Справа № 300/4090/21
Суддя: Шумей М.В.
Дата ухвалення: 2022-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"04" листопада 2022 р. справа № 300/4090/21
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Шумея М.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ланчинської селищної ради об`єднаної територіальної громади Надвірнянського району Івано-Франківської області про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі позивач) звернулась до суду з адміністративним позовом до Ланчинської селищної ради об`єднаної територіальної громади Надвірнянського району Івано-Франківської області (надалі відповідач) про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позовні вимоги мотивовані тим, що розпорядженням селищного голови Ланчинської селищної ради №11/02 від 05.02.2021 позивача звільнено із займаної посади начальника відділу-головного бухгалтерського відділу бухгалтерського обліку та звітності згідно п.1 ст.40 КЗпП України. Звільнення з роботи вважає проведене з порушенням установленого законом порядку та з підстав не передбачених законом. Позивач просить поновити її на посаді начальника відділу-головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та звітності Ланчинської селищної ради та стягнути з відповідача на свою користь середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, ухвалив вирішувати спір за наявними у справі матеріалами (а.с.48-49).
Відповідач, Ланчинська селищна рада об`єднаної територіальної громади Надвірнянського району Івано-Франківської області скористалася своїм правом на подання відзиву на позовну заяву. У відзиві відповідач проти позову заперечив. Зокрема зазначив, що рішенням сесії Ланчиської селищної ради від 26 листопада 2020 року № 5-1/2020 відділ бухгалтерського обліку та звітності припинено та ліквідовано, ОСОБА_1 - головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та звітності, звільнено з роботи 05 лютого 2021 року згідно п.1 ст.40 КЗпП України. Головному бухгалтеру відділу бухгалтерського обліку та звітності ОСОБА_1 04.12.2020 направлено повідомлення про вивільнення та попереджено про наступне вивільнення, яке відбудеться 24 грудня 2020 року, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку. Підставою для звільнення є ліквідація з 24.12.2020 відділу бухгалтерського обліку та звітності. ОСОБА_1 письмово було запропоновано переведення на рівнозначну посаду в розумінні Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» та Постанови Кабінету Міністрів України № 268 від 09.03.2006 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» від якої ОСОБА_1 відмовилась. Посада начальника відділу землекористування, архітектури, ЖКГ, благоустрою території та аграрної політики, переведення на яку запропоновано позивачу, згідно посадової інструкції та типових професійно-кваліфікаційних характеристик посадових осіб місцевого самоврядування затверджених Наказом Національного агентства України з питань державної служби 07.11.2019 № 203-19 має кваліфікаційні вимоги, які відповідають кваліфікації позивача. Вважаючи дії правомірними, просив відмовити у задоволенні позову (а.с.52-54).
Відповідачем, заявлено клопотання про залишення справи без розгляду (а.с. 56).
Ухвалою суду від 01.12.2021 у задоволенні клопотання відповідача від 08.11.2021 про залишення справи без розгляду відмовлено (а.с. 61).
Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами справи, дослідивши письмові докази, зазначає наступне.
ОСОБА_1 відповідно до розпорядження Ланчинського селищного голови від 01.08.2014 № 92 «Про прийом на роботу на посаду головного бухгалтера», прийнята на посаду головного бухгалтера за результатами конкурсного відбору. 16.01.2018 року розпорядженням Ланчинського селищного голови № 03/02.1-06 «Про переведення працівника» ОСОБА_1 призначено на посаду головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та звітності по переведенню (а.с. 23-24).
Як вбачається з трудової книжки ОСОБА_1 від 04.05.2005 серії НОМЕР_1 , на підставі розпорядження Ланчинського селищного голови від 01.08.2014 року № 92 «Про прийом на роботу на посаду головного бухгалтера», прийнята на посаду головного бухгалтера за результатами конкурсного відбору та присвоєно 15 ранг посадової особи місцевого самоврядування. 01.08.2014 позивач прийняла присягу посадової особи місцевого самоврядування (а.с.19).
01.08.2016 позивачу присвоєно 14 ранг 7 категорії посадової особи місцевого самоврядування (а.с.20).
17.01.2018 ОСОБА_1 розпорядженням №3/02.1-06 від 16.01.2018 призначено на посаду по переведенню головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та звітності Ланчинської селищної ради об`єднаної територіальної громади та присвоєно 13 ранг 6 категорії посадової особи місцевого самоврядування(а.с.20).
Розпорядженням №4/02.1-06 від 20.01.2020 позивачу присвоєно 12 ранг посадової особи органу місцевого самоврядування в межах 6 категорії посад (а.с.21).
20.01.2020 рішенням сесії № 693-17/2019 від 11.05.2019 назву посади «Головний бухгалтер» змінено на «Начальника відділу-головний бухгалтер» (а.с. 21).
26.11.2020 рішенням сесії селищної ради № 5-1/2020 «Про внесення змін до структури та чисельності апарату Ланчинської селищної ради відділ бухгалтерського обліку та звітності було припинено та ліквідовано, про це було повідомлено попередженням про вивільнення від 04.12.2020 № 1756/02.2-09 (а.с. 27-29).
Рішення сесії про ліквідацію відділу бухгалтерського обліку та звітності не було реалізовано, так як 24.12.2020 рішенням селищної № 16-3/2020 «Про внесення змін до рішення селищної ради № 5-1/2020 «Про внесення змін до структури та чисельності апарату Ланчинської селищної ради» до структури селищної ради затвердженої 26.11.2020 знову було введено відділ економічного розвитку, фінансів та бухгалтерського обліку та передбачено посаду начальника відділу - головного бухгалтера (а.с. 30-31).

