Справа № 420/10446/22
Суддя: Катаєва Е.В.
Дата ухвалення: 2022-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В., розглянувши у письмовому провадженні в місті Одесі справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПЛЕКС ІНВЕСТМЕНТ МЕНЕДЖМЕНТ» (вул. Грушевського, 39, м. Одеса, 65031) до Одеської митниці (вул. Лип Івана та Юрія, 21 А, м. Одеса, 65078) про визнання протиправними та скасування рішень,

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшов адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПЛЕКС ІНВЕСТМЕНТ МЕНЕДЖМЕНТ» до Одеської митниці про визнання протиправними та скасування рішень.

Ухвалою суду від 02.08.2022 року позов залишений без руху та позивачу наданий строк на усунення недоліків позову.

До суду надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПЛЕКС ІНВЕСТМЕНТ МЕНЕДЖМЕНТ» до Одеської митниці, в якому позивач просить: визнати протиправними та скасувати рішення Одеської митниці про коригування митної вартості товарів №UА500500/2022/200113/2 від 25.04.2022 року, №UА500500/2022/200135/2 від 08.07.2022 року та картки відмови Одеської митниці в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UА500500/2022/000218, №UА500500/2022/000357.

Ухвалою суду від 29.08.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрите провадження по справі, вирішено розгляд справи здійснити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Представник позивача зазначив, що між ТОВ «КОМПЛЕКС ІНВЕСТМЕНТ МЕНЕДЖМЕНТ» та GUROK PAZARLAMA VE TICARET A.S. (Туреччина) укладено зовнішньоекономічний договір (контракт) №19 від 15.02.2021, відповідно до якого останній продає товар, а ТОВ «КОМПЛЕКС ІНВЕСТМЕНТ МЕНЕДЖМЕНТ» купує товар та сплачує його вартість.

Вiдповiдно до вказаних умов контракту позивачем отримано від контрагента дві частини товару та з метою здійснення митного оформлення подано митні декларації №UA500500/2022/008706 від 25.04.2022 та №UA500500/2022/200135/2 від 08.07.2022.

Однак відповідачем прийняті рішення про коригування митної вартості товарів №UА500500/2022/200113/2 від 25.04.2022 року, №UА 500500/2022/200135/2 від 08.07.2022 року та картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UА500500/2022/000218, №UА500500/2022/000357.

Представник позивача вважає вказані рішення протиправними та такими, що підлягають скас уванню.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що в оскаржуваних рішеннях про коригування митної вартості товару зазначено, що при визначенні митної вартості до ціни, що у наданих до митного оформлення документах відсутні дані щодо вартості тари, упаковки, маркування, внаслідок чого неможливо перевірити правильність визначення митної вартості самого товару. Проте згідно зі зовнішньоекономічним договіром ціна імпортованого позивачем товару вже включає в себе вартість упаковки та маркування.

Також в оскаржуваних рішеннях зазначено, що серед іншого у прайс-листі не зазначено географічний пункт переходу відповідальності за втрату товарів та витрат на транспортування товарів від продавця до покупця, що не дає повноцінну інформацію щодо цінової пропозиції продавця на товари.

Представник позивача зазначає, що прайс-лист не є основним документом вiдповiдно до ч.2 ст.53 МКУ, який підтверджує митну вартість товарів, а тому митний орган не може посилатися на неповноту чи обмеженість його відомостей як на підставу для коригування митної вартості товару.

В оскаржуваних рішеннях як на підставу наявності розбіжностей щодо визначення митної вартості товару вказано на розбіжності між сумами грошових переказів у наданих до митного оформлення банківських платіжних документах та вартістю інвойсів.

Представник позивача вказує, що платіжне доручення свідчить про факт переказу певної суми коштів, проте не свідчить про суму коштів, яка має бути сплачена за товар. Тобто прямого зв`язку між відомостями із платіжного доручення та митною вартістю товару немає. Це означає, що платіжне доручення не є тим достовірним доказом, який може поставити під сумнiв достовірність інших доказів, якi прямо свідчать про митну вартість товару.

Представник позивача вказує, всі основні документи, які свідчать про митну вартість товару відповідно до договору, були одразу надані митному органу. У вказаних документах відсутні будь-які розбіжності щодо визначення митної вартості товару, у зв`язку з чим просив задовольнити позовні вимоги.

До суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому просить суд відмовити у задоволенні позову, в обгрунтування чого зазначає, що надані позивачем документи мiстили розбіжності та не містили всiх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів та відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. Зазначені обставини виключали можливість перевірки митним органом числового значення заявленої митної вартості у відповідності до умов ч. 1 ст. 54 МК України, та обумовлювали необхiднiсть запитувати від декларанта встановлені ст. 53 МК України додаткові документи та відомості.

