Справа № 826/3850/15
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2022-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2022 року м. Київ № 826/3850/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі Головуючого судді Погрібніченка І.М., суддів Огурцова О.П., Шулежка В.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особа1. Міністерства внутрішніх справ України, 2. Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, 3. Управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, 4. Головного управління Національної поліції в м. Києві Київська міська організація Профспілки атестованих працівників внутрішніх справ України
провизнання протиправним та скасування наказів в частині, зобов`язання вчинити певні дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом про:

- визнання протиправним та скасування наказу Міністерства внутрішніх справ України від 16.01.2015 року №48 о/с "По особовому складу" та наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві від 30.01.2015 року №59 о/с "Щодо особового складу" в частині звільнення капітана міліції ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ за п.10 ч.2 ст.3 Закону України "Про очищення влади" від 16.09.2014 року №1682-VІІ та пп. "а" п.62 та п.66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ;

- зобов`язання Головного управління МВС України в місті Києві винести наказ про звільнення капітана міліції ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) за віком, на підставі пп. "а" п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, з 19.01.2015 року;

- зобов`язати Управління державної автомобільної інспекції ГУ МВС України у місті Києві нарахувати та виплати ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, розрахованої з вислуги - 25 років 00 місяців 14 днів.

Ухвалою суду від 10.03.2015р. відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2015 року зупинено провадження у справі № 826/3850/15 до вирішення Верховним Судом України питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності окремих положень Закону України "Про очищення влади" Конституції України, питання щодо чого порушено відповідно до ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.05.2015 р. у справі № 826/3850/15.

Ухвалою суду від 18.02.2022 року поновлено провадження в адміністративній справі та її призначено до розгляду.

19 жовтня 2020 року судом прийнято заяву ОСОБА_1 про зміну (збільшення) позовних вимог від 10.08.2022 року, згідно яких позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати накази:

Міністра внутрішніх справ України Авакова Арсена Борисовича від 16.01.2015 року № 48 о/с «По особовому складу» в частині звільнення капітана міліції ОСОБА_1 (М-090726), інспектора сектору організації дорожнього руху відділу ДАІ з обслуговування Деснянського району, підпорядкованого Головному управлінню, з органів внутрішніх справ на підставі п.10 ч.2 ст.3 ЗУ «Про очищення влади» від 16.09.2014 року № 1682-УІІ та пп. «а» п. 62 та п. 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ;

начальника Головного управління МВС України в місті Києві Терещука О.Д. від 30.01.2015 року № 59 о/с «Щодо особового складу», в частині звільнення капітана міліції ОСОБА_1 (М-090726), інспектора сектору організації дорожнього руху відділу ДАІ з обслуговування Деснянського району, підпорядкованого Головному управлінню, з органів внутрішніх справ на підставі п. 10 ч. 2 ст. З ЗУ «Про очищення влади» від 16.09.2014 року № 1682 - VІІ та пп. «а» п. 62 та п. 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ;

- поновити на посаді капітана міліції ОСОБА_1 (М-090726), інспектора сектору організації дорожнього руху відділу ДАІ з обслуговування Деснянського району, підпорядкованого Головному управлінню;

- стягнути з Управління державної автомобільної інспекції ГУ МВС в місті Києві (01030, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 54, код 24523569) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) грошове забезпечення за весь час вимушеного прогулу відповідно до розрахунку грошового забезпечення за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 ;

- допустити негайне виконання рішення в частині поновлення капітана міліції ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на посаді інспектора сектору організації дорожнього руху відділу ДАІ з обслуговування Деснянського району, підпорядкованого Головному управлінню, та стягнення з Управління державної автомобільної інспекції ГУ МВС в місті Києві (01030, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 54, код 24523569) грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу у розмірі стягнення за один місяць;

- стягнути моральну шкоду у розмірі 526500,00 (п`ятсот двадцять шість тис п`ятсот) грн з Міністерства внутрішніх справ України (01601, м. Київ, вул. Богомольця, 10, код 00032684) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 );

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в м. Києві розглянути питання про прийняття ОСОБА_1 на службу в органи Національної поліції відповідно до вимог статей перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію України»;

- встановити Головному управлінню Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві строк в один місяць з дня набрання рішенням суду законної сили для подання звіту про виконання рішення.

