Справа № 440/3349/22
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2022-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2022 р. Справа № 440/3349/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Кононенко З.О. , Мінаєвої О.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 13.04.2022, головуючий суддя І інстанції: Н.Ю. Алєксєєва, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039 по справі № 440/3349/22

за позовом Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області

до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області третя особа ОСОБА_1

про виизнання протиправним та скасування наказу,

ВСТАНОВИВ:

26 березня 2022 року до Полтавського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, 3-тя особа: ОСОБА_1 , у якій позивач просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держземагенства у Полтавській області №ПЛ/:03:005/00000121 від 23 жовтня 2013 року "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою".

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2022 року позовну заяву повернуто позивачу на підставі п.1 ч.4 ст.169 КАС України.

Не погоджуючись з постановленою ухвалою, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить дану ухвалу скасувати, як таку, що прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи та направити справу на продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження згідно приписів ч. 2 ст. 312, п. 3 ч. 1 ст. 294 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ухвалою суду від 21 березня 2022 року позовну заяву залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам статті 160 та частини шостої статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено позивачеві усунути недоліки протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Недоліки необхідно було усунути шляхом надання до Полтавського окружного адміністративного суду позовної заяви, оформленої відповідно до вимог статті 160 КАС України із зазначенням обгрунтування повноважень Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області на звернення до адміністративного суду із цим позовом із зазначенням відповідного законодавчого врегулювання такого права, а також доказів надіслання такої позовної заяви іншим учасникам справи відповідно до вимог частини другої статті 161 КАС України; заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з доказами поважності причин його пропуску.

Також ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 21 березня 2022 року роз`яснено позивачу, що в разі, якщо він не усуне недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк, позовна заява буде йому повернута.

Копію ухвали суду від 21 березня 2022 року позивач отримав 22 березня 2022 року, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

04 квітня 2022 року до суду надійшла уточнена позовна заява від 30 березня 2022 року та заява про поновлення строку звернення до суду.

В уточненій позовній заяві позивач зазначив, що до повноважень органів місцевого самоврядування належить звернення до суду з позовами про визнання незаконними актів органів влади, які обмежують права територіальної громади та повноваження органів та посадових осіб місцевого самоврядування. З 27 травня 2021 року Лубенська міська рада набула права власності на спірну земельну ділянку і відповідно до статті 12 Земельного кодексу України має право нею розпоряджатися.

В обгрунтування заяви про поновлення строку звернення до суду позивачем зазначено, що 01 жовтня 2021 року на адресу Лубенської міської ради надійшла заява ОСОБА_1 з проханням затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, що розташована за межами с.Пишне Лубенського району, площею 2,0 га, кадастровий номер :03:005:0051, до якої додано витяг із Державного земельного кадастру про земельну ділянку, оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та наказ Головного управління Держземагенства у Полтавській області №ПЛ/:03:005/00000121 від 23 жовтня 2013 року "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою". Отже, лише 01 жовтня 2021 року позивачу стало відомо про існування оскаржуваного наказу, а тому 01 березня 2022 року (через 5 місяців) позивач звернувся до суду з цим позовом.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2022 року позовну заяву повернуто позивачу.

Повертаючи позовну заяву позивачу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не наведено достатніх та переконливих аргументів на підтвердження наявності об`єктивних, непереборних та істотних перешкод на звернення до суду протягом встановленого законом строку їх оскарження, а наведені позивачем обставини не є достатніми для висновку про наявність підстав для поновлення строку звернення до суду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.168 КАС України, позов пред`являється шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції де вона реєструється та не пізніше наступного дня передається судді.

Згідно частини 1 статті 171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи: відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано заяву з дотриманням правил підсудності; немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Пунктом 5 частини 1 статті 171 Кодексу закріплено обов`язок суду з`ясувати чи подано позовну заяву у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

При цьому у відповідності до вимог ч.ч.1, 2 ст.169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

На підставі вище зазначеного, судом першої інстанції правомірно під час вирішення питання про відкриття провадження у справі встановлено недоліки позовної заяви, у зв`язку із чим ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 21.03.2022 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків, про який вказано в ухвалі, протягом десяти днів з дня вручення копії ухвали.

Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, строк звернення до суду становить шість місяців, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Суд зазначає, що порівняльний аналіз термінів "дізнався" та "повинен дізнатися", що містяться у ч. 2 ст. 122 КАС України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку позивача знати про стан своїх прав. Відтак при визначенні початку перебігу строку звернення до суду, суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.

У випадках звернення до суду суб`єкта владних повноважень відлік строку для такого звернення КАС України пов`язує з виникненням підстав, що надають цьому суб`єкту право на таке звернення.

Критеріями оцінки причин поважності пропуску строку звернення до суду є: 1) обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк (є причиною); 2) обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла або тривала протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

При цьому, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини є джерелом права, також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав (справа Стаббігс та інші проти Великобританії, рішення від 22 жовтня 1996 року, справа Девеер проти Бельгії, рішення від 27 лютого 1980 року).

Такий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2018 року у справі №308/12874/16-а, від 14 лютого 2019 року у справі №805/3881/18-а від 01 грудня 2020 року у справі №807/658/18, від 05 березня 2021 року у справі № 140/1738/19

Також Верховним Судом неодноразово, зокрема у постановах від 11 липня 2019 року у справі №0940/1181/18, від 31 жовтня 2019 року у справі № 823/1915/18, від 22 січня 2020 року у справі №826/4464/17, від 16 липня 2020 року у справі № 487/3042/16-а, була висловлена позиція, згідно з якою пропуск відповідного строку на звернення до суду через необізнаність щодо прийнятих актів законодавства або байдужість до своїх прав чи небажання скористатися цим правом не є поважними причинами пропуску строку та, відповідно, підставою для поновлення строку звернення до суду з адміністративним позовом.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. В свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та з обставин незалежних від позивача унеможливила звернення до суду з адміністративним позовом.

