Справа № 480/12359/21
Суддя: О.О. Осіпова
Дата ухвалення: 2022-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Осіпової О.О.,
за участю секретаря судового засідання - Жучкова Т.В.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника відповідача - Хащиної Т.П. ,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Сумської обласної прокуратури, в якій просить:
1) визнати протиправною бездіяльність Сумської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 на підставі наказу керівника Сумської обласної прокуратури від 19.10.2021 № 416к вихідної допомоги при звільненні в розмірі середньомісячного заробітку, що становить 8190 грн. 21 коп.;
2) стягнути з Сумської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі середньомісячної заробітної плати 8190 грн. 21 коп., обчислення якої здійснено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100;
3) стягнути з Сумської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 23.10.2021 по день постановления судового рішення, з урахуванням середнньоденного розміру заробітної плати в розмірі 380 грн. 94 коп.
Свої вимоги мотивує тим, що 22.10.2022р. під час звільнення її з посади начальника Білопільського відділу Конотопської місцевої прокуратури Сумської області з нею не було проведено остаточний розрахунок, що суперечить ст.47, ч.1 ст.116 КЗпП України. Зокрема, їй не було виплачено вихідну допомогу при звільненні відповідно до ст.44 КЗпП України.
На думку позивача, така бездіяльність щодо невиплати їй вихідної допомоги під час звільнення порушує вимоги чинного законодавства, оскільки ані Законом України «Про прокуратуру» №167-VII, ані Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-ІХ не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів, у тому числі у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, або в разі неуспішного проходження атестації, а тому до спірних правовідносин за вказаних обставин підлягають застосуванню положення Кодексу законів про працю України, що не заборонено спеціальним законодавством.
Внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.
Отже, ч.5 статті 51 Закону № 1697-УІІ та ч.4 статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків, за яких до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України.
Разом з тим, цей виключний перелік не містить питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а тому при виникненні таких спірних питань можливе застосування положень статті 44 КЗпП України.
Крім того, чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.
Зміни, внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 113-ІХ від 19.09.2019 в Закон України «Про прокуратуру» та в Кодекс законів про працю України, не встановлюють жодних обмежень щодо виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора.
Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, що не заборонено спеціальним законодавством.
Таким чином, оскільки відповідачем не виплачено позивачу при звільненні вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, то з Сумської обласної прокуратури на її користь підлягає стягненню вихідна допомога у зв`язку із звільненням в розмірі 8190 грн. 21коп.
Також ОСОБА_1 у позові зазначає, що має право згідно зі ст.116, 117 КЗпП України на стягнення на свою користь середньомісячного заробітку з Сумської обласної прокуратури за час затримки розрахунку при звільненні. За період з 23.10.2021р. до дня постановлення судового рішення.
30.11.2021р. провадження у справі відкрито, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження із повідомленням сторін на 20.01.2022р.
Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (а.с.33-38), в якому у задоволенні позовних вимог просить відмовити, посилаючись на те, що з внаслідок набрання позивачем 84 балів, що є меншим за прохідний бал, встановлений наказом Генерального прокурора від 07.10.2020 № 474 «Про встановлення прохідного балу для успішного складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки під час атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих), а також оприлюднення зразка тестових питань (завдань) та правил складання іспиту» П`ятнадцятою кадровою комісією з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) прийнято рішення від 13.09.2021 № 378 про неуспішне проходження прокурором атестації.
За таких обставин, з урахуванням положень Закону № 113-ІХ в редакції, чинній на час прийняття наказу, керівником Сумської обласної прокуратури видано наказ від 19.10.2021 № 416к про звільнення ОСОБА_1 на підставі пп. 2 п. 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».
Під час вирішення справ щодо звільнення публічних службовців, пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.
Водночас Законом № 113-IX не передбачено виплати вихідної допомоги у разі звільнення прокурора на підставі пп. 2 п. 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» цього Закону.
Юридичним фактом, що зумовив звільнення позивача є наявність рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації.
Тобто цей юридичний факт (підстава) є відмінним від тих юридичних фактів (підстав), у зв`язку з настанням яких ст. 44 КЗпП України передбачає виплату вихідної допомоги.
Водночас аналіз положень цієї статті вказує на те, що відповідна виплата за своїм характером спрямована на захист трудових прав працівника, зокрема при його звільнені з незалежних від нього обставин.
