Справа № 400/5965/21
Суддя: Устинов І. А.
Дата ухвалення: 2022-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 листопада 2022 р. № 400/5965/21
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Устинова І.А., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2
до відповідача:Військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ,
про:визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому просив суд:

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.01.2020 року по 06.05.2021 року включно;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.01.2020 року по 06.05.2021 року включно.

Ухвалою від 30.07.2021р. суд відкрив провадження за цим позовом відповідно до ст.260 КАС України (без виклику сторін в судове засідання).

Свої вимоги позивач обгрунтував тим, що при звільненні з військової служби йому не була виплачена індексація грошового забезпечення за період з 26.09.2016р. по 28.02.2018р., в зв`язку з чим позивач звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду. На виконання рішенням суду у справі № 400/2612/20 Військова частина НОМЕР_1 07.05.2021р. нарахувала та виплатила ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 26.09.2016р. по 28.02.2018р. включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року в розмірі 60397,98грн., що підтверджується повідомленням про надходження відповідних коштів. Однак відповідачем не було нараховано та не виплачено середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку - 07.05.2021р.

Відповідач позов не визнав, просив відмовити в задоволенні позову. Обгрунтовуючи свою позицію, відповідач у письмовому відзиві зазначив, що приписи Закону України "Про соціальний і правововий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи, як виплата середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні. Крім того, стаття 117 КЗпП не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження до виплати належних при звільненні сум. Крім того, відповідач надав суду заяву про залишення позову без розгляду в зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду з таким позовом.

Суд розглянув справу відповідно до вимог ст.262 КАС України, без проведення судового засідання, з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», Рішення Ради суддів України від 17.03.2020 №19 та введеного 24.02.2022р. Указом Президента України №54/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» воєнного стану на території України, в порядку письмового провадження, на підставі наявних матеріалів справи.

Дослідив матеріали справи, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 у період з 26.09.2016р. по 13.01.2020р. проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 13.01.2020 року №8 позивача з 13 січня 2020 року було звільнено з військової служби у запас та виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

Проте, при звільненні позивачу не було виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 26.09.2016 року по 28.02.2018 року.

У зв`язку з цим позивач 13.01.2020 року звернувся до військової частини НОМЕР_1 з проханням виплатити індексацію грошового забезпечення.

Військовою частиною НОМЕР_1 зазначено, що у позивача не виникло право на отримання індексації грошового забезпечення.

Тому позивач звернувся для вирішення спору до суду.

На виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 07.09.2020 року у справі №400/2612/20 відповідачем 07.05.2021 року виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення у сумі 60397,98 грн., що підтверджується повідомленням про надходження (Додаток №1 до позовної заяви).

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 07.09.2020 по справі № 400/2612/20 визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо виплати не в повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) за період з 26.09.2016 р. по 13.01.2020 р. включно та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) індексацію грошового забезпечення за період з 26.09.2016 р. по 13.01.2020 р. включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення в період з 26.09.2016 року по 28.02.2018 рік січень 2008 року, в період з 01.03.2018 по 13.01.2020 рік березень 2018 рік з урахуванням абзацу 4 пункту 5 Постанови КМУ від 17.07.2003 року №1078.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.12.2020р. по справі № 400/2612/20 змінено рішення суду першої інстанції та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) індексацію грошового забезпечення за період з 26.09.2016р. по 28.02.2018р. включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року.

07.05.2021р. відповідачем перераховано на картковий рахунок позивача 60387,98грн. На переконання позивача, відповідач у відповідності з ст. 117 КЗпП України повинен був виплатити йому його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 14.01.2020р. по 06.05.2021р.

Вирішуючи спір по суті, суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно з частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Спеціальним законодавством врегульовано правове становище осіб, які проходять службу в органах внутрішніх справ та поліції, у тому числі, порядок, умови проходження та звільнення зі служби, порядок та умови оплати праці.

Разом з тим, спеціальним законодавством не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

Отже, безперечним є висновок, що трудове законодавство у питаннях, що не врегульовані нормами спеціального законодавства, поширюється також і на військовослужбовців.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що передбачений частиною 1 ст. 117 КЗпП обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум саме у строки, зазначені у статті 116 КЗпП.

Велика палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зазначила, що метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Виходячи з матеріалів справи, право на отримання грошової компенсації додаткової відпустки як учаснику бойових дій, індексації грошового забезпечення у позивача виникло на підставі судового рішення по справі №400/2612/20, яке було постановлено вже після його звільнення, оскільки на час звільнення позивача з ним проведено розрахунок у такому розмірі, як суб`єкт владних повноважень розумів нормативно-правові акти.

Як вбачається з повідомлення про надходження 07.05.2021р. коштів в розмірі 60397,98 на картковий рахунок позивача, відповідачем саме 07.05.2021 року виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 26.09.2016р. по 28.02.2018р.

Таким чином, відповідач провів фактичний розрахунок з ОСОБА_1 щодо виплати індексації грошового забезпечення поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП.

Враховуючи, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати індексації грошового забезпечення на підставі статті 117 КЗпП України.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що у спірних правовідносинах відповідач не забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України та вважає за необхідне обтяжити відповідача обов`язком нарахувати і виплатити позивачу середній заробіток за час затримки у період з 14.01.2020р. по 06.05.2021р.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 р.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню.

Щодо заяви відповідача від 03.09.2021р. про залишення позову без розгляду в зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду з даним позовом, суд зазначає таке.

Частиною 1 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі-КАС України) встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч. 5 ст.122 КАС України, на яку посилаються відповідачі, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Однак, згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 22.06.2018 року (справа №810/1092/17), у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи той факт, що грошова індексація грошового забезпечення позивача є складовою грошового забезпечення позивача, тобто його заробітною платою та з урахуванням позиції Верховного Суду у справі № №810/1092/17.

Крім того, відповідно до ст.1 Закону України № 2235-ІІІ "Про громадянство України" заробітна плата і песія включені до переліку законних джерел існування. Також, відповідно до Конвенції з прав людини та практики Європейського Суду з прав людини випливає, що заробітна плата і пенсія відносяться до власності.

Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, в разі порушення законодаства про оплату праці працівник має право звернутися до судду з позовом про стягнення належної йому заробітнї плати без обмеження будь-яким строком. Верховний Суд в своєму рішенні від 24.04.2018р. по справі № 646/6250/17 зазначив, що в разі порушення законодавства про оплату праці, адміністративний позов з вимогами, пов`язаними з виплатами пенсії (заробітної плати) за минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових, може бут подано без обмеження будь-якого строку , в тому числі й шестимісячного строку звернення до суду, встановленого КАС України.

Таким чином, суд не приймає до уваги доводи відповідача викладені в заяві про залишення позовної заяви без розгляду як підставу для її задоволення. Крім того, посилання відповідача в заяві від 03.09.2021р. на рішення Верховного Суду у справі № 620/1982/19 є необгрунтованим, оскільки в такому рішенні суд вирішував спірне питання щодо затримки виплати індексації грошового забезпечення, а не про саму виплату такого грошового забезпечення.

Отже, з урахуванням зазначеного вище, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Позивач звільнений від сплати судового збору.

Доказів понесення інших судових витрат позивачем не надано.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) задовольнити.

2. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.01.2020 року по 06.05.2021 року включно.

3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.01.2020 року по 06.05.2021 року включно.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя І. А. Устинов