Звертаючись до суду з цим позов, Лубенська міська рада Лубенського району Полтавської області просить визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держземагенства у Полтавській області №ПЛ/:03:005/00000121 від 23 жовтня 2013 року "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою", яким громадянину ОСОБА_1 надано дозволів на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки орієнтовною площею по 2,00 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності за межами с.Пишне Лубенського району, за кадастровим номером :03:005:0051.

Отже, фактичним предметом публічно-правового спору у цій справі є акт індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень, а саме наказ Головного управління Держземагенства у Полтавській області про надання гр. ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки із земель державної власності сільськогосподарського призначення.

На час прийняття оскаржуваного наказу відповідач діяв як орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин, уповноважений на передачу в громадянам в порядку безоплатної приватизації земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності.

Втім, 27.05.2021 набрав чинності Закон України від 28.04.2021 № 1423-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин".

Серед іншого вказаним Законом розділ X "Перехідні положення" Земельного кодексу України доповнено пунктом 24, згідно з яким з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад... Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки... З дня набрання чинності цим пунктом до державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки державної власності, що передаються у комунальну власність територіальних громад, органи виконавчої влади, що здійснювали розпорядження такими земельними ділянками, не мають права здійснювати розпорядження ними.

Отже, у зв`язку із внесенням змін до законодавства України, спірну земельну ділянку було передано з державної у комунальну власність, а Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області втратило право на розпорядження ними.

В уточненій позовній заяві позивач визнає, що станом на 05 листопада 2013 року право власності на спірну земельну ділянку у Лубенської міської ради було відсутнє та право розпорядження такою земельною ділянкою виникло у Лубенської міської ради лише з 27 травня 2021 року, а тому з 27 травня 2021 року позивач повинен був знати про порушення прав, свобод чи нтересів територіальної громади оскаржуваним наказом Головного управління Держземагенства у Полтавській області № ПЛ/:03:005/00000121 від 23 жовтня 2013 року "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою" та шестимісячний строк звернення до суду із цим позовом закінчився 27 листопада 2021 року.

Згідно з відміткою на штемпелі, проставленому на поштовому конверті, позовна заява подана до суду засобами тоштового зв`язку 01 березня 2022 року.

Таким чином, позовна заява подана із пропущенням шестимісячного строку звернення до суду, встановленого частиною другою статті 122 КАС України.

Колегія суддів вважає хибними доводи апеляційної скарги про те, що позивач лише 01 жовтня 2021 року дізнався про винесення оскаржуваного наказу "Головного управління Держземагенства у Полтавській області №ПЛ/:03:005/00000121 від 23 жовтня 2013 року "Про дадання дозволу на розроблення документації із землеустрою", оскільки позивач, як розпорядник спірною земельною ділянкою з 27 травня 2021 року, зобов`язаний був володіти інформацією стосовно неї, в тому числі документально підтвердженою.

Таким чином, наведені позивачем обставини не чинили об`єктивних перешкод для реалізації позивачем права на звернення до суду в межах строку, встановленого КАС України.

В свою чергу позивачем не наведено достатніх та переконливих аргументів на підтвердження наявності об`єктивних, непереборних та істотних перешкод на звернення до суду протягом встановленого законом строку їх оскарження.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що підстави для поновлення строку, зазначені позивачем у заяві про поновлення строку звернення до суду, не є поважними причинами пропуску строку звернення до суду, тому заява про поновлення строку звернення до суду не підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 1 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Також пунктом 9 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Враховуючи наведене, позовна заява підлягає поверненню позивачеві.

Крім того, аналізуючи норми статей 118, 123 Земельного кодексу України, колегія суддів зазначає, що передача земельних ділянок у власність або користування передбачає проходження певної процедури з виготовлення проекту землеустрою (або технічної документації у разі надання у користування земельної ділянки, межі якої встановлені в натурі (на місцевості), без зміни її цільового призначення), його погодження компетентними органами, тощо, що в подальшому є підставою для прийняття відповідного рішення з цього питання повноважним органом влади чи органом місцевого самоврядування.

Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення бажаної земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування або у власність.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду від 24.09.2020 у справі №805/3195/17-а, який підлягає врахуванню судом в силу частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Статтею 125 Земельного кодексу України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (стаття 126 Земельного кодексу України).

Відповідно до приписів статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частиною 1 статті 5 цього Закону передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

У ОСОБА_1 на час розгляду даної справи не виникло право власності на спірну земельну ділянку площею 2,0 га у зв`язку з отриманням у жовтні 2013 року дозволу на розробку проекту землеустрою, а саме по собі отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення бажаної земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування або у власність.

Отриманням ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою не є правовою перешкодою для реалізації Лубенською міською радою своїх законних повноважень саме з цієї підстави.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суддею суду першої інстанції винесено законне, обґрунтоване рішення з врахуванням норм чинного законодавства і не знаходить підстав для його скасування.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищевикладеним та є такими, що не відповідають обставинам справи.

Зі змісту частин 1-4 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За правилами ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції ухвалено судове рішення з додержання норм процесуального та матеріального права, в зв`язку з чим вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області - залишити без задоволення.

Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 13.04.2022 по справі № 440/3349/22 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.А. Калиновський
Судді З.О. Кононенко О.М. Мінаєва