Представник відповідача зазначив, що у якості наявності розбіжностей в оскаржуваних рішеннях зазначено, що: - надані банківські платіжні доручення містили розбіжності; - в наданих банківських платіжних дорученнях внесена інформація щодо інвойсів, які до митного оформлення не надано; - у наданих до митного оформлення документах відсутні дані щодо даної складової митної вартості товару, внаслідок чого неможливо перевірити правильнiсть визначення митної вартості самого товару.

Представник відповідача вказує, що від уповноваженого представника ТОВ «КОМПЛЕКС ІНВЕСТМЕНТ МЕНЕДЖМЕНТ» до митниці надійшли документи, після дослідження яких відповідачем сформовані висновки про неможливість визнання заявленої митної вартості, з огляду на неусунення встановлених розбіжностей та ненадання додаткових документів, які підтверджують митну вартість товарiв .

Крім того, представник відповідача зазначає, що за допомогою інформації, отриманоп за результатами здiйснення митного контролю з зазначенням номерів відповідних митних декларацій, яка міститься у спеціалізованому програмно-інформаційному комплексі Єдиноп автоматизовано інформаційної системи (ЄAIC), АСМО «Інспектор» встановлено, що рівень митної вартості товарів, митне оформлення яких вже здiйснено:

- по МД №UA500500/2022/008706 від 15.04.2022: по товару №1 2,378 євро ваги нетто (МД від 11.02.2022 №UA400040/2022/003885) ніж заявлено декларантом 1,13 євро за кг ваги; по тoвapy №2 2,209 євpo кг ваги нетто (МД від 14.02.2022 №UA500110/2022/003158), нiж заявлено декларантом 1,44 євро за кг ваги; пo товару №3 2,407 євро кг ваги нетто (МД вiд 16.02.2021 №UA100060/2022/003070), нiж заявлено декларантом 1,96 євро за кг ваги;

- по МД №UA500500/2022/020812 від 08.07.2022: по товару №1 - 2,72 дол. США за кг ваги нетто/0,82 дол. США/шт (МД вiд 22.06.2022 №UA100230/2022/608485), ніж заявлено декларантом 1,36 дол. США за кг ваги нетто/0,4 дол. США/шт; по товару №2 - 2,72 дол. США за кг ваги нетто/0.71 дол. США/шт (МД вiд 22.06.2022 №UA408020/2022/20523), ніж заявлено декларантом - 1.96 дол. США за кг ваги нетто/0,5 дол. США/шт.

З урахуванням вказаних обставин, представник відповідача вважає, що прийняті оскаржувані рішення є правомірним та скасуванню не підлягають.

До суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він наполягав на задоволенні позовних вимог та зазначив, що відповідачем не надано жодних доказів порушення ТОВ «КОМПЛЕКС ІНВЕСТМЕНТ МЕНЕДЖМЕНТ» норм діючого митного законодавства, а доводи, наведені в позовній заявi, жодним чином відповідачем не спростовані. Водночас, відповідач стверджує про заниження митної вартості товару, однак не наводить допустимих доказів на підтвердження своєї позиції.

Справа розглянута у письмовому провадженні.

Судом встановлено, що 15.02.2021 року між позивачем ТОВ «КОМПЛЕКС ІНВЕСТМЕНТ МЕНЕДЖМЕНТ» (покупець) та Компанією GUROK PAZARLAMA VE TICARET A.S. (Туреччина) (продавець) укладено договір №19, відповідно до п. 1.1. якого продавець продає товар, а покупець купує товар та сплачує його вартість. Товар постачається партіями за заявками покупця. Товар відвантажується в кількості і асортименті, узгодженому сторонами в проформа інвойсах і специфікаціях.

Відповідно до п. 1.3. вказаного договору доставка здійснюється відповідно до умов FOB (Інкотермс 2020) Гемлік або Ізміт, Стамбул або Ізмір (Туреччина) або FCA (Інкотермс 2020) Кутахья (Туреччина), або будь-який інший порт у Туреччині (порт навантаження), вказаний продавцем. Пунктом 4.2. договору визначено, що вартість тари, упаковки, маркування влючається у вартість товару.

Згідно з п.п. 5.1-5.3 договору оплата 20% від суми платежу за товар, що поставляється, здійснюється покупцем протягом 10 днів після підписання проформи-інвойсу. При цьому 80% від суми оплачується безготівковим перерахуванням коштів покупцем на рахунок продавця перед відвантаження/завантаженням товару. Валютою платежів за цим договором є євро (а.с.168-173).

