Справа № 640/12921/22
Суддя: Амельохін В.В.
Дата ухвалення: 2022-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2022 року м. Київ № 640/12921/22

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Амельохіна В.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Головного управління ДПС у м. Києві, Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДПС у м. Києві
провизнання протиправними та скасування рішень, стягнення моральної шкоди,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві (далі по тексту - відповідач-1), Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі по тексту - відповідач-2) та Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДПС у м. Києві (далі по тексту - відповідач-3) про:

визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу Головного управління ДПС у м. Києві від 15.05.2019 року №Ф-221235-17У;

визнання протиправною та скасування постанови Дарницького відділу ДВС у м. Києві про відкриття виконавчого провадження від 26.10.2021 року; про арешт коштів боржника від 26.10.2021 року; про розшук майна боржника від 10.06.2022 року; про арешт майна боржника від 10.06.2022 року;

стягнення з ГУ ДПС у м. Києві на користь ОСОБА_1 200 000,00 грн. моральної шкоди;

стягнення з ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДПС у м. Києві та Дарницького відділу ДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 по 50 000 грн. моральної шкоди.

Ухвалою суду від 06.10.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позовні вимоги обґрунтованістю прийняття оскаржуваних рішень, оскільки позивач є пенсіонером, інвалідом І групи, а тому не повинен сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідач - 2 подав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого проти задоволення позовних вимог заперечує повністю.

Відповідач - 1 до суду подав копію оскаржуваної вимоги з доказами її отримання позивачем.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , відповідно до посвідчення Серія НОМЕР_1 є інвалідом 1 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни; відповідно до посвідчення серія НОМЕР_2 є учасником бойових дій; відповідно до посвідчення № НОМЕР_3 є пенсіонером з 11.01.1997; відповідно до посвідчення № НОМЕР_4 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів органів внутрішніх справ; відповідно до посвідчення Серія НОМЕР_5 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Так, Головним управлінням ДПС у м. Києві 15.05.2019 винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-221235-17У, відповідно до якої позивач повинен сплатити недоїмку у розмірі 7040,00грн.

На підставі вказаної податкової вимоги від 15.05.2019 Дарницьким відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 26.10.2021 відкрито виконавче провадження №67198559.

У вказаному виконавчому провадженні №67198559 державним виконавцем прийняті постанови:

від 26.10.2021 про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках;

від 10.06.2022 про розшук майна боржника, якою оголошено в розшук майно боржника: ПГМФ, реєстраційний номер НОМЕР_6 ;

від 10.06.2022 про арешт майна боржника, якою накладено арешт на транспортні засоби: ПГМФ, реєстраційний номер НОМЕР_6 .

Не погоджуючись з оскаржуваними рішеннями, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Щодо строків звернення позивача до суду з даним позовом, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Ухвалою суду від 18.08.2022 позовну заяву залишено без руху з тих підстав, що позивачем не подано заяви про поновлення строку звернення до суду з доказами поважності причин його пропуску.

05 вересня 2022 року представником позивача подано заяву про поновлення строку звернення до суду.

Відкриваючи провадження у справі, судом було враховано заяву про поновлення строку звернення до суду та доводи, які в ній викладені, а також те, що позивач є інвалідом 1 групи.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон України №1058) визначено поняття "пенсіонер" особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім`ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.

Частиною першою статті 9 Закону України № 1058 передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон №2464-VI), єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до статті 2 Закону №2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Пунктом 4 частини першої статті 4 вказаного Закону передбачено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до частини четвертої статті 4 Закону №2464-VI, особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або за вислугу років, або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з частиною другою статті 6 Закону № 2464-VI передбачено, що платник єдиного внеску зобов`язаний: 1) своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; 2) вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; 4) подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Аналіз змісту вказаних норм права дає підстави вважати, що звільнення фізичної особи-підприємця, який обрав спрощену систему оподаткування, від сплати єдиного внеску можливе при наявності двох умов:

по-перше, така особа повинна мати статус пенсіонера за віком або за вислугу років, або інваліда, по-друге, отримувати відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

Як вбачається з фактичних обставин справи, ОСОБА_1 призначена пенсія, яку він отримує в органах Пенсійного фонду України, а також позивач є інвалідом 1 групи, відтак останній, за приписами вищенаведених нормативних актів, звільнений від сплати ЄСВ.

Як вже було зазначено, особи, які є пенсіонерами за віком або за вислугу років, або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу звільняються від сплати ЄСВ.

При цьому, виключення з вказаної категорії осіб становлять тільки ті фізичні особи-підприємці, які добровільно беруть участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Порядок укладання договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування встановлений у частині третій статті 10 Закону №2464-VI, а саме особи, зазначені у частині першій цієї статті, подають до органу доходів і зборів за місцем проживання відповідну заяву в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Орган доходів і зборів, що отримав заяву про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, має право перевіряти викладені в заяві відомості та вимагати від особи, яка подала заяву, документи, що підтверджують зазначені відомості.