Позовні вимоги обґрунтовано протиправністю прийняття наказів про звільнення капітана міліції ОСОБА_1 , інспектора сектору організації дорожнього руху відділу ДАІ з обслуговування Деснянського району, підпорядкованого Головному управлінню, з органів внутрішніх справ на підставі п.10 ч.2 ст. 3 ЗУ «Про очищення влади» від 16.09.2014 року № 1682-УІІ та пп. «а» п. 62 та п. 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 року № 114.

Поряд з цим, позивач зазначає, що його звільнено було за формальними ознаками, в силу зайняття посади у певний період. При цьому, його вина у сприянні узурпації влади, підриві основ національної безпеки і оборони України або противоправному порушені прав та свобод людини не встановлено, а тому, на думку позивача, застосування індивідуальної відповідальності до нього не є можливим.

Поряд з цим, за вказаних вище обставин, позивач також звертав увагу, що оскаржуваними наказами, якими його було звільнено з посади інспектора сектору організації дорожнього руху відділу ДАІ з обслуговування Деснянського району, підпорядкованого Головному управлінню, йому було завдано моральну шкоду, яку він визначає у розмірі 526500,00 грн.

У поданому до суду відзиві відповідач 1 проти задоволення адміністративного позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні.

Відзив обґрунтовано тим, що наказом МВС України від 16.01.2015 року № 48 о/с «По особовому складу» відповідно до вимог п. 10 ч.2 ст. З Закону України «Про очищення влади» та згідно із п.п. 62 «а», 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ позивача було звільнено із органів внутрішніх справ за скоєння вчинків що дискредитують звання рядового і начальницького складу.

При цьому, відповідач 1 звертає увагу, що позивачем не додано до позовної заяви жодних доказів наявності завданої йому МВС шкоди відповідно до вимог ст. ст. 72-77 КАС України, а тому стягнення моральної шкоди у розмірі 526500,00 грн., є необґрунтованим.

У поданому до суду відзиві відповідач 2 проти задоволення адміністративного позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні.

Відзив обґрунтовано тим, що наказ Головного управління МВС України в місті Києві від 30.01.2015 № 59о/с видано на виконання вимог наказу Міністерства внутрішніх справ України від 16.01.2015 № 48о/с.

Наказом МВС України від 06.11.2015 № 1388 «Про організаційно штатні зміни» вирішено уважати такими, що втратили чинність, штати органів, підрозділів, закладів, установ та підприємств МВС України згідно з Переліком змін у штатах МВС.

Згідно Переліку змін у штатах МВС, затвердженого вищезгаданим наказом МВС України, в ГУМВС України в місті Києві скасовуються всі штати, тобто 15236 посад.

Поряд з цим, представник Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві звертав увагу, що наказом МВС України від 06.11.2015 № 1388 «Про організаційно штатні зміни» вирішено уважати такими, що втратили чинність, штати органів, підрозділів, закладів, установ та підприємств МВС України згідно з Переліком змін у штатах МВС.

Згідно Переліку змін у штатах МВС, затвердженого вищезгаданим наказом МВС України, в ГУМВС України в місті Києві скасовуються всі штати, тобто 15236 посад.

Таким чином, на думку відповідача 2, поновлення позивача на раніше займаній посаді -інспектора сектору організації дорожнього руху ДАІ з обслуговування Деснянського району, підпорядкованому, Головному управлінню не вбачається можливим, оскільки штатним розкладом в даних структурних підрозділах не передбачено будь-яких посад.

Також відповідач 2 звертав увагу, що позивач отримував грошове забезпечення (заробітну плату) в УДАІ ГУ МВС України в місті Києві, яке є самостійною юридичною особою (), фінансування якої здійснювалося Міністерством внутрішніх справ України, що в свою чергу виключає безпідставність вимог позивача в частині стягнення з ГУМВС України в м. Києві грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

У поданому до суду відзиві відповідач 4 проти задоволення адміністративного позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні.