ТОВ «КОМПЛЕКС ІНВЕСТМЕНТ МЕНЕДЖМЕНТ» подано до Одеської митниці митні декларації №UA500500/2022/008706 від 15.04.2022 та №UA500500/2022/020812 від 08.07.2022 (а.с.192-194, 221-223), в яких митну вартість товару було визначено за першим методом - за ціною договору. Для підтвердження вказаних у деклараціях відомостей до митного органу був поданий відповідний пакет документів згідно з МКУ (договір, рахунок-фактура (інвойс) та інші документи).

Проте відповідачем прийняті оскаржувані рішення про коригування митної вартості товарів №UА500500/2022/200113/2 від 25.04.2022 (відносно МД №UA500500/2022/008706 від 15.04.2022), №UА 500500/2022/200135/2 від 08.07.2022 (відносно МД №UA500500/2022/020812 від 08.07.2022) та картки відмови в прийнятті митної декларації, в митному оформленні чи пропуску товарів і транспортних засобів через митний кордон України №UА500500/2022/000218 від 25.04.2022, №UА500500/2022/000357 від 08.07.2022 (а.с.148-152, 206-209).

В оскаржуваних рішеннях зазначено, що надані документи декларантом містять розбіжності та не містять всіх відомостей, що підтверджують сислові значення митної вартості товару.

Так, у рішенні №UА500500/2022/200113/2 від 25.04.2022 (відносно МД №UA500500/2022/008706 від 15.04.2022):

1) згідно п.5.1 договору від 15.02.2021 №19 оплата 20% від суми платежу за товар здійснюються протягом 10 днів після підписання Проформи-інвойсу, 80% від суми перед відвантаженням/завантаженням товару, що становить 100% вартості інвойсу від 10.02.2022 №IHA324 19935,024 євро. Проте, надані банківські платіжні доручення від 12.01.2022 №2 та 03.02.2022 №8 складають 19068,05 євро; 2) в наданих банківських платіжних дорученнях внесена інформація щодо інвойсу від 05.01.2022, який до митного оформлення не надано; 3) згідно п.4.2 зовнішньоекономічного договору (контракту) від 15.02.2021 №19 вартість тари, упаковки, маркування включає в себе вартість товару. Проте, у наданих до митного оформлення документах (контракті, інвойсі, пакувальному листі тощо) відсутні дані щодо даної складової митної вартості товару, внаслідок чого неможливо перевірити правильнiсть визначення митної вартості самого товару.

У рішенні №UА 500500/2022/200135/2 від 08.07.2022 (відносно МД №UA500500/2022/020812 від 08.07.2022) вказано:

1) згідно п.5.1 договору від 15.02.2021 №19 оплата 20% від суми платежу за товар здійснюється протягом 10 днів після підписання Проформи-інвойсу, 80% від суми перед відвантаженням/завантаженням товару, що становить 100% вартості інвойсу від 22.06.2022 №IHA625 25601,50 eвpo. Проте, надані банківські платіжні доручення від 27.04.2022 №10, вiд 20.05.2022 №11 та 17.06.2022 №13 складають 28366,80 євро; 2) в наданих банківських платіжних дорученнях внесена інформація щодо інвойсу №322030640, який до митного оформлення не надано; 3) згідно п.4.2 договору 15.02.2021 №19 вартість тари, упаковки, маркування включає в себе вартість товару. Проте, у наданих до митного оформлення документах (контракті, інвойсі, пакувальному листі тощо) відсутні дані щодо даної складовоп митної вартості товару, внаслідок чого неможливо перевірити правильнiсть визначення митної вартості самого товару.

В оскаржуваних рішеннях запропоновано декларанту надати додаткові документи протягом 10 календарних днів , а саме: виписку з бухгалтерської документації; каталоги, специфікації, прейскуранти (прайслисти) виробника товару; висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини. Також вказано надати переклад українською мовою копії митної декларації країни відправлення від 10.02.2022 №22410300ЕХ00015930 та від 22.06.2022 №22161900ЕХ00001030.

Декларантом щодо МД №UA500500/2022/008706 від 15.04.2022 подані додаткові документи, а саме: прайс-лист, рахунок на оплату, акт звiрки, каталог товару, лист роз`яснення, проформа-інвойс та цінова довідка; щодо МД №UA500500/2022/020812 від 08.07.2022 подано лист, яким повідомлено, що всі документи, які стосуються вантажу, вже подані разом із декларацією.

