Справа № 420/6079/22
Суддя: Скупінська О.В.
Дата ухвалення: 2022-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6079/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скупінської О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду 21 квітня 2022 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, в якій позивач просить суд:

1.Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (65014, м. Одеса, вул. Єврейська, 12, ) яка виразилася у не прийняті рішення по проведенню нарахування та виплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) компенсації втрати частини доходів, відповідно до рішень Одеського окружного адміністративного суду по справам № 420/14463/20, № 420/3759/21;

2.Зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів за період з 01 червня 2013 року по 24 грудня 2021 року включно від суми 4105 гривень, яка стягнута на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22.02.2021 року у справі №420/14463/20;

3.Зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів за період з 26 серпня 2015 року по 29 грудня 2021 року включно від суми 1583,69 гривень, яка стягнута на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.05.2021 року у справі №420/3759/21.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що 23.11.2021 та 24.12.2021 року Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області () сплатило на користь позивача суму за невиплачену одноразову грошову допомогу на оздоровлення за червень 2013 року у розмірі 4043,43 гривні, з урахування відрахування податків, зборів та iнших обов`язкових платежів. 29.12.2021 року Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області () сплатило на користь позивача суму компенсації за 9 діб невикористаної відпустки за 2013 рік у розмірі 1583,69 гривень. Позивач вважає позицію відповідача щодо не нарахуванні та невиплаті позивачу суми компенсації втрати частини доходів відповідно до рішень Одеського окружного адміністративного суду по справі №420/14463/20; №420/3759/21, протиправною бездіяльністю, такою, що суперечать вимогам законів України та порушує його Конституційні права.

Ухвалою судді від 26 квітня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Ухвалою від 23 червня 2022 року суд залишив позовну заяву без руху встановивши позивачу 5-денний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня отримання копії ухвали шляхом надання до суду доказів звернення до суду у строки, визначені ст.122 КАС України чи належним чином обґрунтованої заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з відповідними доказами.

В подальшому, ухвалою судді від 25.08.2022 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії залишено без розгляду.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31.10.2022 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2022 року скасовано. Справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 08.11.2022 прийнято до провадження справу №420/6079/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії. Продовжено розгляд справи №420/6079/22 в порядку статті 262 КАС України.

Суд зазначає, що копії постановлених ухвал по справі надсилались на електронну пошту Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, однак, ні у визначений судом строк, ні станом на дату вирішення даної адміністративної справи відзиву на позовну заяву чи обґрунтованого клопотання про продовження строку для його подання до суду не надано.

Частиною 4 статті 159 КАС України визначено, що подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

З урахуванням вищевикладеного, суд кваліфікує неподання відповідачем як суб`єктом владних повноважень відзиву на позовну заяву як визнання позову.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, оцінивши наведені позивачем доводи, суд дійшов наступного висновку.

ОСОБА_1 у період з 20.08.1995 по 26.08.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ України та на момент звільнення перебував на посаді оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу роботи з персоналом та внутрішніх розслідувань управління по боротьбі з організованою злочинністю Головного управління МВС України в Одеській області. Наказом Головного управління МВС України в Одеській області від 26.08.2015 № 608 о/с позивача на підставі підпункту «б» пункту 64 розділу VII Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого 29.07.1991 постановою Кабінету Міністрів Української РСР №114, звільнено з органів внутрішніх справ України.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року по справі № 420/14463/20 було задоволено позов ОСОБА_1 . Визнано протиправною бездіяльність Головного управління МВС України в Одеській області, що виразилась у невиплаті на користь позивача суми боргу за невиплачену одноразову грошову допомогу на оздоровлення за червень 2013 року у розмірі 4105 грн. Стягнуто з Головного управління МВС України в Одеській області на користь ОСОБА_1 суму боргу за невиплачену одноразову грошову допомогу на оздоровлення за червень 2013 року у розмірі 4105 гривень. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.09.2021 року рішення суду від 22.02.2021 залишено без змін.

22 листопада 2021 року Головне управління МВС України в Одеській області, на виконання рішення суду №420/14463/20, через Держказначейську службу України, сплатило позивачу 40,26 грн, що вбачається з меморіального ордеру №02 (а.с.17).

Згідно з меморіальним ордером № 11 від 23 грудня 2021 року Головне управління МВС України в Одеській області на виконання рішення суду №420/14463/20, через Держказначейську службу України, сплатило позивачу решту коштів на загальну суму, з урахуванням податків та зборів, 4003,17 грн (а.с.18).