Відзив обґрунтовано тим, що згідно запису у трудовій книжці позивач проходив службу в органах Головно управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві.

При цьому, відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року № 730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" (далі - Постанова), утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції за переліком згідно з додатком 1 Постанови, в тому числі Головне управління Національної поліції у м. Києві (ідентифікаційний ).

Разом з тим, на виконання пункту 2 Постанови, ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ за переліком згідно з додатком 2 Постанови, в тому числі Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві (ідентифікаційний ).

Таким чином, оскільки переходу прав і обов`язків у порядку правонаступництва від ліквідованого органу - Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві до утвореного територіального органу юридичної особи публічного права - Головного управління Національної поліції у м. Києві не здійснювалось, вимоги позивача про прийняття ОСОБА_1 на службу в органи Національної поліції відповідно до вимог статей перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію України».

Представник відповідача 3 (Управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві) правом, передбаченим ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України не скористалися та відзиву на позовну заяву не подали.

Згідно наявних в матеріалах справи, письмових пояснень третьої особи, Київська міська організація Профспілки атестованих працівників внутрішніх справ України звертала увагу, що позивач є членом Професійної спілки атестованих працівників органів внутрішніх справ України та перебуває на обліку в її Київській міській організації. У той же час, позивача звільнено з органів внутрішніх справ без врахування права виборного профспілкового органу на участь у процесі прийняття рішення, що на думку третьої особи, свідчить про протиправність такого звільнення.

У зв`язку з поданням представниками позивача, відповідача 1, 2 заяви про розгляд справи у порядку письмового провадження та неявки у судове засідання представників відповідача 3,4, суд на підставі частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшов до переконання про можливість її подальшого розгляду в письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

23 грудня 1991 року ОСОБА_1 прийнятий на службу в органи внутрішніх справ України, на підставі Наказу № 466 о/с від 23.12.1991 року, позивачу присвоєно спеціальне звання «Сержант міліції».

Наказом ГУ МВС України №73 о/с від 27.12.1993 року позивачу присвоєно спеціальне звання «Старший сержант міліції».

Наказом ГУ МВС України №48 о/с від 31.12.1996 року позивачу присвоєно спеціальне звання «Старшина міліції».

Наказом ГУ МВС України №456 о/с від 31.12.2001 року позивачу присвоєно спеціальне звання «Лейтенант міліції».

Наказом ГУ МВС України №434 о/с від 29.12.2002 року позивачу присвоєно спеціальне звання «Старший лейтенант міліції».

Наказом ГУ МВС України №932 о/с від 28.12.2007 року позивачу присвоєно спеціальне звання «Капітан міліції».

21.05.2014 року ГУ МВС України в м. Києві затверджено Висновок щодо службового розслідування за фактом відкриття Прокуратурою міста Києва кримінального провадження № 0000317, яким припинено службове розслідування відносно працівників УДАІ ГУМВС України в місті Києві, в тому числі і ОСОБА_1 .

Наказом №315 від 19.06.2014 року Головним управління МВС України у м. Києві позивачу оголошена догана.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 16.01.2015 року №48 о/с «По особовому складу», відповідно до вимог п.10 ч.2 ст.3 Закону №1682-VII та пп. «а» п.62 та п.66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, по Головному управлінню МВС України у м. Києві, звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу капітана міліції ОСОБА_1 , інспектора сектору організації дорожнього руху відділу ДАІ з обслуговування Деснянського району.

Наказом Головного управління МВС України в місті Києві від 30.01.2015 року № 59 о/с «Щодо особового складу», відповідно до вимог п.10 ч.2 ст.3 Закону №1682-VII та пп. «а» п.62 та п.66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу капітана міліції ОСОБА_1 (М-090726), інспектора сектору організації дорожнього руху відділу ДАІ з обслуговування Деснянського району, підпорядкованого Головному управлінню, 30 січня 2015 року.