Відповідачем прийняти оскаржувані рішення №UА500500/2022/200113/2 від 25.04.2022, №UА 500500/2022/200135/2 від 08.07.2022 про коригування митної вартості товарів, митну вартість визначено за резервним методом на підставі баз даних АСМО «Інспектор» та ЄАІС Держмитслужби України у ввезення товарів, заявлених до митного оформлення, яка є більшим ніж заявлено декларантом.

Позивачу, як декларанту, роз`яснено, у разі незгоди з рішеннями, права на їх оскарження до органу вищого рівня відповідно до глави 4 МКУ або суду, а також права викладені у ч. 3 ст. 52 цього МКУ.

Позивачем оскаржено рішення про коригування митної вартості товарів №UА500500/2022/200113/2 від 25.04.2022 в адміністративному порядку, шляхом подання скарги, за результатом розгляду якої повідомлено про відсутність підстав для скасування вказаного рішення (а.с.184-191).

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.

Статтею 543 МК України визначено, що безпосереднє здійснення державної митної справи покладається на органи доходів та зборів.

До митної справи відповідно до ст.7 МК України відносяться, крім іншого, встановлені порядок і умови переміщення товарів через митний кордон України, їх митний контроль та митне оформлення.

Згідно з п.23,24 ст.4 МК України митний контроль - сукупність заходів, що здійснюються з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку; митне оформлення - виконання митних формальностей, необхідних для випуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення.

Згідно положень Митного кодексу України митний орган здійснює контроль правильності визначення митної вартості товарів, якою є відповідно до ст.49 МК України, їх вартість, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Частиною 2 ст.53 МК України визначений перелік документів, які декларант подає митному органу щодо підтвердження митної вартості товарів і обраний метод її визначення. Такими документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) ліцензія на імпорт товару, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

Відповідно до ч. 3 ст. 53 МКУ у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, які мають вплив на правильність визначення митної вартості, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи, перелік яких визначений в даній нормі закону.

Таким чином, митний орган має право вимагати від декларанта додаткові документи лише при наявності визначених законом підстав, чітко зазначених в ч.3 ст.53 МКУ (- розбіжності у документах, - ознаки підробки документів, - або вони не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари).

В оскаржуваних рішеннях про коригування митної вартості товарів №UА500500/2022/200113/2 від 25.04.2022, №UА 500500/2022/200135/2 від 08.07.2022 зазначено, що подані позивачем документи містять розбіжності та не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, які підтверджують митну вартість товарів.

Проте дослідивши вказані рішення суд дійшов висновку, що жодного належного та допустимого доказу, що надані позивачем документи містять розбіжності не надано. Розбіжність це відсутність однаковості в документах щодо митної вартості товару. В той же час в договорі, декларації, інвойсі, які є основними документами, що підтверджують митну вартість, жодних розбіжностей не міститься.

Суд вважає, що позивачем надано усі необхідні документи, що стосуються числового значення митної вартості товару або методу її визначення, документи містили всі відомості, що підтверджують числові значення складових митної вартості товару. Ціна товару була визначена позивачем згідно з умовами договору.

В той же час обставини, якими мотивоване рішення митного органу про необхідність витребування додаткових документів є необґрунтованими, оскільки надані документи у сукупності підтверджують визначену митну вартість товару позивачем (декларантом) за першим методом визначення митної вартості.

За приписами МКУ з митний орган обов`язаний зазначити конкретні обставини, які викликали відповідні сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки спірних відомостей та зазначити документи, надання яких зможе усунути сумніви у їх достовірності.

Відповідачем як суб`єктом владних повноважень не доведено наявність підстав для витребування додаткових документів у позивача.

Частиною 5 ст.242 КАС України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з правовими висновками Верховного Суду митні органи мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом, зокрема, витребування додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей.

Згідно з оскаржуваними рішеннями недоліками, які на думку митного орану свідчать про розбіжність у вартості товару та не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товару є: розбіжності між сумами грошових переказів у наданих до митного оформлення банківських платіжних документах та вартістю інвойсів; до контролюючого органу не надано інвойси, які вказані у платіжних дорученнях; при визначенні митної вартості до ціни, що у наданих до митного оформлення документах відсутні дані щодо вартості тари, упаковки, маркування, внаслідок чого неможливо перевірити правильність визначення митної вартості самого товару.

Суд вважає, що необґрунтованими посилання на вказані обставини як на розбіжності, які не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товару

Щодо посилання контролюючого органу на розбіжності між сумами грошових переказів у наданих до митного оформлення банківських платіжних документах та вартістю інвойсів, суд дійшов наступного висновку.

Поставка товарів здійснювалася на підставі договору від 15.02.2021 №19, який наданий митному органу, згідно п.п. 5.1-5.3. якого оплата 20% від суми платежу за товар, що поставляється, здійснюється покупцем протягом 10 днів після підписання проформи-інвойсу. При цьому 80% від суми оплачується безготівковим перерахуванням коштів покупцем на рахунок продавця перед відвантаження/завантаженням товару. Валютою платежів за цим договором є євро.

Відповідно до інвойсу №IHA324 від 10.02.2022 та специфікації №6 від 10.02.2022 загальна вартість поставки товару склала 19935,024 євро (а.с.156-158, 175).

Платіжними дорученнями в іноземній валюті або банківських металах від 12.01.2022 №2 та від 03.02.2022 №8 підтверджується оплата «КОМПЛЕКС ІНВЕСТМЕНТ МЕНЕДЖМЕНТ» на рахунок GUROK PAZARLAMA VE TICARET A.S. 19068,05 євро (а.с.166-167).

Згідно інвойсу №IHA625 від 22.06.2022 та специфікації №7 від 22.06.2022 загальна вартість товару склала 25601,50 євро (а.с.176, 212-213).

Відповідно до платіжних дорученнь в іноземній валюті або банківських металах від 27.04.2022 №10, вiд 20.05.2022 №11 та 17.06.2022 №13 позивачем сплачено на рахунок контрагента 28366,80 євро (а.с.218-220).

Статтею 53 МК України визначено, що банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару, повинні надаватися у випадку, якщо товар оплачено.

Суд вважає, що платіжне доручення свідчить про факт переказу певної суми коштів, проте не свідчить про суму коштів, яка має бути сплачена за відповідний товар. Тобто, не існує прямого зв`язку між відомостями із платіжного доручення та митною вартістю товару. Платіжне доручення не є доказом, який може поставити під сумнів достовірність документів, які прямо свідчать про митну вартість товару, а лише свідчить про розрахунки за поставлений товар між суб`єктами господарювання.

Верховний Суд у постанові від 13.02.2018 року по справі №803/1112/17 висловив правову позицію, що ненадання позивачем банківського платіжного доручення не може бути підставою для коригування митної вартості за наявності інших документів (рахунка-фактури, акта приймання-передачі автомобіля), які є достатніми, підтверджують числові значення усіх складових митної вартості імпортованого товару та не містять розбіжностей.

Таким чином неподання декларантом платіжних доручень на підтвердження оплати вартості товару як особою, що не виконала зобов`язання, які покладені на неї умовами зовнішньоекономічного договору, не може впливати на визначення митної вартості товару. Ненадання позивачем банківського платіжного доручення не може бути підставою для коригування митної вартості за наявності інших документів, які є достатніми, підтверджують числові значення усіх складових митної вартості імпортованого товару та не містять розбіжностей.

Судом встановлено, що подані позивачем контролюючому органу документи у їх сукупності, банкiвські платіжні доручення ідентифікуються як такі, за якими позивачем оплачений відповідно до договору товар. Подані інвойси та декларації країни відправлення відповідають даті укладення договору, товару вказаному у інвойсах та специфікаціях, особі покупця та вартості товару, що не може свідчити про розбіжністі числового значення митної вартості товару.

Рішення органу доходів і зборів не може ґрунтуватися на припущеннях, на сумнівах про повноту і достовірність відомостей про заявлену митну вартість товару; висновки цього органу повинні ґрунтуватися на достовірних і вичерпних доказах (постанови ВС від 27.04.2020 року по справі №140/804/19, від 11.06.2020 року по справі №815/5464/16, від 30.04.2020 року по справі №820/231/16, від 31.03.2020 року, від 19.03.2020 року по справі №808/4127/15).

Також суд вважає необґрунтованим посилання митного органу в оскаржуваному рішенні як на розбіжність на те, що відсутні відомості щодо даної складової митної вартості товару така складова митної вартості, як вартість упаковки або вартість пакувальних матеріалів та робіт, пов`язаних із пакуванням, вартість тари, маркування за документами поданими позивачем до митного органу з огляду на наступне.

Поставка товарів здійснювалася на підставі договору від 15.02.2021 №19, який наданий митному органу, відповідно до п.4.2 якого вартість тари, упаковки, маркування влючається у вартість товару.

При цьому суд враховує правові висновки Верховного Суду викладені у постанові від 18.12.2019 року по справі №160/8775/18 щодо аналогічних спірних правовідносин, в яких Верховний суд зазначив, що відповідно до пп «в» п. 1 ч.10 ст.58 МКУ при визначенні митної вартості до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари, додається вартість упаковки або вартість пакувальних матеріалів та робіт, пов`язаних із пакуванням, якщо такі витрати (складові митної вартості) не включалися до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті. Тобто у разі включення до ціни товару вартості упаковки або пакувальних матеріалів та робіт, пов`язаних із пакуванням, їх вартість не додається при розрахунку митної вартості товару. Отже, за умовами зовнішньоекономічного контракту ціна товару включає в себе вартість пакування, у зв`язку з чим згідно з положеннями пп «в» п. 1 ч.10 ст.58 МКУ ці витрати не додаються до ціни, що фактично сплачена за товар, при визначені митної вартості.

Відповідно до вимог МКУ наявність у митного органу обґрунтованого сумніву у правильності визначення митної вартості є обов`язковою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів.

Щодо доводів про те, що в наданих банківських платіжних дорученнях внесена інформація щодо інвойсів від 05.01.2022 та №322030640, які до митного оформлення не надано, суд вважає, що вказане не може впливати на визначення ціни товару з огляду на наступне.

Згідно платіжних доручень від 12.01.2022 №2 та від 03.02.2022 №8 призначення платежу: оплата за скло відповідно до договору №19 від 15.02.2021, інвойс від 05.01.2022 (а.с.166-167). Платіжні доручення від 27.04.2022 №10, вiд 20.05.2022 №11 та 17.06.2022 №13 сформовані за призначенням платежу: оплата за скло відповідно до договору №19 від 15.02.2021, інвойс №322020640 від 21.04.2022 (а.с.166-167).

У платіжних дорученнях від 12.01.2022 №2 та від 03.02.2022 №8, від 27.04.2022 №10, вiд 20.05.2022 №11 та 17.06.2022 №13 є посилання на зовнішньоекономічний договір, а у самих інвойсах, поданих до контролюючого органу, розшифровано, яка конкретно ціна встановлюється для кожного товару, що свідчить про відсутність невідповідності щодо заявленої митної вартості товару.

Також не сплаиває на числове значення митної вартості товару не зазначення географічного пункту переходу відповідальності за втрату товарів та витрат на транспортування товарів від продавця до покупця. Крім того, правила Інкотермс не визначають обов`язку вказувати географічний пункт переходу обов`язків сторін за поставками на умовах FOB в експортній декларації виробника або в будь - якому іншому документі.

Не відповідає положенням норм законодавства вимога митного органу щодо подання до митного оформлення копій митних декларацій країни відправлення з перекладом на українську мову, суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 254 МКУ документи, необхідні для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, що переміщуються через митний кордон України при здійсненні зовнішньоекономічних операцій, подаються органу доходів і зборів українською мовою, офіційною мовою митних союзів, членом яких є Україна, або іншою іноземною мовою міжнародного спілкування. Органи доходів і зборів вимагають переклад українською мовою документів, складених іншою мовою, ніж офіційна мова митних союзів, членом яких є Україна, або іншою іноземною мовою міжнародного спілкування, тільки у разі, якщо дані, які містяться в них, є необхідними для перевірки або підтвердження відомостей, зазначених у митній декларації. У такому разі декларант забезпечує переклад зазначених документів за власний рахунок.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів з питань обкладання ввізним митом товарів та інших предметів, що ввозяться на митну територію України № 170/97-ВР від 03.04.1997 року» затверджено перелік країн, з якими Україною укладено торговельно-економічні угоди з надання режиму найбільшого сприяння або національного режиму, до зазначеного переліку країн входить Туреччина.

Отже за приписами ст. 254 МКУ позивач не зобов`язаний надавати переклад на українську мову документу - копії митних декларацій країни відправлення Туреччини.

Крім того, митна декларація країни відправлення не є первинним документом підтвердження митної вартості товару та декларант не відповідає за її заповнення.

Таким чином, не є підставами для витребування додаткових документів наведені митним органом обґрунтування та визнання їх причинами, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано.

МК України встановлено, що при відсутності застережень щодо застосування основного методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу та наявності документів, перелік яких зазначений в ч.2 ст.53 МК України застосовується саме основний метод визначення митної вартості товарів.

Згідно ст.57 МК України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за основним - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції) та другорядними методами: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.

Частинами 3,6 цієї статті визначено, що кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу. Частиною 8 статті 57 МКУ встановлено, що у разі якщо неможливо застосувати жоден із зазначених методів, митна вартість визначається за резервним методом відповідно до вимог, встановлених статтею 64 цього Кодексу.

Таким чином, митні органи мають виключну компетенцію в питаннях перевірки та контролю правильності обчислення декларантом митної вартості, проте такі функції митних органів мають законодавчі обмеження у випадках незгоди з задекларованою митною вартістю, до яких відносить, зокрема, проведення консультацій та обов`язок послідовного вибору методів визначення митної вартості товарів.

Відповідно до п.2,4 ст.55 МКУ прийняте митним органом письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товарів має містити: наявну в митного органу інформацію (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, інших умов, що могли вплинути на ціну товарів), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом; обґрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої митним органом, та фактів, які вплинули на таке коригування.

Між тим, спірні рішення про коригування митної вартості товарів такої інформації не містять, що не дає підстав вважати їх обґрунтованими та мотивованими у контексті положень пунктів 2, 4 ч.2 ст.55 МКУ.

Оцінюючи вказане рішення відповідача суд вважає за необхідне врахувати також правові висновки щодо застосування норм права до спірних правовідносин, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд наголошував у своїх правових висновках, що різниця між вартістю товару, задекларованого особою та вартістю схожих товарів, що розмитнювались цією особою чи іншими особами у попередніх періодах не свідчить про наявність порушень з боку декларанта і не є підставою для автоматичного збільшення митної вартості товарів до показників автоматизованої системи аналізу та управління ризиками.

Верховний Суд вважав за необхідне зауважити, що рішення про коригування митної вартості товару не може базуватися виключно на інформації ЄАІС ДФС України, оскільки порядок її формування, ведення, отримання інформації, а також порядок використання її даних суб`єктами господарських відносин при здійсненні ними зовнішньоекономічної діяльності Митним кодексом України не передбачено. Також слід врахувати, що в ЄАІС ДФС України відсутня інформація про коригування заявленої митної вартості товарів, а також інформація щодо судових рішень з питань визначення митної вартості товарів та методів її визначення, у зв`язку з чим така інформаційна база не містить всіх об`єктивних даних щодо імпортованих в Україну товарів, які підтверджуються документально та підлягають обчисленню (постанова від 25 лютого 2020 року справа №260/718/19; 27 квітня 2020 року справа №140/804/19).

У постанові від 30.04.2020 року по справі №820/231/16 Верховний Суд вказує, що отримана з Центральної бази даних ЄАІС ДМСУ інформація про вантажну митну декларацію, на яку митний орган посилається при коригуванні митної вартості, не є достатнім доказом ціни, за яку відповідну партію товару було дійсно імпортовано до України, оскільки при здійсненні контролю за коригуванням митної вартості, проведеним митним органом за другорядним методом, митний орган повинен довести, що: відповідний товар за певною митною вартістю був дійсно ввезений до України; що митна вартість за відповідною вантажною митною декларацією не була відкоригована; що рішення про коригування(якщо воно приймалося) не було оскаржене до суду та скасоване судом. Тоді як матеріали справи таких доказів не містять.

Такі докази не містяться і в матеріалах даної справи №420/10446/22.

Статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст.77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач не надав відзив на позов.

Відповідно до ст. 72, 73, 75, 76 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З урахуванням встановлених фактів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню шляхом визнання протиправними та скасування рішень про коригування митної вартості товарів №UА500500/2022/200113/2 від 25.04.2022 року, №UА 500500/2022/200135/2 від 08.07.2022 року та карток відмови Одеської митниці в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UА500500/2022/000218 від 25.04.2022 року, №UА500500/2022/000357 від 08.07.2022 року.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч.1,3 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Позивачем подане до суду клопотання про стягнення судових витрат, а саме: сплаченого судового збору у розмірі 5200,00 грн, оплату послуг перекладу з англійської на українську мову у розмірі 3800,00 грн та витрат на правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн.

Відповідно до ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Суд вважає, що по даній справі з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань підлягають стягненню на користь позивача судові витрати у сумі 5200,00 грн.

Позивач у позовній заяві також просить суд стягнути витрати, пов`язані з отриманням перекладу доказів у розмірі 3800,00 грн.

Матеріалми справи підтверджується, що позивач скористався послугами перекладача щодо здійснення офіційного перекладу письмових доказів з англійськовї на українську мову. На підтвердження наданих послуг та здійсненої оплати позивачем долучено до позовної заяви копію рахунку-фактури №03/08 від 11.08.2022 (а.с.143). Однак на підтвердження понесених витрат до суду не надано платіжного доручення щодо сплати відповідних послуг, акта виконаних робіт щодо наданих послуг по перекладу документів та не вказано відомостей про те, відносно яких саме документів вчинено відповідний переклад.

Позивач чи його контрагент згідно правил міжнародного ділового звичаю не позбавлені права складати відповідні документи будь-якою мовою, якщо сторони дійдуть відповідного погодження із вказаного приводу. Однак, використовуючи такі первинні документи у взаємовідносинах із юридичними чи фізичними особами, органами державної влади в Україні, позивач повинен забезпечити відповідність зазначених документів вимогам законодавства України.

Статтею 15 КАС України, передбачено, що судочинство і діловодство в адміністративних судах провадиться державною мовою. Суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право учасників судового процесу на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють.

Таким чином, позивач, використовуючи у публічних відносинах з органами державної влади первинні бухгалтерські та фінансові документи, на підтвердження обставин та фактів, які він декларує, несе обов`язок забезпечення доведення змісту таких документів державною мовою. При цьому, слід відрізняти залучення перекладача на підставі цивільно-правових угод до офіційного перекладу документів складених іноземною мовою від участі перекладача допущеного або призначеного судом, відповідно до статті 71 КАС України.

Враховуючи вищенаведене, вказані витрати не відносяться до витрат, пов`язаних із розглядом справи, будь-яких інших дій щодо забезпечення права особи на перекладача при розгляді справи в суді, а також залучення такого перекладача судом не здійснювалось.

Враховуючи викладене, суд вважає, що витрати позивача, понесені на оплату послуг перекладача, не підлягають стягненню.

Також позивач просить суд стягнути 8000,00 грн правничої допомоги.

При цьому, представником відповідача подано клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, у якому він просить суд зменшити розмiр витрат на професійну правничу допомогу адвоката у даній справі, оскільки гонорар представника позивача за надану правову допомогу є завищеним, становить надмірний тягар для позивача, а стягнення адвокатських витрат у зазначеній сумі не відповідає критеріям розумності та співрозмірності.

У відповідності з п.1 ч. 3 ст.132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.5-7 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

У той же час відповідно до ч.9 ст.139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, суд має враховувати складність справи, час витрачений адвокатом на виконання робіт, обсяг наданих послуг та ціну позову.

На підтвердження розміру витрат зі сплати професійної правничої допомоги у зв`язку з розглядом справи представником позивача надані: копія договору про надання правової допомоги №01/05 від 28.04.2022, укладений між ТОВ «КОМПЛЕКС ІНВЕСТМЕНТ МЕНЕДЖМЕНТ» та адвокатом Добровою К.Ю.

Згідно п.5.1. вказаного договору розмір оплати клієнтом адвокату гонорару та фактичних витрат, пов`язаних із виконанням даного договору, окремо може визначатися додатковими угодами до цього Договору.

Відповідно до додатку №1, опису наданих послуг, складеного відповідно до п.5.1 Договору, всього надано наступні юридичні послуги загальною вартістю 8100,00 грн: зустріч та усна консультація 975,00 грн, ознайомлення з матеріалами справи, вивчення судової практики у подібних правовідносинах вартістю 975,00 грн, підготовлення позовної заяви, вартість якої склала 3250,00 грн та подання відповіді на відзив, складання клопотань/заяв вартістю 975,00 грн.

Згідно платіжного доручення №640 від 19.08.2022 позивачем сплачено на рахунок ОСОБА_1 8 000,00 грн.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послу.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.

У пункті 269 Рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

На підставі вищезазначеного, враховуючи складність справи (справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін) час, який об`єктивно був витрачений адвокатом на надання послуг, та їх обсяг, виходячи із принципів співмірності витрат, обґрунтованості та пропорційності їх розміру, зважаючи на заперечення відповідача обґрунтованості та співмірності витрат на оплату правничої допомоги адвоката, суд вважає, що співмірним розміром судових витрат пов`язаних з витратами на професійну правничу допомогу є 4000,00 грн, які необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДМС на користь позивачів.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2,3,6,7,9,12,13,132,134,139,241-246 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПЛЕКС ІНВЕСТМЕНТ МЕНЕДЖМЕНТ» (вул. Грушевського, 39, м. Одеса, 65031, ) до Одеської митниці (вул. Лип Івана та Юрія, 21А, м. Одеса, 65078, код ЄДРПОУ ВП 44005631), про визнання протиправним та скасування рішень - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати рішення Одеської митниці про коригування митної вартості товарів №UА500500/2022/200113/2 від 25.04.2022 року та картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UА500500/2022/000218 від 25.04.2022 року.

Визнати протиправними та скасувати рішення Одеської митниці про коригування митної вартості товарів №UА500500/2022/200135/2 від 08.07.2022 року та картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UА500500/2022/000357 від 08.07.2022 року.

Стягнути з Одеської митниці за рахунок бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПЛЕКС ІНВЕСТМЕНТ МЕНЕДЖМЕНТ» витрати зі сплати судового збору в розмірі 5200,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн.

Рішення набирає законної сили у порядку ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст.295-297 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва