Справа № 821/2093/16
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2022-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2022 р.м.ОдесаСправа № 821/2093/16
Головуючий в 1 інстанції: Кисильова О.Й.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Шляхтицького О.І.,

суддів: Семенюка Г.В., Домусчі С.Д.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 20 січня 2022 року по справі № 821/2093/16 за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації за невикористану у 2010 році відпустку,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним адміністративним позовом, в якому просив:

- стягнути з відповідача на користь позивача 1 002,12 грн грошової компенсації за не використану відпустку за 2010 рік;

- стягнути з відповідача на користь позивача 204 683,01 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що наказом УМВС України в Херсонській області від 26.05.2010 № 381 о/с ОСОБА_1 звільнено з ОВС в запас Збройних Сил України. При звільненні у травні 2010 року відповідач не провів з позивачем повного розрахунку, оскільки не виплатив компенсацію за невикористану у 2010 році відпустку. На переконання позивача, не провівши із ним повного розрахунку при звільненні, відповідач порушив вимоги статті 116 КЗпП України, що, зважаючи на приписи статті 117 КЗпП, має наслідком стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Із наведених підстав, просить задовольнити позовні вимоги повністю.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, надав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що відповідно до пункту 56 Положення про проходження служби особовим складом органів внітрішніх справ у редакції, чинній на момент звільнення позивача, грошова компенсація за невикористану в році звільнення відпустку виплачувалась лише особам рядового та молодшого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров`я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням надавалась чергова відпустка. Позивачем невірно здійснено розрахунок грошової компенсації. Компенсація за невикористану відпустку має разовий характер, відтак, у силу Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" компенсація за порушення строків її виплати не передбачена.

Рух справи.

Херсонський окружний адміністративний суд постановою від 09.02.2017 позов задовольнив частково. Стягнув на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану відпустку у 2010 році у сумі 791,42 грн. У задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відмовив.

Одеський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 19.04.2017 постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 09.02.2017 залишив без змін.

Верховний Суд постановою від 09.11.2020 скасував постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 09.02.2017 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 19.04.2017 в частині позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації за невикористану у 2010 році відпустку, а справу в цій частині направив на новий розгляд до суду першої інстанції.

Після скасування вищезазначених постанов суду, ОСОБА_1 26.08.2020 подав заяву про збільшення позовних вимог та просив стягнути з Управління МВС України в Херсонській області 226 831,44 грн. середнього заробітку з 27.05.2010 по день проведення розрахунку - 06.06.2017 з урахуванням середньоденного грошового забезпечення на день звільнення 88,33 грн.

За наслідками нового розгляду справи Херсонський окружний адміністративний суд рішенням від 02.11.2020 позов задовольнив. Стягнув з Управління МВС на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки при звільненні виплати грошової компенсації за невикористану у 2010 році відпустку за період з 27.05.2010 до 06.06.2017 у сумі 79870,22 грн, з відрахуванням обов`язкових платежів та зборів.

П`ятий апеляційний адміністративний суд постановою від 30.04.2021 залишив рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 02.11.2020 без змін.

Верховний Суд постановою від 11.08.2021 скасував рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 02.11.2020 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30.04.2021. Справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Херсонський окружний адміністративний суд рішенням від 20 січня 2022 року позов задовольнити частково.

Стягнув з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області (, місцезнаходження: 73003, м. Херсон, вул. Лютеранська, 4) на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.05.2010 до 06.06.2017 у сумі 57 615 (п`ятдесят сім тисяч шістсот п`ятнадцять ) грн 18 коп., з відрахуванням обов`язкових платежів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 20.01.2022, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області подало апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:

- суд першої інстанції не врахував, що застосування алгоритму, запропонованого у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, без врахування такого з чим була пов`язана тривалість такого періоду невиплати з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, матиме очевидну не співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача.

Апелянт наголосив, що застосовуючи такий підхід, який враховує вказані Великою Палатою Верховного Суду критерії розрахунку розміру простроченої заборгованості, а також алгоритм розрахунку, запропонований у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, до стягнення на користь позивача належить 3 701,91 грн. (25,4 % від 14 574,45 грн.) (сума вказана без утриманих з неї податків і збору).

До судового засідання з`явилась представник апелянта Сімеоіді І., проте з огляду на повідомлення про замінування приміщення суду надіслала клопотання про розгляд справи за її відсутністю.

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином, позивач в судове засідання не з`явився, враховуючи що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до частини 2 статті 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін.

Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що наказом начальника Управління МВС від 26 травня 2010 року № 318 о/с позивача звільнено з органів внутрішніх справ за статтею 66 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ (за вчинки, що дискредитують звання рядового і начальницького складу).

18.10.2016 позивач звернувся із заявою про виплату компенсації за невикористану у 2010 році відпустку та середнього заробітку за час затримки її виплати.

Листом від 01.11.2016 Управління МВС повідомило позивачу, що підставою для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку є наказ про звільнення особи з органів внутрішніх справ із зазначенням кількості невикористаних днів щорічної відпустки в році звільнення. У наказі про звільнення позивача не зазначено невикористаної частини відпустки в році звільнення, тому підстав для її виплати не було.

Крім того, листом від 11.11.2016 Управління МВС повідомило адвокату позивача, що відпустка ОСОБА_1 за 2010 рік не надавалася, відпустка відповідно до вислуги років на день звільнення склала 30 діб, невикористана частина відпустки за 2010 рік складала 12 діб.

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, дійшов висновку про можливість зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Відтак, враховуючи вказані Великою Палатою Верховного Суду критерії розрахунку розміру простроченої заборгованості, періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, суд вважав, що до стягнення на користь позивача належить 57 615,18 грн (25,4 % від 226 831,44 грн) (сума вказана без утриманих з неї податків і збору).

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, проте із розміром простроченої заборгованості, яка належить до стягнення із відповідача колегія суддів не погоджується із наступних мотивів.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Скасовуючи рішення суду першої та апеляційної інстанцій, суд касаційної інстанції у постанові від 11.08.2021 зазначив, що "…як встановлено у цій справі, відповідач не виплатив ОСОБА_1 компенсації за невикористану відпустку в сумі 948,09 грн (сума вказана без утриманих з неї податків і збору). У зв`язку з цим позивач просив (у первісному позові) стягнути з відповідача як компенсацію за невикористану відпустку, так і середній заробіток за час затримки її виплати. Предметом спору у цій справі є останнє, адже саме в цій частині Верховний Суд раніше направив справу на новий розгляд.

Затримка у виплаті вказаної суми, як з`ясували суди попередніх інстанцій, становить 2568 днів. Помноживши цю кількість днів на середньоденний заробіток позивача (88,33 грн), отримали суму 226 831,44 грн (яку позивач просив стягнути, подавши заяву про збільшення позовних вимог).

Отож, 226 831,44 грн є (повною) сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні (тобто (не)виплати усіх належних сум при звільненні). Така затримка виникла у зв`язку з тим, що позивачеві (при звільненні) не виплатили компенсації за невикористану відпустку (у зв`язку зі звільненням у 2010 році), з приводу чого виник спір і що врешті зумовило звернення до суду.

Зважаючи на розмір заборгованості, за затримку виплати якої потрібно виплатити середній заробіток на підставі 117 КЗпП України (226 831,44 грн), суди попередніх інстанцій дійшли висновку про не співмірність цих сум, тож вважали за необхідне зменшити суму відшкодування.

Враховуючи наведені правозастосовні висновки Верховного Суду, така позиція судів попередніх інстанцій є цілком правильною. Для визначення суми середнього заробітку, яку слід виплатити позивачеві, суд першої інстанції вирішив запозичити підхід, подібний до того, який наведено у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.

Проте, тут треба звернути увагу, що Верховний Суд відсоткове відношення заборгованості від загальної суми заборгованості проектував на (повний) розмір середнього заробітку (за час затримки розрахунку при звільненні) і таким чином визначав суму середнього заробітку, яка підлягає стягненню. Пояснюється це тим, що спір стосується саме середнього заробітку як відшкодування за затримку розрахунку при звільненні, тож критерії щодо його зменшення треба застосовувати саме до суми цього середнього заробітку, обчисленої відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок №100).