Не погоджуючись із наказами про звільнення, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Згідно з статтею 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно з частиною першою статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Частиною шостою зазначеної статті Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із правових гарантій захисту громадян від незаконного звільнення з роботи є встановлений законами України вичерпний перелік підстав для звільнення працівника.

Закон України «Про очищення влади», який набрав чинності 16.10.2014 року, визначає правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні.

Відповідно до статті 1 Закону очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону (частина третя статті 1 Закону України «Про очищення влади»).

Пунктом 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади» встановлено, що заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період, за власним бажанням з відповідної посади працівника правоохоронного органу, який складав та/або своєю дією сприяв складенню рапортів, протоколів про адміністративне правопорушення, повідомлень про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, обвинувальних актів стосовно осіб, звільнених від кримінальної або адміністративної відповідальності відповідно до Закону України «Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань», Закону України «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України».

Таким чином, заборона, передбачена частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади», та процедура звільнення за нормами пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, може бути застосована у відношенні до позивача за умови відповідності його таким критеріям:

- обіймав посаду працівника правоохоронного органу у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року;

- складав та/або своєю дією сприяв складенню рапортів, протоколів про адміністративне правопорушення, повідомлень про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, обвинувальних актів стосовно осіб, звільнених від кримінальної або адміністративної відповідальності відповідно до Закону України «Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань», Закону України «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України».

Як вбачається з фактичних обставин справи, позивач у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року проходив службу в органах внутрішніх справ.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 16.01.2015 року №48 о/с «По особовому складу», відповідно до вимог п.10 ч.2 ст.3 Закону №1682-VII та пп. «а» п.62 та п.66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, по Головному управлінню МВС України у м. Києві, звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу капітана міліції ОСОБА_1 , інспектора сектору організації дорожнього руху відділу ДАІ з обслуговування Деснянського району.

Наказом Головного управління МВС України в місті Києві від 30.01.2015 року № 59 о/с «Щодо особового складу», відповідно до вимог п.10 ч.2 ст.3 Закону №1682-VII та пп. «а» п.62 та п.66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу капітана міліції ОСОБА_1 (М-090726), інспектора сектору організації дорожнього руху відділу ДАІ з обслуговування Деснянського району, підпорядкованого Головному управлінню, 30 січня 2015 року.

Отже, підставою для звільнення позивача зазначено пункт 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади» - за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу.

При цьому, судом з матеріалів справи не встановлено доказів, які б підтверджували скоєння позивачем вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу. Таких доказів не було надано і відповідачами під час розгляду даної справи.

Відтак, суд приходить до переконання, що відповідачі, на яких покладено обов`язок доказування в адміністративному процесі, не надали колегії суддів жодних доказів, які б підтверджували наявність правових підстав для застосування до позивача в якості підстави для звільнення пункту 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади».

Суд також зазначає, що Парламентська асамблея Ради Європи у Резолюції ПАРЄ № 1096 (1996) звернула увагу держав-членів на те, що «люстрація» застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади. Зокрема, у пункті 12 Асамблея підкреслила, що загалом люстраційні заходи можуть будуть сумісними з демократичною державою, заснованій на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв. По-перше, провина, а саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному, застосуванні законів про люстрацію. По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій.

У зв`язку з цим у справі № 800/186/17 Верховний Суд дійшов висновку, що застосовані люстраційним законодавством заходи не можуть вважатися заходами юридичної відповідальності, оскільки не є санкцію за конкретне протиправне діяння. Їхня мета полягала у відновленні довіри до органів державної влади, а не притягненні до відповідальності відповідних посадових осіб.

