Справа № 300/8447/21
Суддя: Панікар І.В.
Дата ухвалення: 2022-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"10" листопада 2022 р. справа № 300/8447/21
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Панікара І.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України про визнання відмови протиправною та зобов`язання до вчинення дій, -
ВСТАНОВИВ:
Адвокат Литвиненко Сергій Сергійович, діючи в інтересах фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства освіти і науки України (надалі відповідач) про визнання відмови протиправною та зобов`язання до вчинення дій.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 31.05.2021 року ФОП ОСОБА_1 звернулася до Міністерства освіти і науки України з заявою про надання дозволу на приватизацію, шляхом викупу майна, а саме нежитлового приміщення, загальною площею 206,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; 6, м. Калуш, яке перебуває у сфері управління Міністерства та знаходиться на балансі ДВНЗ Калуський політехнічний коледж, проте, відповідач листом № 1/11-4781 від 01.07.2021 року повідомив позивача, що Міністерство відмовляє у наданні такого дозволу. Представник позивача вважає, що зазначена відмова ФОП ОСОБА_1 є необґрунтовано та протиправно з огляду на те, що останньою фактично виконано всі вимоги, що визначені статтею 18 ЗУ Про приватизацію державного і комунального майна в якості передумови для одержання права на викуп об`єкта оренди. Окрім того, обгрунтовуючи протиправність такої відмови представник позивача зазначив, що майно, яке є об`єктом оренди та перебуває на балансі ДВНЗ Калуський політехнічний коледж не входить до складу єдиного майнового комплексу, що забезпечує освітній процес та більше трьох років не використовувалось у діяльності ДВНЗ Калуський політехнічний коледж, внаслідок чого, згідно абзацу 2 частини 3 статті 4 ЗУ Про приватизацію державного і комунального майна належить до об`єктів, що підлягають приватизації. З урахуванням викладеного, просить суд:
- визнати протиправною відмову Міністерства освіти і науки України № 1/11-4781 від 01.07.2021 року щодо не надання дозволу на приватизацію та виділення нерухомого майна;
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28.12.2021 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку, визначеному статтею 262 КАС України (а.с.103-104).
07.02.2022 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив та 23.02.2022 року з боку представника відповідача - додаткові письмові пояснення (а.с.119-126, 132-134).
Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, дослідивши позовну заяву, відзиви на позов, та в сукупності письмові докази, встановив наступне.
ОСОБА_1 зареєстрована фізичною особою-підприємцем та взята на податковий облік Головним управлінням ДПС в Івано-Франківській області. Основний вид економічної діяльності - виробництво хліба та хлібобулочних виробів, виробництво борошняних кондитерських виробів, тортів і тістечок нетривалого зберігання (а.с.13).
Позивач, 31.05.2021 року звернулася до Міністерства освіти і науки України із заявою, в якій просила надати дозвіл на приватизацію, шляхом викупу майна, а саме нежитлового приміщення, загальною площею 206,1 кв.м., що знаходиться за адресою: вул. Б.Хмельницького, 4; 6, м. Калуш, яке перебуває у сфері управління Міністерства та знаходиться на балансі ДВНЗ Калуський політехнічний коледж (а.с.15-17).
За результатами розгляду вказаної заяви, відповідач, листом № 1/11-4781 від 01.07.2021 року, повідомив ФОП ОСОБА_1 , про те, що Міністерство не надає дозвіл на приватизацію та виділення вказаного нерухомого майна. При цьому вказавши, що відповідно до частини 4 статті 80 ЗУ Про приватизацію державного і комунального майна об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню не за освітнім призначенням (а.с.14).
Не погодившись з відмовою відповідача, позивач звернулася до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.
Надаючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд виходить з таких підстав та мотивів.
Згідно положень статті 1 ЗУ Про приватизацію державного і комунального майна, приватизація державного або комунального майна (далі приватизація) це платне відчуження майна, що перебуває у державній або комунальній власності, на користь фізичних та юридичних осіб, які відповідно до цього Закону можуть бути покупцями.
Відповідно до приписів частини 2 статті 4 ЗУ Про приватизацію державного і комунального майна, крім передбачених частиною третьою цієї статті випадків, приватизації не підлягають, зокрема, заклади освіти, що фінансуються з державного бюджету.
Абзацом 2 частини 3 статті 4 ЗУ Про приватизацію державного і комунального майна, майно, яке перебуває на балансах державних підприємств, установ, організацій, що не підлягають приватизації, та яке не входить до складу єдиних майнових комплексів, що забезпечують основні види діяльності таких підприємств або більше трьох років не використовуються у виробничій діяльності і подальше їх використання не планується, належить до об`єктів, що підлягають приватизації.
