відповідатиме будь-якому з означених критеріїв.

Стаття 10 Конвенції не надає фізичним особам права на доступ до інформації, яка знаходиться в розпорядженні держави. Але таке право може виникнути, по-перше, якщо поширення інформації передбачається судовим рішенням (яке у даній справі відсутнє), і, по-друге, коли доступ до інформації має важливе значення для реалізації права на свободу вираження поглядів, і відмова в її наданні є втручанням у це право (рішення ЄСПЛ від 08.11.2016 року по справі «Угорський Гельсінський Комітет проти Угорщини» (заява № 18030/11, пункт 156); від 26.03.2020 року по справі «Центр демократії та верховенства права проти України» (заява № 10090/16, пункт 96)).

Як встановлено колегією суддів, звертаючись з відповідним запитом щодо надання копії наказу ДБР, ОСОБА_1 не зазначив з якою метою та для яких цілей запитується відповідна інформація.

При цьому, зазначена інформація також не відображена ані ОСОБА_1 , ані його представником в заявах по суті спору та інших процесуальних документах.

Хаотичне направлення запитів про надання публічної інформації без визначеної мети та цілей не є безумовною підставою для надання будь-якої публічної інформації на запит у відповідності із приписами статті 10 Конвенції.

Отже, ОСОБА_1 даним позовом намагається отримати від ДБР копію наказу із відомостями щодо проходження служби особами рядового і начальницького складу органу ДБР (призначення, переведення, звільнення тощо), без зазначення мети та ролі запитувача інформації в отриманні та поширенні її серед громадськості.

Більш того, інформація, дані або документи, до яких вимагається доступ, як правило, повинні відповідати критерію суспільного інтересу, щоб призвести до необхідності їхнього поширення відповідно до Конвенції. Така необхідність може існувати, коли поширення інформації забезпечує прозорість у порядку ведення державних справ та у питаннях, що становлять інтерес для суспільства в цілому, і таким чином, дозволяє широкій громадськості брати участь у державному управлінні (рішення ЄСПЛ по справі «Центр демократії та верховенства права проти України» (пункт 84).

Суспільний інтерес виникає щодо питань, які впливають на громадськість настільки, що вона може на законних підставах цікавитися ними, які привертають її увагу або які значно стосуються її, особливо якщо такі питання впливають на добробут громадян чи життя громади. Це також стосується питань, здатних призвести до значних суперечок щодо важливих соціальних викликів або проблем, про які громадськість бажатиме отримати інформацію. Суспільний інтерес не може зводитися до прагнення громадськості отримати інформацію про приватне життя інших людей або до бажання аудиторії дізнатися сенсацію чи навіть до вуаєризму. Для того, щоби з`ясувати, чи має документ важливе загальне значення, необхідно оцінити його в цілому з урахуванням контексту, в якому він з`являється (рішення ЄСПЛ по справі «Центр демократії та верховенства права проти України» (пункт 85).

В даному випадку, як вбачається з матеріалів справи, Позивач не обґрунтовує, що запитувана інформація ним у запиті є інформацією, яка становить суспільний інтерес, та не наводить обґрунтування з яким наміром він бажає отримати таку інформацію та яким чином він буде її використовувати.

Більш того, Позивач не обґрунтовує, що запитувана інформація про виконання повноважень директора ДБР є інформацією, яка становить суспільний інтерес.

В той же час, Позивач отримав відмову у наданні запитуваної інформації в частині, яка відноситься до службового користування, доступ до якої обмежено.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до Начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Згіблової О.О., Державного бюро розслідувань про визнання протиправними дії Начальника відділу Згіблової О.О. по ненаданню неповної та недостовірної інформації на запит інформації від 21.06.2022 року про надання копії наказу ДБР від 18.09.2020 року № 371-ос/дск, на підставі якого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2. приступив до виконання обов`язків директора, та зобов`язання ДБР надати копію такого наказу ДБР, оскільки ОСОБА_1 не обґрунтував, що запитувана ним інформація у запиті є інформацією, яка становить суспільний інтерес, та не навів обґрунтування з яким наміром бажає отримати таку інформацію та яким чином він буде її використовувати.

При цьому, колегія суддів не приймає до уваги лист Державного бюро розслідувань від 30.08.2021 року № 518ПІ/10-18-08-548/21, доданого до апеляційної скарги в якості додаткових доказів, оскільки ані Позивачем, ані його представником не наведено мотивів з причин неподання цього листа до суду першої інстанції.

В той же час, як свідчить ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 4 ст. 308 КАС України).

Відсутність доказів на підтвердження неможливості подання Позивачем або його представником листа Державного бюро розслідувань від 30.08.2021 року № 518ПІ/10-18-08-548/21 до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від них, унеможливлює прийняття такого доказу до уваги у суді апеляційної інстанції.

Крім цього, апелянт зазначає, що при вирішенні спору судом першої інстанції безпідставно застосовано положення Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях ДБР, затвердженого наказом ДБР від 29.06.2021 року № 373, з огляду на його нікчемність через затвердження неуповноваженою особою.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким твердженням апелянта, оскільки Перелік відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях ДБР, затвердженого наказом ДБР від 29.06.2021 року № 373 є чинним на даний час та у в судовому порядку не оскаржений.

Враховуючи вищевказане, твердження апелянта про порушення і неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при прийнятті рішення не знайшли свого підтвердження, в зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту колегія суддів не вбачає.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, при цьому доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 316 КАС України).

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 292, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2022 року - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2022 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Згіблової Оксани Олексіївни, Державного бюро розслідувань про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Суддя-доповідач: М.П. Коваль

Суддя: О.О. Кравець

Суддя: Л.Є. Зуєва