При цьому, суд вважає за необхідне також звернути увагу на те, що Верховний Суд у рішенні від 18 вересня 2018 року у справі № 800/186/17 дійшов висновку, що люстрація, як законодавче обмеження, за своєю правовою природою є відмінною від юридичної відповідальності та не може бути ототожнена з нею. Із цим висновком погодилася і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 січня 2019 року у справі № 800/186/17, вказавши на політичний характер люстраційних заходів. Суд відмітив, якщо юридична відповідальність пов`язана із застосуванням санкцій за порушення визначених законом норм, то політична відповідальність постає як відповідальність за належне здійснення державної влади, державного управління тими, хто відповідно до покладених завдань і функцій є носіями такої влади. Політичну відповідальність потрібно розуміти як відповідність якостей носіїв владно-управлінської діяльності і реалізації ними своїх функцій і повноважень тим умовам і завданням, які постали перед державою і суспільством (на виклики часу, відповідь на об`єктивні вимоги до неї).

17 жовтня 2019 року ЄСПЛ прийняв рішення у справі «Полях та інші проти України» (заяви №58812/15, №53217/16, №59099/16, №23231/18, №47749/18), яке 24 лютого 2020 року набуло статусу остаточного (далі - рішення у справі «Полях та інші проти України»), та стосувалося звільнення п`ятьох державних службовців із забороною обіймати посади державної служби на підставі приписів Закону №1682-VII, що одразу призвело до втрати всіх своїх здобутків. Суд дійшов того висновку, що Закон України «Про очищення влади» вплинув на заявників у трьох аспектах: їх звільнили з державної служби; до них було застосовано заборону обіймати посади державної служби на строк десять років, та відомості про осіб заявників було внесено до загальнодоступного в мережі Інтернет Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону «Про очищення влади». Суд вважає, що поєднання цих заходів мало дуже серйозні наслідки для здатності заявників встановлювати і розвивати відносини з іншими та їхньої соціальної і професійної репутації, а також значною мірою вплинуло на них. Вони не були просто відсторонені, понижені або переведені на менш відповідальну посаду, а звільнені із забороною обіймати посади державної служби, одразу втративши всі свої винагороди. Їм було заборонено обіймати будь-які посади державної служби, у сфері, в якій вони багато років працювали як державні службовці. Відомості про застосування до заявників заходів, передбачених Законом «Про очищення влади», було одразу оприлюднено, ще до того, як було розглянуто їхні позови. Закон «Про очищення влади» не вимагав будь-якого доведення індивідуальної вини, а його оголошена мета полягала в «очищенні» державної служби від осіб, які асоціювалися із «узурпацією влади», підривом основ національної безпеки та оборони і порушеннями прав людини. За таких обставин застосування заходів, передбачених Законом «Про очищення влади», ймовірно було тісно пов`язано із соціальною та професійною стигматизацією, як стверджували заявники. Той факт, що на момент подій поведінка заявників була законною, є аспектом, який також може враховуватися під час оцінки необхідності втручання.

Усталений принцип практики Суду полягає у тому, що люстрація не може застосовуватись для покарання, відплати або помсти. Це також стосується оскаржуваних заходів, передбачених Законом України «Про очищення влади». Згідно з твердженнями Верховного Суду та доводами Уряду мета Закону «Про очищення влади» полягала у відновленні довіри до державних установ і захисті демократичної форми правління.

Проте цілком можливо, що зазначені цілі могли бути досягнуті шляхом застосування менш суворих заходів як, наприклад, якщо це можливо, відсторонення заявників від їхніх керівних посад після проведення індивідуальної оцінки та, якщо це можливо, переведення на менш відповідальні посади. Далекосяжний характер застосованих до заявників заходів у поєднанні з доволі гострими формулюваннями, використаними у статті 1 Закону «Про очищення влади» щодо цілей Закону, порушують питання про те, що деякі із цих заходів принаймні частково були вмотивовані помстою тим, хто асоціювався з попередньою владою.

Суд також звертає увагу, що однією з підстав звільнення позивача зазначено пункт 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, а саме: за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу.

При цьому, пункт 66 Положення визначає, що особи рядового і начальницького складу, які скоїли вчинки, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, звільняються з органів внутрішніх справ. При цьому, звільнення проводиться з урахуванням вимог пункту 62 цього Положення.

Проте, відповідачі не надали жодних доказів, які б підтверджували скоєння позивачем вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу.

