Справа № 120/18273/21-а
Суддя: Сапальова Т.В.
Дата ухвалення: 2022-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/18273/21-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Жданкіна Наталія Володимирівна

Суддя-доповідач - Сапальова Т.В.

03 листопада 2022 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сапальової Т.В.

суддів: Ватаманюка Р.В. Капустинського М.М. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Чорнокнижник О.В.,

представника позивача: Мороза С.О.,

представника відповідача та третьої особи: Порхун Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 31 травня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, в якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 02.06.2021 за №176-21 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог законодавства.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 31 травня 2022 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає про те, що у разі повернення позивача на територію Російської Федерації він буде потерпати від політичних переслідувань за його особисті політичні погляди, та буде позбавлений об`єктивного розгляду справи про притягнення його до кримінальної відповідальності. Крім того, апелянт зазначає про порушення відповідачем вимог ст. 10 ЗУ "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту".

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд задовольнити її.

Представник відповідача та третьої особи заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача та просив суд залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників учасників справи, які прибули в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

У справі судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Російської Федерації, народився в Російській Федерації в м. Єкатеринбург, одружений з 2019 року, за національністю - росіянин, за віросповіданням - християнин православний.

Листом Державної установи "Закарпатська установа виконання покарань (№9)" від 28.12.2020 №12/2/Я-104 до ГУ ДМС України в Закарпатській області надійшла заява громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. позивач вказав, що в нього є побоювання, що через незаконне кримінальне переслідування в Російській Федерації існує реальна загроза його життю та свободі. В заяві позивач також вказав, що в нього є обґрунтовані побоювання застосування до нього тортур, нелюдського або такого, що принижує його гідність, поводження чи покарання через систематичне порушення прав людини в Російській Федерації; є підстави вважати, що в результаті його видачі (екстрадиції) у Російську Федерацію виникне ще більша загроза життю та свободі, не тільки для нього, а і членів його сім`ї (матері та батькові), які наразі змушені переховуватись та просити статусу біженця в Іспанії.

15.01.2021 ГУ ДМС України в Закарпатській області видано довідку про звернення за захистом в Україні №010882 терміном дії до 03.02.2022 (а.с. 53).

В подальшому, у зв`язку з реєстрацією місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 , за наслідком розгляду його звернення від 04.02.2021 про переведення міграційної справи до УДМС у Вінницькій області, Державною міграційною службою України листом від 03.03.2021 №8.5/762-21 погоджено переведення міграційної справи ОСОБА_1 до відповідного Управління (а.с. 68-69, 73). Наказом начальника УДМС у Вінницькій області від 15.03.2021 за №1 Сектору з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції наказано забезпечити постановку на облік особової справи №202ШUZ0001 громадянина РФ ОСОБА_1 (зворотній бік а.с. 71).

За результатами розгляду заяви позивача та проведених з ним співбесід 30.04.2021 року Управління ДМС у Вінницькій області складено Висновок щодо відмови у визнанні позивача біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.

02.06.2021 Державною міграційною службою України прийнято рішення №176-21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 .

Не погодившись з таким рішенням, вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про їх необґрунтованість.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оцінюючи спірні правовідносини, що виникли між сторонами, та доводи апеляційної скарги, суд враховує наступне.

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" ( далі - Закон № 3671-VI) встановлено, що біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону № 3671-VI визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI додатковий захист це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україна або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Статтею 6 вказаного Закону № 3671-VI визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно зі змістом частини 5 статті 10 Закону № 3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту, які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з пунктом 195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Відтак, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Частиною 2 статті 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI) передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

У постанові від 05.02.2021 у справі №420/4830/19 Верховний Суд зазначає, що при розгляді зазначених справ слід враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Водночас, "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Тому, особа, яка шукає притулку, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

З матеріалів особової справи ОСОБА_1 №2021UZ0001 судом встановлено, що у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач повідомив, що вважає, що переслідується на території РФ через свої опозиційні до влади політичні погляди та членство в п/п «Громадянська платформа», в зв`язку з чим вважає кримінальну справу, порушену проти нього на території РФ незаконною та сфабрикованою.