Як встановлено судом з матеріалів справи, нежитлове приміщення, яке орендує ФОП ОСОБА_1 та бажає його приватизувати, шляхом викупу є окремо розміщеним нежитловим приміщенням, що вбудоване в житловий будинок, однак, не є частиною учнівського/студентського гуртожитку.
Із наданої ДВНЗ Калуський політехнічний коледж інформації від 23.09.2022 року №127, судом встановлено, що вищевказане нежитлове приміщення:
- входить до складу єдиного майнового комплексу Державного вищого навчального закладу Калуський політехнічний коледж;
- не забезпечує основний вид діяльності установи з 1996 року;
- не використовується у виробничій діяльності установи;
- подальше використання зазначеного нежитлового приміщення у виробничій (освітній) діяльності установи не планується на період оренди, у зв`язку з укладенням Додаткової угоди оренди № 4 від 17.11.2021 (а.с.170).
Таким чином, суд дійшов висновку, що нежитлове приміщення, яке вбудоване в житловий будинок (перший поверх гуртожитку Державного вищого навчального закладу "Калуський політехнічний коледж"), загальною площею 206,1 кв.м. підпадає під норми чинного законодавства щодо приватизації.
В даному аспекті також зазначає, що стаття 1 Закону України Про освіту дає чітке визначення закладу освіти - це юридична особа публічного чи приватного права, основним видом діяльності якої є освітня діяльність.
Метою освіти є всебічний розвиток людини як особистості та найвищої цінності суспільства, її талантів, інтелектуальних, творчих і фізичних здібностей, формування цінностей і необхідних для успішної самореалізації компетентностей, виховання відповідальних громадян, які здатні до свідомого суспільного вибору та спрямування своєї діяльності на користь іншим людям і суспільству, збагачення на цій основі інтелектуального, економічного, творчого, культурного потенціалу Українського народу, підвищення освітнього рівня громадян задля забезпечення сталого розвитку України та її європейського вибору відповідно до Закону України «Про освіту».
При цьому, суд наголошує, що відповідачем до матеріалів справи не додано жодних належних та допустимих доказів, які б спростовували, що у вищевказаному нежитловому приміщенні проживали студенти, чи проводились освітні, соціальні та будь-які інші заходи пов`язанні з освітньою діяльністю, тобто докази, які підтвердили б використання даного гуртожитку для досягнення мети встановленої законом.
Водночас, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до частин 1-3 статті 18 ЗУ Про приватизацію державного і комунального майна, приватизація об`єктів державної або комунальної власності, переданих в оренду, здійснюється шляхом продажу на аукціоні або шляхом викупу, якщо виконуються умови, передбачені частиною другою цієї статті.
Орендар одержує право на викуп орендованого майна (будівлі, споруди, нежитлового приміщення) за ціною, визначеною за результатами його незалежної оцінки, якщо виконується кожна з таких умов: орендарем здійснено поліпшення орендованого майна, які неможливо відокремити від відповідного об`єкта без заподіяння йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, визначеної суб`єктом оціночної діяльності для цілей оренди майна; орендар отримав письмову згоду орендодавця на здійснення невід`ємних поліпшень, які надають йому право на приватизацію майна шляхом викупу; невід`ємні поліпшення виконані в межах трирічного строку з дати визначення ринкової вартості майна для цілей укладання договору оренди або для цілей продовження договору оренди; здійснення і склад невід`ємних поліпшень, у тому числі невід`ємний характер поліпшень, підтверджені висновком будівельної експертизи, а вартість невід`ємних поліпшень, підтверджених висновком будівельної експертизи, визначена суб`єктом оціночної діяльності; орендар належно виконує умови договору оренди, відсутня заборгованість з орендної плати; договір оренди є чинним на момент приватизації.
Надання згоди орендодавця на здійснення невід`ємних поліпшень здійснюється в порядку, визначеному Фондом державного майна України або представницьким органом місцевого самоврядування.
Орендар, який виконав умови, передбачені частиною другою цієї статті, має право на приватизацію об`єкта шляхом викупу.
В даному аспекті суд зазначає наступне.
ФОП ОСОБА_1 23.10.2020 року звернулася до директора ДВНЗ Калуський політехнічний коледж із заявою, в якій просила надати згоду на здійснення невід`ємних поліпшень орендованого приміщення. До якої додала наступні документи: дефектний акт, опис передбачуваних поліпшень, зведений кошторисний розрахунок вартості об`єкту, інформацію про доцільність здійснення поліпшень орендованого майна, довідку балансоутримувача про вартість об`єкту оренди та експертний звіт за результатами експертизи кошторисної частини проектної документації на здійснення невід`ємних поліпшень (а.с.98-99).
За результатами розгляду вказаних документів, директор ДВНЗ Калуський політехнічний коледж листом від 26.10.2020 року № 151 повідомив позивача, що ним прийнято рішення про доцільність здійснення невід`ємних поліпшень орендованого ФОП ОСОБА_1 приміщення (а.с.58).