Беручи до уваги викладене, суд зазначає, що метою Закону України «Про очищення влади» є недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах верховенства права та законності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності та гарантування права на захист.

Відповідно до частини другої статті 61 Конституції України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Відповідно до статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Під час розгляду справи відповідачі не надали доказів того, що позивач своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснював заходи (та/або сприяв їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, тобто у даному випадку, відповідачем не доведено дотримання основоположних принципів очищення влади, визначених Законом України «Про очищення влади».

Виходячи з такого, суд приходить до висновку, що звільнення позивача наказом МВС України від 16 січня 2015 року №48о/с є протиправним. Також протиправним є наказ Головного управління МВС України в місті Києві від 30.01.2015 року № 59 о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 , оскільки він є похідним від наказу МВС України від 16 січня 2015 року №48о/с та прийнятий за відсутності законних підстав.

З урахуванням наведеного суд приходить до переконання про наявність правових підстав для визнання протиправним та скасування наказу Міністерства внутрішніх справ України від 16.01.2015 року №48 о/с «По особовому складу», відповідно до вимог п.10 ч.2 ст.3 Закону №1682-VII та пп. «а» п.62 та п.66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, по Головному управлінню МВС України у м. Києві, звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу капітана міліції ОСОБА_1 , інспектора сектору організації дорожнього руху відділу ДАІ з обслуговування Деснянського району та наказу Головного управління МВС України в місті Києві від 30.01.2015 року № 59 о/с «Щодо особового складу», відповідно до вимог п.10 ч.2 ст.3 Закону №1682-VII та пп. «а» п.62 та п.66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу капітана міліції ОСОБА_1 (М-090726), інспектора сектору організації дорожнього руху відділу ДАІ з обслуговування Деснянського району, підпорядкованого Головному управлінню, 30 січня 2015 року.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За змістом статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод засіб юридичного захисту має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору.

Суд встановив, що позивач проходив службу в Управлінні Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві на посаді інспектора сектору організації дорожнього руху відділу ДАІ з обслуговування Деснянського району, підпорядкованого Головному управлінню, а тому саме цим суб`єктом владних повноважень порушено право позивача на працю.

Згідно з відомостями в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців на теперішній час, Управління Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві не ліквідовано, а перебуває у стані припинення.

Суд звертає увагу, що у світлі ст. 13 Конвенції засіб юридичного захисту має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору.

Верховний Суд у справі №826/16191/17 виклав правову позицію, відповідно до якої при ліквідації державної установи публічного права на іншу державну установу, якій передані функції ліквідованої установи і яка є фактичним правонаступником цієї установи, переходять усі обов`язки ліквідованої установи щодо працевлаштування звільнених працівників ліквідованої установи та відшкодування усіх витрат, пов`язаних з незаконним звільненням працівника, й невиконання цього обов`язку є порушенням його трудових гарантій.

Отже враховуючи, встановлення судом протиправності оскаржуваних наказів про звільнення позивача належним способом поновлення його порушеного права є поновлення капітана міліції ОСОБА_1 (М-090726), на посаді інспектора сектору організації дорожнього руху відділу ДАІ з обслуговування Деснянського району, підпорядкованого Головному управлінню, з дня, наступного після дня його звільнення, тобто з 17.01.2015 року.

У свою чергу, позовні вимоги про зобов`язання Головне управління Національної поліції в м. Києві розглянути питання про прийняття ОСОБА_1 на службу в органи Національної поліції відповідно до вимог статей перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію України» не підлягають задоволенню, оскільки такі вимоги стосуються порядку та механізму виконання рішення, а належним способом захисту прав позивача є саме поновлення на посаді.

Щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід зазначити, що відповідно до ч. 2 статті 235 Кодексу законів про працю України, при винесені рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно зі статтею 27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100 середньомісячна зарплата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, із якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 згаданого Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом 2-х місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку №100).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні 2 календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, установленим із дотриманням вимог законодавства.

Так, згідно з Довідкою Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві № 49 від 05.02.2015 року середня заробітна плата позивача, за два останні повні календарні місяці, що передували звільненню, складала 7900,45 грн.