Судом встановлено, що громадянин РФ ОСОБА_1 , 1994 р.н., оголошений в міжнародний розшук правоохоронними органами РФ для притягнення до кримінальної відповідальності за ч.2 ст.228 КК РФ (незаконне придбання та зберігання наркотичних засобів без мети збуту у великих розмірах), зокрема, по лінії інтерполу. Інкриміновані заявникові злочини за законодавством України відповідають ч.2 ст. 309 КК України, та є екстрадиційними.

З матеріалів справи також встановлено, що дізнавшись про відкриття правоохоронними органами відносно нього кримінального провадження за ч.2 ст.228 КК РФ та перебуваючи в третіх країнах (Іспанії та Угорщині), позивач не звертався за міжнародним захистом.

Водночас, на територію України позивач прибув 23.01.2020, однак дії, спрямовані на отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, почав вчиняти лише в грудні 2020 року, тобто майже через рік, що підтврджується матеріалами справи.

Колегія суддів погоджується з оцінкою суду першої інстанції тих обставин, що факт досить тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом дає підстави для висновку про відсутність реальної загрози життю позивача.

Унаслідок цього, наявні підстави для висновку, що зволікання зі зверненням за захистом свідчить про незацікавленість особи в питанні отримання міжнародної форми захисту, а наведені позивачем підстави для надання йому статусу біженця не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця у розумінні вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Дослідивши матеріали особової справи позивача, суд вважає, що з них неможливо визначити жодних обставин або конкретних елементів, які свідчать про наявність обґрунтованих побоювань переслідувань позивача за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у випадку повернення на територію країни громадянської належності.

Отже, звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вказує на бажання легалізації в Україні та відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Крім того, позивачем не доведено наявність зв`язку між його політичними переконаннями та відкриттям відносно нього кримінального провадження за ч.2 ст.228 КК РФ (незаконне придбання та зберігання наркотичних засобів без мети збуту у великих розмірах).

Колегія суддів враховує, що про відкриття відносно нього кримінального провадження позивач дізнався в 2017 році, водночас виїхав з Російської Федерації ще наприкінці 2015 року. Отже, відкриття кримінального провадження не слугувало підставою для виїзду ОСОБА_1 за межі Російської Федерації.

В матеріалах справи також відсутні докази, які б підтверджували можливість застосування до позивача смертної кари, катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження, або ж серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах внутрішнього збройного конфлікту.

Згідно із абзацом сьомим частини першої статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Водночас, судом встановлено, до приїзду в Україну позивач тривалі періоди перебував на території безпечних третіх країн (Іспанії та Угорщини), де мав об`єктивну можливість звернутися за захистом, однак не скористався таким правом.

Таким чином, відповідачем враховано обставини, які свідчать про наявність передбачених законом умов для відмови позивачу у наданні статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до ч.1 ст.6 Закону № 3671-VI.

Водночас колегія суддів зазначає, що наявність стійких соціальних та сімейних зв`язків на території України не є обставиною, яка впливає на вирішення питання надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Оцінюючи доводи апелянта про порушення відповідачем ч.3 ст. 10 Закону № 3671-VI, колегія суддів зазначає, що звернення з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається, є правом, а не обов`язком працівників ДМС. Крім того, в матеріалах справи міститься лист Управління СБУ в Закарпатській області у відповідь на запит начальника ГУ ДМС України в Закарпатській області стосовно громадянина РФ ОСОБА_1 (а.с. 50). Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовуються письмовими доказами, долученими до матеріалів справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що за результатами розгляду відомостей, наведених в анкеті позивача, та співбесід останнього із посадовими особами відповідача, не встановлено об`єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для нього стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених п.п. 1 чи 13 ч. 1ст. 1 Закону № 3671-VI для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На основі повного та всебічного дослідження матеріалів особової справи позивача судом встановлено, що заявник не обґрунтував наявність достовірних та переконливих фактів щодо особистої неможливості перебування на території країни походження.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення правильно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 31 травня 2022 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття відповідно до ч.1 ст.325 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку з підстав, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Згідно з ч.1 ст. 329 КАС України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Постанова суду складена в повному обсязі 10 листопада 2022 року.

Головуючий Сапальова Т.В.

Судді Ватаманюк Р.В. Капустинський М.М.