За таких обставин, оскільки ні спеціальним Законом України «Про прокуратуру», ні Законом № 113-ІХ, ні ст. 44 КЗпП України не передбачено виплати вихідної допомоги прокурорам, яких звільнено відповідно до п. п. 2 п. 19 розділу II Закону України № 113-ІХ у зв`язку з неуспішним проходженням атестації, правові підстави для її виплати ОСОБА_1 у Сумської обласної прокуратури відсутні.
Заперечуючи повністю наявність юридичних підстав для стягнення вихідної допомоги на користь ОСОБА_1 , Сумська обласна прокуратура не погоджується також із похідною вимогою щодо стягнення компенсації у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.
Від позивача надійшла відповідь на відзив (а.с.47-50), згідно з якою приписами Закону № 1697-VІІ не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, або у разі неуспішного проходження атестації, а тому у цьому випадку до спірних правовідносин повинна застосовуватися загальна норма, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, а саме є стаття 44 КЗпП України.
Частиною 5 статті 51 Закону № 1697-VII та частиною 4 статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків, коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже, і не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.
Щодо заперечення відповідача про стягнення з Сумської обласної прокуратури компенсації у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні ОСОБА_1 у розмірі середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, позивач вважає, що, зважаючи на не виплату їй у день звільнення належних їй сум, вона має право вимоги щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня постановлення судового рішення.
Ухвалою від 20.01.2022р. за клопотанням представника відповідача позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
Ухвалою від 02.02.2022р. продовжено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 05 квітня 2022 року о 14:30 год., яке відкладалося внаслідок введення на території України воєнного стану.
21.09.2022р. клопотання представника Сумської обласної прокуратури про розгляд справи за правилами загального позовного провадження задоволено, ухвалено перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та замінити призначене на 21 вересня 2022 року о 14:30 год. судове засідання підготовчим засіданням.
Того ж дня підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити.
Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.
Вислухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 25.09.2007р. до 22.10.2021р. безперервно працювала на прокурорських посадах в органах прокуратури України.
Наказом керівника Сумської обласної прокуратури № 416к від 19.10.2021р. на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації відповідно до підпункту 2 пункту 19 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформування органів прокуратури» позивача з 22.10.2021р. звільнено з посади начальника Білопільського відділу Конотопської місцевої прокуратури Сумської області.
Цим же наказом зобов`язано відділ фінансування та бухгалтерського обліку Сумської обласної прокуратури провести остаточний розрахунок та виплатити ОСОБА_1 усі належні виплати при звільненні.
22.10.2021р. позивач ознайомилась з відповідним наказом та у подальшому нею отримано трудову книжку із записом про звільнення.
Про нараховані ОСОБА_1 виплати при звільненні повідомлено листом Сумської обласної прокуратури від 22.10.2021 за №21-638вих21.
Разом з тим, позивачу не виплачено вихідну допомогу при звільненні, внаслідок чого 02.11.2021р. вона звернулася до Сумської обласної прокуратури із заявою про надання інформації щодо виплати їй вихідної допомоги при звільненні відповідно до ст. 44 КЗпП України. Крім того, у зверненні вона просила у разі не виплати їй вихідної допомоги провести її нарахування та виплату відповідно до вимог чинного законодавства.
08.11.2021р.на електронну поштову скриньку ОСОБА_1 отримала лист від 08.11.2021р. №27-270вих-21 за підписом начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів ОСОБА_2 , зі змісту якого вбачається, що вихідна допомога при звільненні не виплачувалася, зважаючи на те, що її звільнено з посади начальника Білопільського відділу Конотопської місцевої прокуратури Сумської області наказом керівника обласної прокуратури від 19.10.2021 №416к на підставі підпункту 2 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України №113-ІХ від 19.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», у зв`язку з рішенням кадрової комісії №378 від 13.09.2021р. про неуспішне проходження атестації.
Вважаючи бездіяльність Сумської обласної прокуратури щодо не виплати їй вихідної допомоги при звільненні протиправною, ОСОБА_1 звернулася із відповідним позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України від 14.10.2014 №1697-VII «Про прокуратуру».
Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Згідно з підп. 2 п. 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органі прокуратури» № 113-IX від 19.09.2019р. прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" за умови настання однієї із наступних підстав: рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.
Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 113-IX від 19.09.2019 року статтю 51 Закону України "Про прокуратуру" доповнено частиною п`ятою, згідно з якою на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
Згідно зі ст. 1 Кодексу законів про працю Україні цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.
Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.
За приписами п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Відповідно до ст. 44 Кодексу законів про працю України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» 113-IX від 19.09.2019 року статтю 40 Кодексу законів про працю України доповнено частиною п`ятою.