У період від отримання попередження про вивільнення з 04.12.2020 по 24.12.2020 позивачу не запропоновано іншу роботу в селищній раді. Так само в період з 24.12.2020 по день звільнення 05.02.2021 не було запропоновано посаду начальника відділу - головного бухгалтера, яка відповідає професійній спеціальності позивача, хоча на день звільнення посада була вакантною. Роботодавцем в належний спосіб не було запропоновано інших посад, які є вакантними в Ланчинській селищній раді, а пропозиція посади начальника відділу землекористування, архітектури, ЖКГ, благоустрою території та аграрної політики, яка не підписана головою селищної ради, без зазначення дати та реєстрації в діловодстві не може вважатися документом та створювати юридичні наслідки для сторін (а.с. 32).

Позивач звернувся із заявою від 29.12.2020 до Ланчинської селищної ради про переведення з посади начальника від головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та звітності на посаду начальника відділу-головного бухгалтера відділу економічного розвитку, фінансів та бухгалтерського обліку, однак на цю заяву відповіді не було надано (а.с. 33).

05.02.2021 розпорядженням № 22/02.1-06 від 05.02.2021 позивача звільнено у зв`язку зі скороченням чисельності працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.21).

Надаючи правову оцінку даним правовідносинам, суд виходив з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України від 07 червня 2006 року № 2493-ІІІ "Про службу в органах місцевого самоврядування" (далі - Закон № 2493-ІІІ) посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Згідно з ч. 1 ст. 3 цього Закону посадами в органах місцевого самоврядування є, зокрема, виборні посади, на які особи обираються або затверджуються відповідною радою; посади, на які особи призначаються сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України.

Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону № 2493-ІІІ на посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

Крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні", цим та іншими законами України (стаття 20 Закону № 2493-ІІІ).

З огляду на вищезазначене, проходження служби в органах місцевого самоврядування має свої особливості, а засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування є предметом спеціального законодавчого регулювання.

Згідно п. 6 ст. 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Згідно п. 3 ст. 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу;

Відповідно до п. 5 ч. 1 статті 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках припинення повноважень посадових осіб.

Частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 19 постанови № 9 від 06.11.1992 "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування). В усіх випадках звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП.

