Справа № 640/9507/22
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2022-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/9507/22 Головуючий у 1 інстанції: Добрівська Н.А.
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Ганечко О.М., Мельничука В.П.,

за участю секретаря Шляги А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.06.2022 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора Ружинської селищної ради Житомирської області Хмельницької Тетяни Іванівни, виконавчого комітету Ружинської селищної ради Житомирської області, третя особа - Міністерство юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність державного реєстратора Ружинської селищної ради Житомирської області Хмельницької Т.І., яка полягає у неприйнятті рішення за заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, поданою ОСОБА_2 та зареєстрованою 13.04.2021 за номером 45066110;

- зобов`язати державного реєстратора Ружинської селищної ради Житомирської області Хмельницьку Т.І. або будь-якого іншого державного реєстратора Ружинської селищної ради Житомирської області прийняти рішення за заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, поданою ОСОБА_2 та зареєстрованою 13.04.2021 за номером 45066110;

- зобов`язати виконавчий комітет Ружинської селищної ради Житомирської області протягом місяця з моменту набрання законної сили рішенням суду у даній справі подати до суду звіт про його виконання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.06.2022 у відкритті провадження відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати зазначену ухвалу суду першої інстанції, як таку, що постановлена з порушенням норм процесуального права, та постановити нову ухвалу, якою направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з`явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що зазначена апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Мотивами оскаржуваної ухвали є те, що позовні вимоги не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, а тому відповідно до пункту 1 частини 1 статті 170 КАС України у відкритті провадження у даній адміністративній справі слід відмовити.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що приймаючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції порушив норми чинного законодавства. Зокрема, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги того, що позовна заява обґрунтована, в першу чергу, тим, що державний реєстратор порушила встановлений законом строк розгляду заяви і не розглянула її.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у п. 24 рішення від 20 липня 2006 року в справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у п. 1 статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

На підставі пункту 7 частини першої статті 4 КАС суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте, сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

У справі, що розглядається, виникнення спірних правовідносин зумовлено незгодою позивача з бездіяльністю державного реєстратора Ружинської селищної ради Житомирської області Хмельницької Т.І., яка полягає у неприйнятті рішення за заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, поданою ОСОБА_2 та зареєстрованою 13.04.2021 за номером 45066110.

Колегія суддів зазначає, що вирішенню питання про наявність чи відсутність підстав для вжиття заходів судового захисту порушених прав позивача у заявлений ним спосіб передує, передусім, встановлення змісту та характеру права або ж інтересу, за захистом якого позивач звернувся.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у спірних правовідносинах наявність порушеного права, яке потребує судового захисту, позивач обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 з 12.08.2019 є власником нежилих приміщень з №1 по №16 (групи приміщень №42) (в літ. А), які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.08.2019 №177175202.

12.01.2022 під час візиту до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу позивачу стало відомо, що відносно належних йому на праві власності нежилих приміщень державним реєстратором Ружинської селищної ради Житомирської області Хмельницькою Т.І. 13.04.2021 у базі даних про реєстрацію заяв і запитів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за номером 45066110 була зареєстрована заява, подана ОСОБА_2 на виконання ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 04.11.2016 у справі №52/17494/16-к (далі за текстом - «заява»).

Відповідно до відомостей із бази даних про реєстрацію заяв та запитів Державного реєстру речових прав від 06.08.2021 №269342313, вищевказана заява від 13.04.2021 перебуває у стані «зареєстровано». Станом на 09.02.2022 заява перебувала в аналогічному стані.

Позивача, як власника нежилих приміщень, не було повідомлено про реєстрацію відповідної заяви.

Представником позивача 18.02.2022 надіслано скаргу до Міністерства юстиції України на дії державного реєстратора Ружинської селищної ради Хмельницької Тетяни Іванівни. Станом на час подання цієї позовної заяви відповіді на скаргу позивачем не отримано.

Також, ОСОБА_1 зазначено, що Шевченківським УП ГУНП в м. Києві здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №0001494 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.190 КК України, ініційоване заявою позивача з приводу незаконних дій ОСОБА_3 , колишнього власника нежилих приміщень, які ОСОБА_1 набув у власність, звернувши стягнення на предмет іпотеки.

Оскільки позивачу було невідомо ким є ОСОБА_2 , яким чином він пов`язаний з позивачем та/або належними йому нежилими приміщеннями, на виконання якого рішення суду була подана відповідна заява, яка зареєстрована державним реєстратором Хмельницькою Т.І., а також якого змісту така заява, то ОСОБА_1 звернувся до слідчого СВ Шевченківського УП ГУНП з клопотаннями про проведення слідчих дій, а слідчим було проведено відповідні дії, в результаті яких стало відомо таке.

Голосіївським районним судом м. Києва було повідомлено, що у провадженні суду перебуває кримінальне провадження №752/17494/16-к (провадження №1-кс/752/5285/16) за клопотанням про арешт майна. За результатами розгляду зазначеного клопотання 04.11.2016 постановлено ухвалу про арешт майна.

Однак, предметом судового розгляду не були нежилі приміщення, зазначені у цьому позові.