Отже, відповідно до ч. 5 ст. 40 Кодексу законів про працю України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
Судом встановлено, що позивача звільнено з посади на підставі підп. 2 п. 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органі прокуратури» № 113-IX від 19.09.2019р.
Законом України "Про прокуратуру" та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органі прокуратури» № 113-IX від 19.09.2019р. не врегульовано питання виплати вихідної допомоги у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, або в разі неуспішного проходження атестації.
Проте, Кодекс законів про працю України встановлює обов`язок роботодавця виплатити працівнику вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, якщо працівника звільнено у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Закон України "Про прокуратуру" є спеціальним законом, що регулює правовідносини у зв`язку із звільненням прокурорів, проте Кодекс законів про працю регулює трудові правовідносини, що виникли між працівником і роботодавцем в тій частині, що не врегульовано спеціальним законом.
Таким чином, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Враховуючи те, що нормами спеціального законодавства не врегульовано питання виплати вихідної допомоги, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України.
Суд зазначає, що внесені зміни Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-IX від 19.09.2019 в Закон України "Про прокуратуру" та Кодекс законів про працю України не встановлюють жодних обмежень щодо виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора на підставі підп. 2 п. 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органі прокуратури» № 113-IX від 19.09.2019р.
Частина 5 ст.51 Закону України "Про прокуратуру", який є спеціальним Законом, встановлює обмеження тільки щодо не поширення положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
Відповідно до ч.4 статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
При цьому, застереження щодо виплати прокурорам вихідної допомоги при звільненні ані Закон № 1687, ані КЗпП України не містять.
Законом № 113-ІХ внесено зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».
Внесені Законом № 113-ІХ зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.
Таким чином, суд приходить до висновку, що частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.
Верховний Суд також звертає увагу що чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.
Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.
У день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку. Незалежно від причини і підстави, відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою всіх гарантованих законодавством коштів, в тому числі і вихідної допомоги.
У постановах Верховного Суду від 11.10.2018 року у справі №823/244/16 та від 17.10.2018 року у справі №823/276/16 міститься правовий висновок, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників у зв`язку з неуспішним проходженням атестації, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, що не заборонено спеціальним законодавством.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, оскільки позивача звільнено на підставі підп. 2 п. 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органі прокуратури» № 113-IX від 19.09.2019р. на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації, то позивач набула право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до ст. 44 Кодексу законів про працю України.
Таким чином, суд відхиляє доводи відповідача, з приводу того що у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, як необґрунтовані та не доведені під час розгляду справи.
Оцінюючи спірні правовідносини суд зазначає, що при звільненні з підстав, передбачених пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, вихідна допомога виплачується в розмірі не менше середнього місячного заробітку.
За правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 середній заробіток працівника визначається виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують звільненню.
Згідно з абз. 1, 2 пункту 8 вказаного Порядку такий заробіток обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Відповідно до наявної у справі довідки від 05.11.2021р. №21-670вих-21 (а.с.25) розмір середньомісячної заробітної плати складає 8190,21грн., яка підлягає стягненню з відповідача.
Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності Сумської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 на підставі наказу керівника Сумської обласної прокуратури від 19.10.2021 № 416к вихідної допомоги при звільненні в розмірі середньомісячного заробітку, а також про стягнення з відповідача на її користь середньомісячної заробітної плати у розмірі 8190,21грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Щодо позовної вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 23.10.2022р. до дня ухвалення судового рішення, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Частиною 1 ст. 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Враховуючи те, що цей момент виплата вихідної допомоги позивачу ще не проведена, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги у цій частині наразі є передчасними, а тому не підлягають задоволенню.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково.
Згідно із ст. 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до положень, закріплених ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Як зазначено в частині 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
При цьому судом враховується, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно з ч. ч. 1-3 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
З матеріалів справи видно, що за подання вказаного позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1816,00 грн.
Оскільки, позов задоволено частково, суд присуджує на користь позивача судові витрати (судовий збір) у сумі 1362грн.00 коп. (908грн. за позовну вимогу немайнового характеру та 454грн. за часткове задоволення позовних вимог майнового характеру (908:2), за рахунок бюджетних асигнувань Сумської обласної прокуратури.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Сумської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку задовольнити частково .
Визнати протиправною бездіяльність Сумської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 на підставі наказу керівника Сумської обласної прокуратури від 19.10.2021 № 416к вихідної допомоги при звільненні в розмірі середньомісячного заробітку, що становить 8190 грн. 21 коп.
У задоволенні інших вимог - відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст складено та підписано 08.11.2022 р.

Суддя О.О. Осіпова