Справа № 160/7574/22
Суддя: Бишевська Н.А.
Дата ухвалення: 2022-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

02 листопада 2022 року м. Дніпросправа № 160/7574/22

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Бишевської Н.А. (доповідач),

суддів: Добродняк І.Ю., Семененка Я.В.,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 липня 2022 року

у справі № 160/7574/22

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області

про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу,-

ВСТАНОВИВ:

27 травня 2022 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, у якому просила визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) від 12.02.2021 року за № Ф-1768-56/482У.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 липня 2022 року у справі №160/7574/22 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу - відмовлено.

Судом зазначено, що позивачка, як ФОП, є окремим зареєстрованим платником ЄСВ (у період реєстрації як ФОП). Суд встановив, що позивачка не подала жодного доказу на підтвердження працевлаштування та доказів сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а саме довідки форми ОК-5, яка є сформованими індивідуальними відомостями про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб. Також, суд відхилив доводи позивачки стосовно того, що вона у спірний період не здійснювала підприємницьку діяльність та не отримувала дохід від такої діяльності, а тому не зобов`язана сплачувати ЄСВ, оскільки особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте, господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. Відносно доводів позивачки про те, що вона працювала проживаючи на території Республіки Польща суд зазначив, що позивачка не була резидентом України та була звільнена від сплати ЄСВ. Більш того, доказів перебування позивачки у трудових відносинах або проживання на території Республіки Польща, суду не надано.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 липня 2022 року у справі №160/7574/22, як таке що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Позивачка вказує, що вона проживає у Республіці Польща, де працює і сплачує податки та страхові внески, у спірний період на території України не проживала. Вважає, що на ФОП, норма по ЄСВ з нульового доходу не розповсюджується. Зазначає, що не надано розрахунок санкцій відповідно до наказу від 20.04.2015 року за №449, порушені строки винесення вимоги.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог ст. 311 КАС України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, та зазначає:

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 13.07.2004 року позивачка була зареєстрована як фізична особа-підприємець, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, громадських формувань.

Також, відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань підприємницьку діяльність ОСОБА_1 , як фізичної особи-підприємця припинено 18.11.2021 року.

Так, в ІКП 71040000 у ОСОБА_1 відображені наступні нарахування за 2017-2020 роки:

- за 2017 рік - по строку 09.02.2018 року 8448,00 грн.

- за І квартал 2018 року - по строку 19.04.2018 року 2457,18 грн.

- за ІІ квартал 2018 року - по строку 19.07.2018 року - 2457,18 грн.

- за ІІІ квартал 2018 року по строку 19.10.2018 року - 2457,18 грн.

- за ІV квартал 2018 року - по строку 21.01.2019 року - 2457,18 грн.

- за І квартал 2019 року по строку 19.04.2019 року - 2457,18

- за ІІ квартал 2019 року по строку 19.07.2019 року - 2457,18 грн.

- за ІІІ квартал 2019 року по строку 21.10.2019 року - 2457,18 грн.

- за ІV квартал 2019 року по строку 20.01.2020 року - 2457,18 грн.

- за І квартал 2020 року по строку 21.04.2020 року 2078,12 грн.

- за ІІ квартал 2020 року по строку 20.07.2020 року 1039,06 грн.

- за ІІІ квартал 2020 року по строку 19.10.2020 року 3178,12 грн.

- за ІV квартал 2020 року по строку 19.01.2021 року 2200,00 грн.

Всього квартальні нарахування за 2017-2020 рік по єдиному внеску складають 37788,74 грн.

На підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів та відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VI відповідачем сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 12.02.2021 року за № Ф-1768-56/482У на загальну суму єдиного соціального внеску 37788,74 грн.

Позивачка, вважаючи спірну вимогу протиправною, звернулась до суду за захистом своїх прав.

Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів виходить із такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон №2464).

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464 платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464 до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464).

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Верховний Суд у складі колегії Касаційного адміністративного суду в постанові від 04.12.2019 року у справі №440/2149/19 сформулював правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем. Також вказана позиція висловлена і в постанові Верховного Суду від 05.03.2020 року у справі №824/509/19-а.

Відтак, позивачка як фізична особа - підприємець повинна була сплачувати у спірному періоді єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, оскільки була зареєстрована в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань як фізична особа підприємець.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно того, що позивачка проживаючи у Республіці Польща, де працює і сплачує податки та страхові внески, а у спірний період на території України не проживала, оскільки працевлаштування у Республіки Польща, жодним чином не впливає на обов`язок сплати ЄСВ в Україні, адже роботодавці в Республіці Польща не є роботодавцями в розумінні Закону № 2464-VI, відповідно, позивачка не вважається застрахованою особою, за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.

Також, колегія суддів враховує, що Конвенція між Урядом України і Урядом Республіки Польща про уникнення подвійного оподаткування доходів і майна та попередження податкових ухилень, яка підписана 12.01.1993 року та набрала чинності для України 11.03.1994 року, застосовується до податків на доходи і на майно, що стягуються від імені Договірної Держави або її політико-адміністративного підрозділу, або місцевої влади, незалежно від способу їх стягнення. Однак, виходячи з правової суті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цей внесок не є предметом регулювання вищевказаної Конвенції.

Крім того, є правильним висновок суду першої інстанції, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи податкового органу у випадку, зокрема, якщо такий платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску.

Аналогічний висновок зазначений Верховним Судом у постановах від 11 вересня 2018 року (справа №826/11623/16) та від 10 грудня 2019 року (справа №826/25425/15).

Разом з цим, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно строку винесення спірної вимоги, оскільки прийняття контролюючим органом вимоги з порушенням відповідного строку не звільняє платника від обов`язку сплатити борг з єдиного внеску. Тобто, ці доводи не утворюють підстав для визнання протиправним спірного акта індивідуальної дії, оскільки не звільняють платника від обов`язку зі сплати суми недоїмки.

Аналогічний висновок зазначений Верховним Судом у постановах від 4 вересня 2018 року у справі №817/1061/17, від 11 лютого 2021 року у справі № 160/4023/19.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірна вимога є правомірною та скасуванню не підлягає.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують обставини, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.

Підсумовуючи, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права.

Згідно із ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 липня 2022 року у справі №160/7574/22 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 липня 2022 року у справі №160/7574/22 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в порядку та строки передбачені ст.ст.328,329 КАС України.

Головуючий - суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк

суддя Я.В. Семененко