Таким чином, середньоденна заробітна плата складає 183,73 грн. (7900,45 грн./43 роб. дня).

Виходячи із поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня звільнення та до винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, в цьому випадку з 16 січня 2015 року по 07 листопада 2022 року.

На підставі листів Міністерства праці та соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу» суд встановив, що кількість робочих днів:

за період з 16 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року становить 241 день, а саме: січень 2015 року - 11 днів, лютий 2015 року - 20 днів, березень 2015 року - 21 день, квітень 2015 року - 21 день, травень 2015 року - 18 днів, червень 2105 року - 20 днів, липень 2015 року - 23 дні, серпень 2015 року - 20 днів, вересень 2015 року - 22 дні, жовтень 2015 року - 21 день, листопад 2015 року - 21 день, грудень 2015 року - 23 дні;

у 2016 році - 251 робочий день;

у 2017 році - 248 робочих днів;

у 2018 році - 250 робочих днів;

у 2019 році - 250 робочих днів;

у 2020 році - 251 робочий день;

у 2021 році - 250 робочих днів;

за період з 01 січня 2022 року по 07 листопада 2022 року - 191 робочий день, а саме: січень 2022 року - 19 днів, лютий 2022 року - 20 днів, березень 2022 року - 22 дні, квітень 2022 року - 20 дні, травень 2022 року - 20 днів, червень 2022 року - 20 днів, липень 2021 року - 21 день, серпень 2021 року - 22 день, вересень 2022 року - 22 дні, жовтень 2022 року - 20 днів, листопад 2022 року - 5 днів.

Отже, загальна кількість робочих днів з дати, наступної за днем звільнення позивача та по день прийняття рішення про поновлення на роботі складає: 1932 днів вимушеного прогулу.

Суд звертає увагу, що постановою Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» від 11.11.2015 № 988 посадовий оклад позивача збільшився до 2 600, 00 грн, тобто оклад виріс в 4 рази (650, 00 грн (старий посадовий оклад)/ 2 600, 00 грн).

Пунктом 8 цієї Постанови визначено, що вона набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з дня набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII набрав чинності 07.11.2015, тобто з цієї дати застосовується коефіцієнт підвищення.

Ураховуючи наведене, суд приходить до висновку, що вимога позивача про застосування п. 10 Постанови №100 під час розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає задоволенню.

Проте, суд не може повною мірою погодитись з поданим позивачем розрахунком середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та вважає його необґрунтованим в частині врахування процентної надбавки за стаж служби, яка збільшилась у вересні 2016 року та вересні 2019, оскільки відповідно до п. 10 Постанови №100 враховується тільки підвищення тарифних ставок та окладів.

З огляду на викладене сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 1 060 857, 02 грн:

1) з 17.01.2015 по 06.11.2015 - 37 297, 19 грн (203 робочих дня х 183,73 грн);

2) з 07.11.2015 по 11.12.2020 - 938 492, 84 грн (1277 робочих днів х 183,73 грн х 4);

3) з 12.12.2020 по 07.11.2022 - 85 066, 99 грн (463 робочих днів х 183,73 грн).

Відповідно до пунктів 2 та 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі стягнення за один місяць у розмірі 3858, 33 грн. (183,73 грн. х21 день) підлягає негайному виконанню.

Щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 526 500, 00 (п`ятсот двадцять шість тис п`ятсот) грн з Міністерства внутрішніх справ України (01601, м. Київ, вул. Богомольця, 10, код 00032684) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ), суд зазначає таке.

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

За приписами ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає:

- у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

- у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

- у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

- у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У відповідності до ч. ч. 3, 4 та 5 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб; розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення; при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування; моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За приписами частини другої вказаної вище статті, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

- якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

- якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

- в інших випадках, встановлених законом.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4, із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 та № 1 від 27.02.2009, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність факту такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача (відповідача), наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача (відповідача) та вини останнього (відповідача) в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Зі змісту наведених норми випливає, що основною умовою відшкодування моральної шкоди є те, що остання повинна бути заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин та полягати у фізичному болю та стражданнях, у душевних стражданнях, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 року у справі № 804/2252/14, від 31.01.2018 року у справі № 813/5138/13-а та в рішеннях Верховного Суду від 12.02.2018 року у справі № 800/500/16, від 01.03.2018 року у справі № 9901/377/18.