В подальшому, після виконання всіх необхідних будівельних робіт оформлено Звіт про належну оцінку невід`ємних поліпшень та Висновок експертного дослідження об`єкта оренди від 12.02.2021 року № 0002/02-21, які містяться в матеріалах справи (а.с.62-83, 87-92).
Окрім того, в матеріалах справи наявна бухгалтерська довідка ДВНЗ Калуський політехнічний коледж від 18.11.2021 року № 124, зі змісту якої судом встановлено, що ФОП ОСОБА_1 належно виконує умови договору оренди державного майна №1 від 18.06.1996 року (із змінами) в частині розрахунків, відсутня заборгованість з орендної плати (а.с.97).
Частиною 3 статті 245 КАС України передбачено, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Відповідно до частини 4 цієї ж статті, у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Отже, повноваження суду щодо покладення на відповідача обов`язку прийняти конкретне рішення у першу чергу залежить від встановлення наявності у відповідача у межах спірних правовідносин повноважень діяти на власний розсуд (дискреційних повноважень).
Як вбачається з положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.
Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами.
Відтак, дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.
Водночас, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.
Суд зазначає, що дискреційні повноваження відповідача, як суб`єкта владних повноважень та орган управління майном наділений повноваженнями управляти об`єктами державної власності та погоджувати передачу вказаного об`єкту державної власності у приватну власність, є обмеженими.
При цьому, суд враховує, що відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Отже, ефективний засіб правого захисту у розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Також, Верховний Суд у своїй постанові від 31.07.2020 у справі №810/2474/18 зазначив, що втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.
Таким чином, втручання у дискреційні повноваження суб`єктів владних повноважень має місце лише тоді, коли суд приймає рішення замість відповідача, а не коли виносить рішення, яким зобов`язує його прийняти таке рішення. Тобто підміна органів влади відбувається тоді, коли певний дозвіл чи рішення суб`єкта владних повноважень наявні в рішенні суду. Разом із тим присутність слова «зобов`язати» в судовому рішенні відносить його до ефективного способу захисту і не може розцінюватись як втручання у дискреційні повноваження суб`єктів владних повноважень.
Крім того, суд враховує висновки Європейського суду з прав людини, викладені ним у рішенні "Олссон проти Швеції" від 24.03.1988, відповідно до яких запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг цих повноважень суб`єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування, рішення органу має бути визнано протиправним, у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дій) суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень (у тому числі колегіальний орган) прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.
Відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Твердження відповідача про відсутність порушеного суб`єктивного права позивача, суд вважає хибним, з огляду на наступне.
Суб`єктивні права - це офіційно визнані можливості, якими володіє фізична чи юридична особа. Дані права завжди розуміються в конкретному значенні - право на життя, право на освіту, право кожного на житло і т.д.
Захист права - це використання передбачених законом можливостей (інструментів) для поновлення свого порушеного, визнання невизнаного, чи присудження оспорюваного права. Фізична особа має право на захист свого особистого майнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється шляхом визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади.
Відповідно до частин 1, 3 статті 5 КАС України закріплено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
До суду можуть звертатися в інтересах інших осіб органи та особи, яким законом надано таке право.
Із системного аналізу наведених вище правових норм вбачається, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або законних інтересів особи на момент її звернення до суду.
При цьому, таке порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у відповідних законодавчих актах право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
Разом з тим, саме по собі порушення вимог закону рішенням суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою для цього є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів відповідним рішенням.
З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд має пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Таким чином, обов`язковою умовою для задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.
Аналогічні правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 21.11.2018 р. у справі № 504/4148/16-а та, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, є обов`язковими для суду при вирішенні даної справи.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім того, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Водночас, всупереч наведеним вимогам, відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірності своїх дій.
З урахуванням викладеного, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, а позов таким, що підлягає до задоволення.
Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Таким чином, враховуючи те, що заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення, позивач, згідно із платіжним дорученням № 103 від 16.12.2021 року підтвердила сплату судового збору на суму 2270 гривень, за подання даного адміністративного позову, суд робить висновок про стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства освіти і науки України сплачений судовий збір в розмірі 2270 гривень.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України задоволити.
Визнати протиправною відмову Міністерства освіти і науки України № 1/11-4781 від 01.07.2021 року щодо не надання фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 дозволу на приватизацію та виділення нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 відповідно до Договору оренди державного майна № 1 від 18.06.1996 року зі змінами.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

Позивач:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ).

Відповідач:

Міністерство освіти і науки України (, пр-т Перемоги, 10, м.Київ, 01135).

Суддя Панікар І.В.