З наведеного вбачається, що для прийняття рішення у цій справі необхідно з`ясувати, чи була дотримана визначена законом процедура звільнення позивачки з роботи у зв`язку із змінами в організації праці, скороченням чисельності та штату працівників Ланчинської селищної ради ОТГ. Адже встановлення факту порушення відповідних процедурних гарантій є самостійною та достатньою підставою для кваліфікації звільнення як незаконного та поновлення особи на займаній посаді.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього ж Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За правилами частин першої-третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Отже, умовою припинення трудових відносин з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, є, зокрема, ліквідація підприємства, установи, організації (державного органу) або їхня реорганізація, що поєднана зі скороченням штату/чисельності працівників та/або змінами в організації роботи (праці), унаслідок яких працівник надалі об`єктивно не може виконувати посадові обов`язки за посадою, яку обіймав до запровадження змін в організації праці, а щодо переведення на іншу посаду він або заперечує або для цього об`єктивно немає можливості.

Нормативне тлумачення частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України дає підстави для висновку, що роботодавець одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати, відповідно до своєї кваліфікації.

Ураховуючи, що обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника або уповноважений ним орган із дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які були на день звільнення.

Наведена правова позиція сформована у постанові Верховного Суду України від 01.04.2015 у справі № 6-40цс15 та підтримана постановою Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2018 у справі № 800/538/17.

Надалі Верховний Суд неодноразово, зокрема у постановах від 09.07.2020 у справі № 809/2894/13-а та від 20.05.2021 у справі № 420/4573/19, підтверджував вищевказану правову позицію та наголошував на тому, що однією з правових гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Судом встановлено, що в період від отримання попередження про вивільнення з 04.12.2020 по 24.12.2020 позивачці не запропоновано іншу роботу в селищній раді. Так само, в період з 24.12.2020 по день звільнення 05.02.2021 не запропоновано посаду начальника відділу - головного бухгалтера, яка відповідає професійній спеціальності позивача. Хоча, як видно з матеріалів справи, такі посади в структурі Ланчинської селищної ради були та відповідали освітньо-кваліфікаційному рівню і досвіду роботи позивачки. Щодо пропозиції посади начальника відділу землекористування, архітектури, ЖКГ, благоустрою території та аграрної політики, яка не підписана головою селищної ради, без зазначення дати та реєстрації в діловодстві не може вважатися документом та створювати юридичні наслідки для сторін.

Суд зауважує, що в силу приписів ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України та висновків Верховного Суду, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці роботодавець зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Відтак, на думку суду, відповідач був зобов`язаний запропонувати позивачці відповідну посаду або іншу посаду, яка була вакантною в Ланчинській селищній раді.

В цьому контексті суд особливу увагу звертає на той факт, що пропозиція посади начальника відділу землекористування, архітектури, ЖКГ, благоустрою території та аграрної політики була не підписана головою селищної ради та без зазначення дати та реєстрації в діловодстві.

Оцінюючи вказані доводи, суд зауважує, що обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу у разі вивільненні працівників через зміни в організації виробництва і праці, перш за все, полягає в тому, щоб запропонувати працівникові наявну на підприємстві іншу вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Водночас вирішення питання про наявність у того чи іншого працівника переважного права на залишення на роботі може здійснюватися лише після того, коли двом або більше працівникам буде запропоновано відповідну вакантну посаду і такі працівники нададуть згоду на її зайняття. При цьому відповідач, як роботодавець, не вправі вибірково підходити до процедури вивільнення працівників, пропонуючи новоутворені вакансії одним працівникам та утримуючись від пропонування іншим.

Крім того, суд враховує, що згідно з ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним при наявності двох і більше утриманців;

2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та членам сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членам сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу;

6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Таким чином, за змістом наведених норм трудового законодавства, при вирішенні питання щодо наявності у працівника переважного права на залишення на роботі при вивільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, перевага надається насамперед працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Підсумовуючи, суд приходить до переконання, що звільнення позивачки зі служби в органах місцевого самоврядування відбулося незаконно, без дотримання прав і гарантій працівника при наступному вивільненні та з порушенням передбаченої процедури.

