Справа № 640/14007/20
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2022-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2022 року м. Київ № 640/14007/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Шулежка В.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Головного управління ДПС у Київській області (далі - відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 25.02.2020 №0-1021, №0-1021, №0-1021.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю оскаржуваних рішень, оскільки об`єкти нерухомого майна, щодо яких було здійснено донарахування, не є об`єктом оподаткування, оскільки використовуються в промисловості та виробництві сільськогосподарської продукції. Також позивачем зазначено, що заклад громадського харчування, загальною площею 3504,4 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до ДК 018-2000 не є будівлею, а відтак не є об`єктом оподаткування.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.08.2020 справу прийнято до провадження, призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Відповідачем подано відзив на позов, в якому останній посилається на відповідність оскаржуваних рішень вимогам чинного законодавства.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у власності позивача перебувають об`єкти нежитлової нерухомості:

єдиний майновий комплекс загальною площею 14292 кв. метрів, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17.05.2016);

майновий комплекс загальною площею 4381,2 кв. метрів, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30.11.2016);

нежитловий будинок (літ. А) - заклад громадського харчування загальною площею 3504,4 кв. метрів, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01.07.2013).

З огляду на наявність права власності позивача на зазначені об`єкти, 25.02.2020 ГУ ДПС у Київській області було сформовано податкові повідомлення- рішення по податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2019 рік: №0-1021 на суму 178 921,55 грн., №0-1021 на суму 54 848,24 грн., №0-1021 на суму 219 357,92 грн.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України та нормами Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Законом України від 28.12.2014 №71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» (далі - Закон №71-VIII) було запроваджено новий місцевий податок, а саме податок на майно, який складається з трьох різновидів: транспортний податок, податок на майно, відмінне від земельної ділянки, та плата за землю.

Статтею 4 Податкового кодексу України визначено основні засади податкового законодавства України.

Одним із принципів податкового законодавства України є принцип стабільності, відповідно до якого зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Відповідно до статті 8 Податкового кодексу, в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Правовими положеннями ст. 265 Податкового кодексу України встановлено, що податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.

Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (підпункт 266.1.1 пункт 266.1 статті 261 Податкового кодексу України ).

Відповідно до положень підпунктів 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема, документів на право власності.

З огляду на вищезазначені норми чинного законодавства, позивач , як власник об`єктів нерухомості, є платником податку.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з довідки виконавчого комітету Тетіївської міської ради від 11.06.2020 №196, цілісний майновий комплекс загальною площею 4381,2 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , щодо якого позивачу донараховано 54 848,24 грн. за 2019 рік є будівлею промисловості та використовується для виготовлення цегли.

Відповідно до підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, не є об`єктом оподаткування, зокрема, будівлі промисловості, зокрема, виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

При цьому, відповідачем не було спростовано належність вищезазначеного приміщення до будівель промисловості.

Додатково суд звертає увагу, що в рішеннях Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.02.2020 у справі №640/16236/19 та 30.11.2021 у справі №21909/21 вже досліджувалось питання правомірності нарахування податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, саме щодо вище зазначеного об`єкту нерухомості позивача.

Так, вказаними рішеннями Окружного адміністративного суду міста Києва, залишеними без змін постановами Шостого апеляційного адміністративного суду, встановлено, що цілісний майновий комплекс загальною площею 4381,2 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та належить позивачу на праві приватної власності у відповідності до правових положень підпункту «є» підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України - не є об`єктом оподаткування.

Відповідно до частин четвертої-п`ятої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Враховуючи, що у розгляді наведеної вище адміністративної справи брали участь ті самі сторони, що в даній справі, то зазначене рішення суду має преюдиціальне значення при розгляді даної справи, а отже вказані обставини не підлягають доказуванню у даній справі.

Отже, податкове повідомлення-рішення №0-1021 є необґрунтованим, та таким, що підлягає скасуванню.

Щодо оскаржуваного податкового повідомлення-рішення №0-1021, яким позивачу визначено податкове зобов`язання в сумі 178 921,55 грн. за 2019 рік, суд зазначає наступне.

Так, підставою для прийняття вищезазначеного оскаржуваного податкового повідомлення-рішення стала наявність у позивача права власності на єдиний майновий комплекс загальною площею 14292 кв. метрів, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17.05.2016.