Крім того, суд зазначає, що така моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

Таким чином, аналізуючи зміст позовної заяви та досліджуючи матеріали справи, суд зазначає, що в обґрунтування вимоги про стягнення моральної шкоди, позивачем не надано жодних доказів та розрахунків сум, що б свідчили про заподіяння позивачу моральної шкоди у розмірі, в якому останній просить стягнути з відповідачів, а також завданням йому шкоди у вигляді заподіяння моральних чи фізичних страждань, з огляду на що позовна вимога щодо стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 526 500, 00 грн., задоволенню не підлягає.

Частиною першою статті 382 КАС України передбачено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Зі змісту наведеної правової норми випливає, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, яке має застосовуватися у виключних випадках.

У даному випадку, позивачем не наведено причин та не надано доказів, які б вказували на те, що відповідач може ухилятися від виконання рішення суду.

Аналізуючи обставини справи, суд вважає, що підстави зобов`язувати суб`єкта владних повноважень подавати звіт про виконання судового рішення відсутні.

Відповідно до положень чч. 1 та 2 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частинами 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Оцінюючи подані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням обставин зазначених вище, суд прийшов до переконання про часткове задоволення позовних вимог.

Оскільки спір вирішено на користь сторони, звільненої від сплати судового збору, а також за відсутності витрат, пов`язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати (судовий збір) стягненню з відповідача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 22, 72-77, 90, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Міністра внутрішніх справ України Авакова Арсена Борисовича від 16.01.2015 року № 48 о/с «По особовому складу» в частині звільнення капітана міліції ОСОБА_1 (М-090726), інспектора сектору організації дорожнього руху відділу ДАІ з обслуговування Деснянського району, підпорядкованого Головному управлінню, з органів внутрішніх справ на підставі п.10 ч.2 ст.3 ЗУ «Про очищення влади» від 16.09.2014 року № 1682- VІІ та пп. «а» п. 62 та п. 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету міністрів Української РСР від 29.07.1991 №114.

3. Визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління МВС України в місті Києві Терещука О.Д. від 30.01.2015 року № 59 о/с «Щодо особового складу», в частині звільнення капітана міліції ОСОБА_1 (М-090726), інспектора сектору організації дорожнього руху відділу ДАІ з обслуговування Деснянського району, підпорядкованого Головному управлінню, з органів внутрішніх справ на підставі п. 10 ч. 2 ст. З ЗУ «Про очищення влади» від 16.09.2014 року № 1682-УІІ та пп. «а» п. 62 та п. 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету міністрів Української РСР від 29.07.1991 №114.

4. Поновити капітана міліції ОСОБА_1 (М-090726), на посаді інспектора сектору організації дорожнього руху відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування Деснянського району, підпорядкованого Головному управлінню, з дня, наступного після дня його звільнення, тобто з 17.01.2015 року.

5. Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17.01.2015 року по 07.11.2022 року у розмірі 1 060 857, 02 грн. (один мільйон шістдесят тисяч вісімсот п`ятдесят сім гривень, 02 копійок).

6. Звернути до негайного виконання рішення суду у частині поновлення капітана міліції ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на посаді інспектора сектору організації дорожнього руху відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування Деснянського району, підпорядкованого Головному управлінню, з дня, наступного після дня його звільнення, тобто з 17.01.2015 року.

7. Звернути до негайного виконання рішення суду у частині стягнення з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 3858, 33 грн. (три тисячі вісімсот п`ятдесят вісім гривень, 33 копійок).

8. В задоволені решти позовних вимог- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя І.М. Погрібніченко

Судді О.П. Огурцов

В.П. Шулежко