Отже, остаточний розрахунок з позивачем за невиплачену одноразову грошову допомогу на оздоровлення за червень 2013 року у розмірі 4105,00 грн Головним управлінням МВС України в Одеській області проведено 23.12.2021.

Також, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 травня 2021 року по справі № 420/3759/21 було частково задоволено позов ОСОБА_1 . Визнано протиправними дії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області щодо відмови, викладеної у письмовому листі від 12.02.2021 за №41 у виплаті ОСОБА_1 компенсації за невикористані 9 діб відпустки за 2013 рік. Зобов`язано Головне управління МВС України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію за 9 діб невикористаної відпустки за 2013 рік. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.10.2021 рішення суду від 20.05.2021 залишено без змін.

З платіжного доручення № 48 від 28 грудня 2021 року вбачається, що Головне управління МВС України в Одеській області на виконання рішення суду №420/3759/21, через Державну казначейську службу, сплатило позивачу грошову компенсацію у розмірі 1583,69 грн (з урахуванням податків та зборів) за 9 діб невикористаної відпустки за 2013 рік.

Таким чином, остаточний розрахунок з позивачем по компенсації за 9 діб невикористаної відпустки за 2013 рік у розмірі 1583,60 грн Головним управлінням МВС України в Одеській області проведено 28.12.2021.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до рішення суду № 420/3759/21, розрахунок в якості компенсації за 9 діб невикористаною відпустки за 2013 рік повинен був бути проведений відповідачем під час звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ 26 серпня 2015 року.

Згідно з висновком, що викладений у постанові Верховного Суду від 04.05.2022 у справі № 200/14472/19-а , обов`язковою передумовою для звернення до суду з позовом про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати страхових виплат є звернення особи до органу соціального страхування із заявою про нарахування і виплату йому компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати страхових виплат й ухвалене за результатами розгляду цієї заяви рішення про відмову у виплаті відповідної компенсації.

24 січня 2022 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до відповідача щодо нарахування та виплати йому компенсації втрати частини доходів (а.с.8).

Своїм листом від 18.02.2022 № 14/1-Л-103 Головне управління МВС в Одеській області, розглянувши звернення позивача від 24.01.2022, повідомило, що відповідь на запит буде надана позивачу на протязі 20 робочих днів.

Проте, на день звернення до суду з даним позовом (21.04.2022) відповідь Головного управління МВС в Одеській області на звернення ОСОБА_1 від 24.01.2022, за наголошеннями останнього, так і не надійшла. Такі обставини відповідачем не спростовані, протилежне не доведене.

Отже, відсутність відповіді Головного управління МВС України в Одеській області на звернення позивача щодо сплати йому компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, суд розцінює як самоусунення вказаного органу (колишнього роботодавця) від виконання своїх обов`язків, а отже відмови від сплати запитуваної позивачем компенсації.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

В силу статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-III (далі по тексту - Закон № 2050-III), підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтею 2 Закону № 2050-III передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (ст.3 Закону № 2050-III).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (ст.4 Закону № 2050-III).

Своєчасно не отриманий з вини громадянина дохід компенсації не підлягає (ст. 5 Закону № 2050-III).

Відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку (ч.1 ст.7 Закону № 2050-III).

Конституційний Суд України у рішенні від 15.10.2013 №9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 зазначив, що під заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем. При цьому, Конституційний Суд України дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Також, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Зі змісту наведеної вище ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» випливає, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати. А статті 2,3 цього Закону встановлюють строк затримки виплати доходу, за якого виникає право на компенсацію, визначення поняття «доходи» для цілей цього Закону, а також порядок обчислення суми компенсації.

Підстави та механізм виплати компенсацій встановлено відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 (далі по тексту Порядок №159).

Відповідно до пунктів 2, 4 Порядку № 159 компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Положеннями пункту 3 Порядку № 159 передбачено, що компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру:

- пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат);

- соціальні виплати (допомога сім`ям з дітьми, державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, допомога дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо);

- стипендії;

- заробітна плата (грошове забезпечення).

Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1- 3 вказаного Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Наведеними нормами не встановлено першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не поставлено у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

При цьому слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Повертаючись до обставин даної справи, несвоєчасне нарахування сум, що були предметом розгляду по справі № 420/14463/20 та по справі № 420/3759/21 відбулось у зв`язку з неправомірним нарахуванням позивачеві належним йому складових грошового забезпечення Головним управлінням МВС України в Одеській області, що встановлено вказаними судовими рішеннями, тобто з вини органу, що виплачує заробітну плату, а тому позивач має право на отримання компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати (постанова КАС ВС від 21.09.2022 у справі № 816/1627/18).