Натомість суди попередніх інстанції сфокусувалися на середньомісячному грошовому забезпеченні позивача і, вирахувавши співвідношення між ним і сумою заборгованості, визначили суму середнього заробітку, яка підлягає стягненню (відповідно до статті 117 КЗпП України) на основі середньоденного заробітку (88,33 грн), помноженого на кількість днів затримки, відтак зменшеному на вирахуваний зазначеним вище способом коефіцієнт 2,84.

Запропонований підхід видається необґрунтованим, адже, враховуючи положення пунктів 2, 8 Порядку № 100, середньомісячний заробіток (грошове забезпечення), визначений за правилами цього Порядку, потрібен для визначення суми середньоденного заробітку, а той, своєю чергою, для нарахування і стягнення середнього заробітку, як-от на підставі статті 117 КЗпП України…

…Підсумовуючи наведене колегія суддів зазначає, що:

стягнення середнього заробітку (на підставі статті 117 КЗпП України) у цій справі пов`язане із затримкою виплати позивачеві компенсації за невикористану відпустку (при звільненні у 2010 році) в сумі 948,09 грн (сума указана без утримання з неї податку і збору);

враховуючи те, що питання про виплату вказаної суми вирішувалося в суді, спір між сторонами усе таки був й доводи відповідача в цій частині, як і висновки судів попередніх інстанцій з цього приводу є помилкові;

відтак за правилами частини другої статті 117 КЗпП України відповідач, позаяк суд встановив його обов`язок виплати компенсацію за невикористану відпустку, повинен сплатити позивачеві також середній заробіток за час затримки;

ураховуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, хоча вимоги позивача щодо виплати компенсації (на суму 948,09 грн) задоволено повністю, суд усе ж має право зменшити розмір відшкодування, застосувавши критерії, зазначені в тій же постанові. Суди попередніх інстанцій застосували ці критерії шляхом визначення частки заборгованості у загальній сумі відшкодування (середнього заробітку), проте допустили помилку, визначивши пропорційний сумі заборгованості середній заробіток на основі середньомісячного грошового забезпечення позивача, про що уже написано вище…".

Отже, відповідно до висновків Верховного Суду у від 11.08.2021 у цій справі - предметом спору є середній заробіток за час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку, адже саме в цій частині Верховний Суд раніше направив справу на новий розгляд.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладений обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини 1 статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Положення частини 1 статті 117 КЗпП стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Так, частина 2 статті 117 КЗпП стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Отже, обов`язок з виплати середнього заробітку відповідно до статті 117 КЗпП виникає у роботодавця у разі не проведення зі звільненим працівником розрахунку у день звільнення.

Як встановлено під час розгляду справи, та підтверджено матеріалами справи, не нарахування та не виплата ОСОБА_1 при звільнені компенсації за невикористану у 2010 році відпустку в розмірі 948,09 грн є протиправною.

Ураховуючи, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції зробив правильний висновок що позивач має право на отримання такого відшкодування.

Водночас, у заяві від 26.08.2020 про збільшення позовних вимог ОСОБА_1 просив стягнути з Управління МВС України в Херсонській області 226 831,44 грн. середнього заробітку за період з 27.05.2010 по день проведення розрахунку - 06.06.2017.

Стосовно розміру стягнень за затримку виплат при звільненні позивача колегія суддів зазначає про таке.

Абзацом 3 пункту 3 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.12.1995 року №100 (надалі - Порядок №100) передбачено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 2 Порядку №100 унормовано, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно із пунктом 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Колегія суддів погоджується з розрахованою судом першої інстанції загальною сумою середнього заробітку за час затримки виплати позивачу при звільненні зі служби -226 831,44 грн.

Водночас, сума, яка була перерахована на рахунок позивача за рішенням суду становить 948,09 грн..

Суд першої інстанції у даній справі стягнув з УМВС в Херсонській області середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.05.2010 по 06.06.2017 в сумі 57 615,18 грн.

При обранні способу зменшення заробітку, суд першої інстанції враховував, що при звільненні позивачу було нараховано 2 778,29 грн (сума вказана без утриманих з неї податків і збору), що підтверджується довідкою УМВС № 702 від 11.10.2021 та розрахунковим листом за травень 2010 року, проте, з урахуванням виплати компенсації за невикористану відпустку у розмірі 948,09 грн, до виплати належала б сума 3 726,38 грн (2778,29 + 948,09) без утриманих податків і збору. Тому, частка протиправно невиплачених позивачу коштів становить 25,4 % (948,09/3726,38 * 100%).

Відтак, суд першої інстанції, враховуючи вказані Великою Палатою Верховного Суду критерії розрахунку розміру простроченої заборгованості, періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, вважав, що до стягнення на користь позивача належить 57 615,18 грн (25,4 % від 226 831,44 грн) (сума вказана без утриманих з неї податків і збору).

Колегія суддів з цього приводу зазначає, що судом першої інстанції правильно зазначено, що сума невиплаченої позивачу при звільненні грошової компенсації за невикористану відпустку у загальному розмірі 948,09 грн., яку стягнуто на користь позивача судовим рішення, є не пропорційною ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (226 831,44 грн.).

Проте колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно пункту 57 постанови Верховного Суду від 11.08.2021 по цій справі, останній акцентував, що обговорюваний у цій справі спосіб зменшення середнього заробітку, який підлягає стягненню на підставі статті 117 КЗпП України, не потрібно інтерпретувати як єдино правильний чи обов`язковий. Критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку. Обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі № 761/9584/15-ц, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і зазначила, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Таким чином, у розглядуваній справі слід також додатково враховувати такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Так, Верховний Суд в постанові від 30.10.2019 по справі № 806/2473/18 сформував правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Повертаючись до обставин у цій справі, апеляційний суд доходить висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 57 615,18 грн , який визначив суд першої інстанції, є неспівмірним із сумою, яка не була виплачена позивачу 948,09 грн. із затримкою та має бути зменшений з урахуванням вищевикладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі № 761/9584/15-ц критеріїв, як от: період затримки /прострочення/ виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

Здійснюючи баланс інтересів, з урахуванням означених вище критеріїв, апеляційний суд враховує, що відповідно до обставин справи № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що позивач звернувся до суду з позовом у квітні 2015 року, тобто зі спливом більш ніж шести років після звільнення з роботи, яке мало місце 16 лютого 2009 року, водночас у справі що розглядається обов`язок виплати позивачу грошової компенсації за не використану відпустку за 2010 рік виник 27.05.2010, проте позивач звернувся до суду лише у грудні 2016 році, тобто також із спливом більше ніж 6 років , отже обставини справи щодо визначення критеріїв «Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника часу» є подібними.

Для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2010 - 2016 роки можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя. ( аналогічний підхід застосований у п. 94.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі № 761/9584/15-ц).

При цьому виходячи із пропорції (1 до 3) сума компенсації позивачу за роботу у вихідні дні (3 443,88 грн), яку встановили суди попередніх інстанцій, Велика Палата визначила орієнтовний розмір відшкодування у розмірі 11 000 , тобто визначила суму у три разі більше ( див. п. 94.4 , 94.6 цієї Постанови ),

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що визначення судом першої інстанції розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 57 615,18 грн. порівняно з виплаченою сумою УМВС на виконання рішення суду сумою 948,08 грн. є більшою ніж у 60 разів, що є непропорційним та неспівмірним розміру заборгованості.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 4 000 грн.

При цьому колегія суддів враховує правову позицію апелянта, котрий визначив суму компенсації у розмірі 3 701,91 грн.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Підсумовуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивування та визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат.

Інші доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині постанови, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, з огляду на приписи абзаца 2 частини 2, частини 4 статі 317 КАС України, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Херсонського окружного адміністративного суду зміні шляхом зміни мотивувальної частини та викладення її резолютивної частини в новій редакції.

В іншій частині постанову суду першої інстанції слід залишити без змін відповідно до статті 316 КАС України.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції по суті без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області задовольнити частково.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 20 січня 2022 року по справі № 821/2093/16 змінити:

- викласти його мотивувальну частину в редакції цієї постанови апеляційного суду;

- викласти абзац другий його резолютивної частини у такій редакції:

«Стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області (, місцезнаходження: 73003, м. Херсон, вул. Лютеранська, 4) на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.05.2010 до 06.06.2017 у сумі 4 000,00 (чотири тисячі) грн, з відрахуванням обов`язкових платежів».

В решті рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 20 січня 2022 року по справі № 821/2093/16 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Шляхтицький О.І.
Судді Домусчі С.Д. Семенюк Г.В.