З особою, яка подала заяву про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, органом доходів і зборів в строк не пізніше ніж 30 календарних днів з дня отримання заяви укладається договір про добровільну участь відповідно до типового договору, що затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Аналогічний порядок добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування передбачений у розділі V Інструкції № 449.

Таким чином, підставою для нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на добровільних засадах є укладання договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Договір про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування ОСОБА_1 не укладався, позивач до контролюючого органу з заявою про добровільну участь зі сплати ЄСВ не звертався, зворотного відповідачем під час розгляду справи не доведено.

Таким чином, в силу вимог частини четвертої статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" ОСОБА_1 звільнений від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування та не має обов`язку щодо його сплати.

Із врахуванням вищевикладеного, суд вважає, що оскаржувана вимога Головного управління ДПС у м. Києві про сплату боргу (недоїмки) від 15.05.2019 №Ф-221235-17У прийнята відповідачем з порушенням вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим, суд вважає необхідним задовольнити позов та скасувати таку податкову вимогу.

В частині позовних вимог заявлених до Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), суд зазначає наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно п. 4 Додатку № 7 до Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (пункт 4 розділу VI), у разі несплати суми боргу, зазначеної у пункті 1 вимоги, ця вимога передається до органу державної виконавчої служби або до органу Казначейства для стягнення в примусовому порядку протягом строку, визначеного Законом України «Про виконавче провадження».

Як випливає з матеріалів справи, оскаржувана податкова вимога отримана позивачем 25.05.2019.

Тобто, станом на 04.06.2019 вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-221235-17У від 15.05.2019 набрала чинності.

Тим самим, в строк до 10 робочих днів з дня узгодження вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-221235-17У від 15.05.2019 така мала б бути надіслана до органу державної виконавчої служби.

При цьому, так як вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-221235-17У від 15.05.2019 є виконавчим документом, строк пред`явлення її до примусового виконання становить три місяці. Однак, як вбачається з матеріалів справи, ГУ ДПС у м. Києві звернулось до Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про відкриття виконавчого провадження на підставі вимоги № Ф-221235-17У від 15.05.2019 лише 07.10.2021, тобто з пропуском тримісячного строку для пред`явлення вимоги до примусового виконання.

Дарницьким відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрито виконавче провадження №67198559 з виконання податкової вимоги № Ф-221235-17У від 15.05.2019, 26 жовтня 2021 року.

Тобто, відкриття виконавчого провадження №67198559, з примусового виконання вимоги № Ф-221235-17У від 15.05.2019 відбулося за обставин пропущення Головним управлінням ДПС у м. Києві встановленого Законом строку пред`явлення відповідного виконавчого документа до виконання.

Таким чином, на підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що постанови Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у ВП №67198559 про відкриття виконавчого провадження від 26.10.2021, про арешт коштів боржника від 26.10.2021, про розшук майна боржника від 10.06.2022 та про арешт майна боржника від 10.06.2022 прийняті не у відповідності до приписів п.п. 1, 3, 8 ч. 2 ст. 2 КАС України, що є свідченням прийняття таких рішень, як невмотивованих, а тому вони підлягають скасуванню.

В частині позовних вимог щодо стягнення з відповідачів на користь позивача моральної шкоди, суд зазначає наступне.

За змістом статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування …».

Відповідно до частини 1 статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Отже, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Згідно роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму ВС України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п.3 постанови).

Проте, позивачем не зазначено, в чому саме виразились його моральні страждання, не доведено причинного зв`язку між стражданнями позивача та діями відповідача, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, не надано відповідних доказів.

Вирішуючи питання щодо стягнення компенсації за завдану моральну шкоду суд вважає, що мова йде про справедливе та розумне відшкодування, а не про покарання відповідача за його неправомірні дії, що не відповідає принципам та завданням Кодексу адміністративного судочинства України.

Крім того, зі змісту наведених норми випливає, що основною умовою відшкодування моральної шкоди є те, що остання повинна бути заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин та полягати у фізичному болю та стражданнях, у душевних стражданнях, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 року справі № 804/2252/14, від 31.01.2018 року у справі № 813/5138/13-а та в рішеннях Верховного Суду від 12.02.2018 року у справі № 800/500/16, від 01.03.2018 року у справі № 9901/377/18.

Суд зазначає, що така моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

Проте позивач не виконав свого обов`язку щодо доказування та не надав суду жодного доказу на підтвердження моральних страждань, а також не надав жодного обґрунтування щодо заявленого розміру моральної шкоди.

Оскільки під час розгляду справи позивачем не представлено належних доказів заподіяння йому неправомірними та винними діями відповідачів шкоди, що є необхідною умовою відшкодування моральної шкоди, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У зв`язку із тим, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_7 ) задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати податкову вимоги про сплату боргу Головного управління ДПС у м. Києві від 15.05.2019 року №Ф-221235-17У.

Визнати протиправними та скасувати постанови Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у виконавчому провадженні №67198559 про відкриття виконавчого провадження від 26.10.2021, про арешт коштів боржника від 26.10.2021, про розшук майна боржника від 10.06.2022 та про арешт майна боржника від 10.06.2022.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Згідно з частиною шостою статті 288 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

Рішення суду, відповідно до ч. 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Амельохін