Використане у статті 3 Закону №2050-ІІІ та пункті 4 Порядку №159 формулювання, що компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 18 листопада 2014 року у справі № 21-518а14, від 11 липня 2017 року у справі № 21-2003а16, Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2018 року у справі № 522/5664/17, від 21 червня 2018 року у справі № 523/1124/17, від 03 липня 2018 року у справі № 521/940/17, від 05 жовтня 2018 року у справі № 127/829/17, від 15.08.2019 по справі №674/24/17.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання рішень Одеського окружного адміністративного суду від 22.02.2021 у справі №420/14463/20 та від 20.05.2021 у справі № 420/3759/21 відповідачем було нараховано та виплачено борг за невиплачену одноразову грошову допомогу на оздоровлення за червень 2013 року та компенсацію за невикористані дні відпустки за 2013 рік.

Разом з тим, компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушення строків їх виплати на вказану суму не була нарахована відповідачем, що не заперечується останнім.

В силу вимог частини першої статті129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом (частина друга статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи, що судами у вищенаведених справах було встановлено факт невиплати позивачу одноразової грошової допомоги на оздоровлення за червень 2013 року та компенсації за невикористані дні відпустки за 2013 рік на момент звільнення 26.08.2015 року, які є доходом в розумінні ст. 2 Закону №2050-ІІІ, суд приходить до висновку про наявність підстав для нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строку виплати вказаних сум. При цьому, розрахунок суми компенсації покладається на відповідача.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 16.12.2020 по справі 521/21718/16-а, від 30.09.2020 по справі №280/676/19, від 20.02.2018 по справі №522/5664/17.

Відповідно до положень ч.5ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Слід вказати, що відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 рішення від 08.11.2005, заява №63134/00).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про визнання протиправною бездіяльності Головного управління МВС України в Одеській області, яка полягає в не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням терміну їх виплати за спірні періоди.

У постанові від 26.02.2020 (справа №826/8319/16) Верховний Суд, серед іншого, дійшов висновку, що «компенсація за порушення строків виплати виникає тоді, коли грошовий дохід (заробітна плата) особи (працівника) з вини відповідача не нараховувався, своєчасно не виплачувався і через це особа зазнала втрат…».

Суд зауважує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в своїй постанові від 21 вересня 2022 року по справі № 816/1627/18 виклав наступну правову позицію: приписи ч.2 ст.46 Закону №1058-ІV застосовуються у урахуванням норм ст.3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушення термінів їх виплати», згідно якої сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться), а тому захист такого порушеного права полягає у зобов`язанні відповідача вчинити кореспондуючі цьому праву дії. Розрахунок же суми покладається на відповідача.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 р. (остаточне) по справі «ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ» (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява N 28924/04) констатував: « 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. theUnitedKingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)».

З огляду на викладене, належним способом захисту порушеного права позивача у спірних відносинах є зобов`язання Головного управління МВС України в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію частини грошових доходів у зв`язку з порушенням терміну їх виплати за період:

з 01 червня 2013 року по 24 грудня 2021 року;

з 26 серпня 2015 року по 29 грудня 2021 року.

Статтею 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Частиною 1 статті 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з частинами першої та четвертої статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до приписів статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною першою статті 77 КАС України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Аналогічна позиція стосовно обов`язку доказування була висловлена Європейським судом з прав людини у пункті 36 справи «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), від 01 липня 2003 року №37801/97, в якому він зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення).

Під час звернення з даним позовом до суду, позивач судовий збір не сплачував на підставі п. 9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» як інвалід ІІ групи, а відтак судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 5, 7, 9, 2, 77, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області яка виразилася у не прийняті рішення по проведенню нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів, відповідно до рішень Одеського окружного адміністративного суду по справам № 420/14463/20, № 420/3759/21.

Зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів за період з 01 червня 2013 року по 24 грудня 2021 року включно від суми 4105 гривень, яка стягнута на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22.02.2021 року у справі №420/14463/20.

Зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів за період з 26 серпня 2015 року по 29 грудня 2021 року включно від суми 1583,69 гривень, яка стягнута на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.05.2021 року у справі №420/3759/21.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач - Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (65014, м. Одеса, вул. Єврейська, 12, ).

Суддя Олена СКУПІНСЬКА