Крім того, позивач наголошує на тому, що з відповіді Голосіївського районного суду м. Києва видно, що в провадженні суду не перебуває справа №52/17494/16-к, а перебуває справа №752/17494/16-к, що підтверджується шляхом здійснення пошуку за реквізитами справи в ЄДРСР, в ході якого жодних результатів при здійсненні пошуку за номером справи № 52/17494/16-к немає, більше того, дані з ЄДРСР свідчать, що номери всіх справ, які перебувають у провадженні Голосіївського районного суду м. Києва починаються з цифр « 752», а не « 52», як зазначено в картці прийому заяви ОСОБА_2 .

Виникнення спірних правовідносин обумовлено незгодою позивача з наявністю в базі даних про реєстрацію заяв та запитів Державного реєстру речових прав запису про реєстрацію заяви ОСОБА_2 від 13.04.2021, яка є невирішеною станом на сьогоднішній день.

На думку позивача це обмежує права ОСОБА_1 , як власника нежилих приміщень, оскільки нотаріуси відмовляють йому у вчиненні нотаріальних дій, зокрема, і щодо відчуження нежилих приміщень, у зв`язку з наявністю в реєстрі запису про вищевказану невирішену заяву, яку ще й подано на виконання судового рішення, яке жодним чином не стосується ані ОСОБА_1 , ані належних йому на праві власності нежилих приміщень.

Тобто, предметом розгляду в цій справі є не стільки дії та рішення державного реєстратора Ружинської селищної ради Житомирської області Хмельницької Т.І., як суб`єкта наділеного владно-управлінськими функціями, як законність наявності підстав для звернення із заявою ОСОБА_2 від 13.04.2021 щодо нежилих приміщень, які належать на праві власності позивачу, що свідчить про приватно-правовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин.

Враховуючи те, що позовні вимоги в цій справі є похідними при вирішенні судом питання щодо правомірності набуття позивачем права власності на спірне майно і можуть впливати на майнові права та інтереси третіх осіб, колегія суддів вважає, що незважаючи на участь у спорі суб`єкта владних повноважень, даний спір не є публічно-правовим та не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Отже, враховуючи вищевикладене та те, що у цій справі існує невирішений спір про право, колегія суддів вважає, що подальше оспорювання набуття особою цього права не може здійснюватися за правилами адміністративного судочинства у зв`язку з тим, що адміністративний суд позбавлений правових (законодавчих) можливостей установлювати (визнавати) належність права власності на об`єкт нерухомого майна.

Отже, спірні правовідносини у справі пов`язані з необхідністю захисту права на об`єкт нерухомого майна, а тому позов у справі не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2019 у справі № 910/3711/18, від 29.05.2019 у справі №826/9341/17.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що механізм визнання права власності на той чи інший об`єкт за певним суб`єктом визначений Цивільним кодексом України.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17.04.2018 у справі № 815/6956/15 (провадження №11-192апп18) вказує на те, що публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак, сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

У відповідності до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами (ч. 2 ст. 19 ЦПК України).

Тобто, приписи ст. 19 ЦПК України встановлюють правило про захист прав, зокрема, що виникають із житлових відносин, у порядку цивільного судочинства.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Аналіз зазначених фактичних обставин справи дає підстави вважати, що оскаржуваним реєстраційним діям передує невирішений спір між його учасниками про право цивільне.

Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 815/6956/15.

Також, колегія суддів звертає увагу, що розгляд цієї справи за правилами адміністративного судочинства не відповідав би принципу ефективного судочинства як важливому елементу верховенства права.

У рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що положення частини другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.

Отже, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур).

Водночас Європейським судом з прав людини в рішенні від 18 жовтня 2005 року у справі «МШ «Голуб» проти України» зазначено, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави.

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що судова влада реалізується шляхом здійснення правосуддя у рамках відповідних судових процедур (частина перша статті 5); суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення (частини перша статті 18). Головними критеріями судової спеціалізації визнається предмет спірних правовідносин і властива для його розгляду процедура. Процесуальними кодексами України встановлено неоднакову процедуру судового провадження щодо різних правовідносин.

У свою чергу, розмежування юрисдикційних повноважень у межах спеціалізації судів підпорядковано гарантіям права кожної людини на ефективний судовий захист.

Пунктом 1 частини 1 статті 170 КАС України визначено, що суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Беручи до уваги наведене, враховуючи суть спірних правовідносин, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для розгляду даного спору у порядку адміністративного судочинства та водночас наявності підстав для відмови у відкритті провадження у справі.

Доводи апелянта про те, що позовна заява обґрунтована, в першу чергу, тим, що державний реєстратор порушила встановлений законом строк розгляду заяви і не розглянула її, колегія суддів не бере до уваги, оскільки спірні правовідносини є неподільними і правова оцінка діям/бездіяльності державного реєстратора на предмет дотримання процедури не може переважати над оцінкою права власності на спірне майно.

Проаналізувавши вказані вище та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для відмови у відкритті провадження у справі та вважає, що судом першої інстанції повно встановлено фактичні обставини справи та правильно визначено норми процесуального права, які підлягають застосуванню.

Також, надаючи оцінку всім доводам учасників справи, судова колегія враховує рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.06.2022 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Ганечко О.М.

Мельничук В.П.

Повний текст постанови виготовлений 07.11.2022.