Справа № 240/10968/22
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2022-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
категорія 102090000
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Управління Державної міграційної служби України у Житомирській області про визнання протиправними та скасування рішень,
У червні 2022 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (далі позивачі) звернулися до суду з позовом про визнання протиправними та скасування рішень Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області (далі відповідач, УДМС України в Житомирській області) про відмову у наданні дозволів на імміграцію в Україну.
На обґрунтування позовних вимог зазначили, що звернулися до УДМС України в Житомирській області з приводу надання дозволу на імміграцію в Україну, однак оскаржуваними рішеннями їм відмовлено, як особам, які свідомо надали неправдиві відомості. Позивачі уважають, що посилання відповідача у рішеннях про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну на пункт 4 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію», як на підставу відмови, є безпідставним та необґрунтованим, оскільки позивачі жодним чином не порушили зазначену норму Закону. Відповідач не навів, які саме неправдиві відомості зазначили позивачі у своїх заявах і які саме документи вони підробили. Крім того зазначили, що рішення відповідача порушують права позивачів як людей, які хочуть жити в Україні, де народилася рідна їм людина.
Ухвалою суду від 26 липня 2022 року позов прийнято до провадження, призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи судом, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи.
16 серпня 2022 року до суду надійшов відзив, у якому відповідач просить в задоволенні позову відмовити. Зазначає, що у відповідності до норм статті 10 Закону України «Про імміграцію», з метою з`ясування питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, відповідачем були направлено ряд запитів, у тому числі до Управління Служби безпеки України в Житомирській області. На виконання запиту, названим управлінням проведено перевірку щодо позивачів, за результатами якої встановлено, що у приватному будинку за адресою: АДРЕСА_1 позивачі не проживають. Відтак, позивачами під час подання заяв надано свідомо неправдиві відомості щодо адреси фактичного місця проживання на території України. Така обставина є однією з визначених законодавцем підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію. При цьому, звертає увагу суду на те, що позивачам було відомо про те, що у разі зазначення у заяві про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей, їм буде відмовлено у наданні дозволу на імміграцію, про що свідчать особисті підписи позивачів. Відтак, під час виконання своїх повноважень, відповідач діяв на підставі та в межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством.
На підставі пункту 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Суд установив, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 є громадянами Узбекистану та у червні 2021 року звернулися до Управління Державної міграційної служби України у Житомирській області із заявами про надання дозволу на імміграцію Україну.
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися про надання дозволу на імміграцію в Україну відповідно до пункту 4 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію» від 07 червня 2001 року № 2491-III, а ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відповідно до пункту 1 частини 3 статті 4 цього ж Закону.
У графі заяв «Мені відомо, що у разі зазначення у заяві про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей, мені буде відмовлено у наданні дозволу на імміграцію» наявні підписи позивачів.
З метою з`ясування наявності чи відсутності підстав для задоволення заяв про надання дозволів на імміграцію позивачам відповідач направив відповідні запити, зокрема до Управління Служби безпеки України в Житомирській області (далі УСБУ в Житомирській області).
На виконання запиту, УСБУ в Житомирській області повідомило відповідача, що за результатами перевірки установлено, що позивачі за вказаною адресою не проживають.
Рішеннями УДМС України в Житомирській області від 07 вересня 2021 року №0252, №0248, 0159 та 0157 відмовлено позивачам у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 4 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію».

Уважаючи такі рішення протиправними, а свої права та інтереси порушеними, позивачі звернулися до суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.

Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року №3773-VI з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №3773-VI) іноземець це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

За змістом частини 15 статті 4 Закону України №3773-VI іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Згідно зі статтею 2 Закон України №3773-VI іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Статтею 3 Закон України №3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України «Про імміграцію» від 07 червня 2001 року №2491-ІІІ з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №2491-ІІІ).

Положеннями цього Закону визначаються умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства.

Стаття 1 Закону України №2491-ІІІ містить визначення термінів, що застосовуються у ньому, серед яких: імміграція це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію; посвідка на постійне проживання документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Відповідно до пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України №2491-ІІІ, дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти

Частиною 2 статті 9 Закону України №2491-ІІІ визначено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади.

Відповідно до вимог пункту 3 частини 5 статті 9 Закону України №2491-ІІІ для надання дозволу на імміграцію до заяви, окрім інших документів, додається також документ про місце проживання особи.

Підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію визначені статтею 10 Закону України №2491-ІІІ, відповідно до якої дозвіл на імміграцію не надається:

1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;

2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;

3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я;

4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;

5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Процедура провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначена Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року №1983 (далі Порядок №1983).

Пунктом 12 цього Порядку визначено, що територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Приписами пункту 14 Порядку №1983 встановлено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України №2491-ІІІ, надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби. Зазначені органи проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Як установлено судом, у заявах про надання дозволу на імміграцію в Україну в графі «місце проживання в Україні» зазначено адресу: АДРЕСА_1 .

У відповідь на запити щодо перевірки поданих позивачами документів для отримання дозволу на імміграцію, УСБУ в Житомирській області повідомило відповідачу, що за результатами перевірки установлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у приватному будинку за адресою: АДРЕСА_1 не проживають. На підтвердження зазначеної інформації додало пояснення громадян, які постійно проживають у с. Ставище, а саме ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , а також пояснення старости Брусилівської селищної ради на території Ставищенського старостинського округу Замогильного О.С.

Доказів, які б свідчили про недостовірність та/або помилковість інформації, викладеної у названих вище документах, позивачами до суду не надано.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що в заявах про надання дозволу на імміграцію позивачами свідомо зазначені неправдиві відомості про місце проживання в Україні, що в силу вимог пункту 4 частини 1 статті 10 Закону України №2491-ІІІ є самостійною підставою для відмови в наданні дозволу на імміграцію позивачам в Україну.

Як зазначено в пункті 10 Порядку №1983 у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці 2 пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Таким чином, оскаржувані рішення відповідача про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну винесені з урахуванням всіх обставин справи, в межах повноважень, на підставі та у спосіб, передбачений чинним законодавством України.

Стосовно аргументу позивачів, що оскаржувані рішення порушують їх права, як людей, які хочуть жити в Україні, де народилася рідна їм людина, суд зазначає, що позивачі не позбавлені права на повторне звернення щодо надання дозволу на імміграцію у встановленому законом порядку, в якому зазначити відомості, які відповідають дійсності.

Ураховуючи встановлені у справі обставини та положення законодавства, що регулюють спірні правовідносини, відсутність інших доводів позивачів на обґрунтування заявлених вимог, суд уважає вимоги позивачів безпідставними, а позов таким, що не підлягає задоволенню з наведених вище підстав.

Оскільки позивачу у задоволенні позову відмовлено, судові витрати зі сплати судового збору відшкодуванню не підлягають.

Керуючись положеннями статей 2, 9, 72-77, 139, 242-246, 251, 262, 263, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис