Справа № 160/3075/22
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2022-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

04 листопада 2022 року м. Дніпросправа № 160/3075/22

головуючий суддя І інстанції Серьогіна О.В.

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді (доповідача) Іванова С.М.,

суддів: Чепурнова Д.В., Панченко О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.04.2022 року в адміністративній справі № 160/3075/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, в якому просив:

- визнати противоправним та скасувати рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну № 1698 від 19.11.2021 року;

- зобов`язати Державну міграційну службу України в Дніпропетровській області повторно розглянути матеріали справи ОСОБА_1 відносно отримання дозволу на імміграцію в Україну.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.04.2022 року адміністративний позов ОСОБА_1 було задоволено.

Визнано противоправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну № 1698 від 19.11.2021 року.

Зобов`язано Державну міграційну службу України в Дніпропетровській області повторно розглянути матеріали справи ОСОБА_1 відносно отримання дозволу на імміграцію в Україну.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області звернулось з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що з огляду на допущенні позивачем порушення законодавства, рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну № 1698 від 19.11.2021 року є правомірним та обгрунтованим.

Відзив від позивача на адресу суду не надходив.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Як було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є громадянином Республіки Ірак, що підтверджується копією паспорту серії № НОМЕР_1 від 25.06.20147 року.

15.04.2021 року ОСОБА_1 уклав шлюб з громадянкою Республіки Вірменія ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка документована посвідкою на постійне проживання в Україні НОМЕР_2 , від 22.02.2010 року, терміном дії «безстроково», що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 від 15.04.2021 року.

20.04.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Синельниківського PB ГУ ДМС України в Дніпропетровській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.6 ч.2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» - оскільки є чоловіком іммігрантки.

19.11.2021 року відповідачем прийнято висновок про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Ірак ОСОБА_1 .

У висновку зазначено, що співробітниками відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісію та видворення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Дніпропетровській області було здійснено перевірку законності документування посвідкою на постійне проживання та оформлення дозволу на імміграцію в Україну стосовно дружини іммігранта ОСОБА_2 шляхом перевірки матеріалів архівної справи про оформлення дозволу на імміграцію в Україну. За результатами перевірки справи підтвердити законність її документування посвідкою на постійне проживання не виявилось можливим, оскільки дозвіл на імміграцію в Україну вона отримала відповідно до пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію», перебуваючи у шлюбі з громадянином України понад два роки, на підставі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 видане Ленінським відділом РАЦС 26.06.1974 року з громадянином ОСОБА_3 , в якому наявні чіткі виправлення в даті народження чоловіка, що не відповідає вимогам міграційного законодавства.

Співробітники відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісію та видворення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Дніпропетровській області звернули увагу на те, що згідно повного витягу з ДРАЦС щодо актового запису про шлюб відносно громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 в графі «відомості про наречену» - «відомості про сімейний стан» вказано - «у шлюбі не перебувала».

Громадянку ОСОБА_2 було проінформовано про вищезазначене та було рекомендовано усунути розбіжності даних і звернутись до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області для надання пояснень та необхідності долучення до матеріалів справи підтверджуючих документів.

Станом на 19.11.2021 рік (дата прийняття рішення про відмову у дозволі на імміграцію в Україну відносно громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 ), громадянка ОСОБА_2 до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області не звернулась та будь-яких документів підтверджуючих розірвання шлюбу з ОСОБА_3 не надала.

Тобто, у співробітників відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісію та видворення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, були підстави вважати, що громадянка Республіки Вірменія ОСОБА_2 , перебуваючи у шлюбі з громадянином України ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з громадянином Республіки Іраку ОСОБА_1 , надавши державному органу реєстрації актів цивільного стану України завідомо неправдиві відомості, фактично уклавши повторний шлюб без припинення попереднього.

Також зазначено, що в липні 2021 року під час проведення планової перевірки роботи Синельниківського РВ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області співробітниками відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ТУ ДМС України в Дніпропетровській області здійснено виїзд до Синельниківського РВ ТУ ДМС України в Дніпропетровській області з метою перевірки інформації щодо фактичного проживання іноземних громадян за вказаними в документах адресами реєстрації (в посвідках на постійне/тимчасове проживання, заявах про оформлення дозволу на імміграцію в Україну). Перевірені адреси: АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 .

За результатами перевірки встановлено, що за адресою: АДРЕСА_2 знаходиться житловий будинок, однак ні власника, ні жодних мешканців не виявлено.

В заяві про оформлення дозволу на імміграцію громадянин Республіки Ірак ОСОБА_1 в графі «місце проживання в Україні» зазначив відомості про місце проживання « АДРЕСА_2 » про будь-які інші адреси фактичного місця проживання не повідомляв та не зазначав, чим самим надав про себе неправдиві відомості.

19.11.2021 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області було прийнято рішення № 1698 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 4 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію» (особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи).

Не погодившись з правомірністю прийняття наведеного рішення, позивач звернувся до суду з метою захисту своїх порушених прав та інтересів.

Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що рішення відповідача про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну № 1698 від 19.11.2021 року є необгрунтованим та протиправним, тому підлягає скасуванню.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Згідно ст. 1 Закону України «Про імміграцію» імміграцією є прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрантом - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; квотою імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року; дозволом на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно з ст.2 Закону України «Про імміграцію» питання імміграції регулюються Конституцією України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, що не повинні їм суперечити. Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила міжнародного договору України.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Згідно з ст.6 Закону України «Про імміграцію» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції: 1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; 3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються; 4) організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання; 5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

Відповідно до ст.10 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Згідно із п.3 та п. 5 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» підставами для скасування дозволу на імміграцію є також: якщо дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про імміграцію» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983, затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі Порядок № 1983).

Відповідно до п. 1 Порядку № 1983, останній визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.

ДМС аналізує у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 17 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймає рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу (п. 18 Порядку № 1983).

Відповідно до пункту 20 Порядку № 1983 органи, які прийняли рішення про надання дозволу на імміграцію або про відмову у наданні такого дозволу, надсилають його копію протягом трьох робочих днів з дня прийняття безпосередньо заявнику або через МЗС відповідній закордонній дипломатичній установі України.

Як свідчать встановлені обставини справи, підставами для відмови позивачу у наданні дозволу на міграцію, з якими не погодився суд першої інстанції, були висновки відповідача відносно зазначення позивачем у поданій заяві свідомо неправдивих відомостей, а саме:

- громадянка Республіки Вірменія ОСОБА_2 , перебуваючи у шлюбі з громадянином України ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з позивачем, надавши державному органу реєстрації актів цивільного стану завідомо неправдиві відомості, фактично уклавши шлюб без припинення попереднього;

- позивач надав про себе неправдиві відомості щодо адреси проживання в Україні, а саме АДРЕСА_2 , проте за результатами перевірки встановлено, що за вказаною адресою ні власника, ні жодних мешканців не виявлено.

Колегія суддів апеляційного суду при перегляді справи в апеляційному порядку виходить з наступного.

Відповідно до приписів ч. 1 та ч. 4 статті 39 Сімейного кодексу України, недійсним є шлюб, зареєстрований з особою, яка одночасно перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі. За заявою заінтересованої особи орган державної реєстрації актів цивільного стану анулює актовий запис про шлюб, зареєстрований з особами, зазначеними у частинах першій - третій цієї статті.

Як вбачається з матеріалів справи, останні не містять доказів анулювання актового запису про шлюб позивача, який зареєстрований з громадянкою Республіки Вірменія ОСОБА_2 .

Поряд з вказаним, відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Так, відповідачем, не було надано до суду доказів, які б саме підтверджували факт перебування громадянкою Республіки Вірменія ОСОБА_2 у шлюбі станом на день укладення шлюбу з позивачем.

Наявність вказаних обставин зумовлює протиправність висновків відповідача.

Що стосується посилань відповідача на зазначення позивачем неправдивої адреси проживання, то колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що не перебування позивача в момент здійснення перевірки за адресою місця проживання в Україні, зазначеної останнім у заяві, а саме АДРЕСА_2 , не може підтверджувати факт надання позивачем завідомо неправдивих відомостей щодо вказаної адреси.

Відтак, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.04.2022 року в адміністративній справі №160/3075/22 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя С.М. Іванов

суддя Д.В. Чепурнов

суддя О.М. Панченко