Посилання представника позивача на звільнення ОСОБА_1 від сплати податку на нерухоме майно за вказаний комплекс спростовуються наступними правовими нормами, які визначені податковим законодавством.

Так, відповідно до підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України (в редакції Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо покращення адміністрування та перегляду ставок окремих податків і зборів» від 23 листопада 2018 року №2628-VIII), не є об`єктом оподаткування, зокрема, будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Відповідно до пункту 209.6 статті 209 Податкового кодексу України сільськогосподарським вважається підприємство, основною діяльністю якого є постачання вироблених (наданих) ним сільськогосподарських товарів (послуг) на власних або орендованих основних фондах, а також на давальницьких умовах, в якій питома вага вартості сільськогосподарських товарів/послуг становить не менш як 75 відсотків вартості всіх товарів/послуг, поставлених протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно.

Згідно з підпунктом 14.1.235 пункту 14.1 статті 235 Податкового кодексу України - сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу цього Кодексу - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа - підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Разом з тим, позивачем не надано суду належних доказів, що остання є сільськогосподарським товаровиробником, займається виробництвом продукції, має відповідний статус та здійснює операції з її постачання, тощо.

Суд відхиляє наданий позивачем договір про надання послуг по прийманню, зберіганню та відпуску зернових культур від 02.01.2019, як належний доказ того, що позивач являється товаровиробником.

З договору вбачається, що позивач є виключно зберігачем зернових культур.

Суд наголошує, що під час розгляду справи від представника позивача не надходило жодних посилань на те, що позивач є сільськогосподарським товаровиробником, займається виробництвом продукції, має відповідний статус.

Отже, виключення законодавцем з кола об`єктів оподаткування будівель та споруд пов`язано з обов`язковою умовою наявності відповідного статусу саме у власника цих будівель, а не цільового призначення та фактичного використання майна.

Таким чином, суд доходить висновку, що податковим органом було законно та обґрунтовано прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення №0-1021.

Щодо оскаржуваного податкового повідомлення-рішення №0-1021, яким позивачу визначено податкові зобов`язання в сумі 219 357,92 грн за 2019 рік, суд зазначає наступне.

За доводами позивача, підпункт 14.1.1291 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначає вичерпний перелік об`єктів нежитлової нерухомості, в якому ключовим словом є слово «будівлі».

Так, відповідно до підпункту 14.1.1291 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють:

а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку;

б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей;

в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування;

г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки;

ґ) будівлі промислові та склади;

д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки);

е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо;

є) інші будівлі.

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17 серпня 2000 року №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Згідно зазначеного класифікатора будівлі - це споруди, що складаються з несучих та огороджувальних або сполучених (несуче-огороджувальних) конструкцій, які утворюють наземні або підземні приміщення, призначені для проживання або перебування людей, розміщення устатковання, тварин, рослин, а також предметів. До будівель відносяться: житлові будинки, гуртожитки, готелі, ресторани, торговельні будівлі, промислові будівлі, вокзали, будівлі для публічних виступів, для медичних закладів та закладів освіти та т. ін.

Позивач стверджує, що заклад громадського харчування загальною площею 3504,4 кв.м., який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Шота Руставелі, будинок 11 (зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01.07.2013), відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, не належать до будівель і тому не є об`єктом оподаткування.

Суд не погоджується із зазначеним трактуванням приписів Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 та зазначає наступне.

Згідно пункту 2 Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 за кодом 1230 визначаються будівлі торгівельні, до яких включаються у тому числі й підприємства та установи громадського харчування (їдальні, кафе, закусочні тощо).

Матеріали справи не містять доказів того, що заклад громадського харчування загальною площею 3504,4 кв.м., який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Шота Руставелі, будинок 11 не є об`єктом оподаткування у відповідності до приписів підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, а відтак податкове повідомлення-рішення №0-1021 є обґрунтованим та таким, що не підлягає скасуванню.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно статті 90 цього Кодексу суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Всупереч наведеним вимогам відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірності прийняття оскаржуваного рішення №0-1021.

Натомість, позивачем надано достатньо доказів на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги в частині позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №0-1021.

Враховуючи вищенаведене, системно проаналізувавши норми законодавства, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову частково.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України на користь позивача підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача здійсненні ним судові витрати відповідно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Київській області від 25.02.2020 №0-1021.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати по сплаті судового збору у розмірі 548,48 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Київській області.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295-297 КАС України.

Суддя В.П. Шулежко