З огляду на викладене суд визнає протиправним і таким, що підлягає скасуванню розпорядження голови Ланчинської селищної ради від 05.02.2021 № 11/02.1-06 про звільнення позивачки з посади начальника відділу-головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та звітності з 05.02.2021 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Визначаючись щодо способу захисту порушеного права позивачки у зв`язку з незаконним звільненням, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже, належним правовим способом захисту порушених прав позивачки у зв`язку з незаконним звільненням є її поновлення на посаді начальника відділу-головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та звітності Ланчинської селищної ради.

При цьому суд враховує правову позицію, наведену у постанові Верховного Суду від 13.08.2020 в справі № 821/3795/15-а.

Так, у пунктах 46-48 зазначеної постанови Верховний Суд дійшов висновку, що за приписами частини першої статті 235 КЗпП України на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі (незалежно від скорочення посади, яку обіймав позивач).

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені у частині першій статті 235, статті 240-1 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Відтак за результатами касаційного розгляду Верховний Суд скасував рішення суду першої та апеляційної інстанцій в частині зобов`язання відповідача вирішити питання про працевлаштування позивача на роботі (таке рішення було обумовлене скороченням посади, з якої позивача незаконно звільнили) та в цій частині прийняв нове рішення, яким поновив позивача на раніше займаній посаді.

Таким чином, суд доходить висновку про необхідність поновлення позивачки на посаді начальника відділу-головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та звітності Ланчинської селищної ради з дня незаконного звільнення, тобто з 05.02.2021.

Водночас рішення суду в цій частині необхідно звернути до негайного виконання в силу приписів ч. 7 ст. 235 КЗпП України та п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України.

Надаючи оцінку позовним вимогам щодо стягнення на користь позивачки середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, суд виходить з таких міркувань.

Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Як зазначено в абзаці 5 пункту 10. 4 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 № 7 "Про судове рішення в адміністративній справі", задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди повинні вказувати розмір виплати. Період вимушеного прогулу та розрахунок розміру виплати необхідно зазначати в мотивувальній частині судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з абз. "з" п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року (далі Порядок № 100), цей Порядок застосовується у випадку вимушеного прогулу.

Абзацами 3, 4 пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто, що передують дню звільнення.

Відповідно до довідки Ланчинської селищної ради від 03.02.2021 № 16 та довідки про доходи від 03.02.2021 № 9 середньомісячна заробітна плата позивачки на грудень 2020 року становила 8791,75 грн, на січень 2021 року становила 11457, 24 грн, а середньоденна 326, 60 грн.

Таким чином, оскільки на дату ухвалення судом рішення період вимушеного прогулу позивачки становить 21 місяць та 3 робочих дні, проте частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

У зв`язку з поновленням позивачки на роботі на її користь підлягає стягненню середній заробіток в загальній сумі 119209 грн (326, 60 х 365).

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Тому при виплаті присудженого позивачці середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідач повинен утримати та сплатити з присудженої суми податки та інші загальнообов`язкові платежі, в порядку та розмірах, визначених чинним законодавством.

Водночас, з урахуванням вимог п. 2 ст. 1 ст. 371 КАС України, рішення суду в частині стягнення на користь позивачки заробітної плати за один місць в сумі 10124,50 грн підлягає негайному виконанню.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

За змістом частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з п. 29 рішення ЄСПЛ у справі "RuizTorija v. Spain" від 9 грудня 1994 року статтю 6 пункт 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Перевіривши обґрунтованість ключових доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що заявлений позов є підставним та підлягає задоволенню.

Позивачка звільнена від сплати судового збору згідно п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а тому в цій частині розподіл судових витрат не здійснюється.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) до Ланчинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області (, вул. Шкільна, 3, смт. Ланчин, Івано-Франківська область, 78455), про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу шкоди задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження голови Ланчинської селищної ради №11/02.1-06 від 05.02.2021 "Про звільнення ОСОБА_1 ".

Поновити ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) на посаді начальника відділу-головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та звітності Ланчинської селищної ради з 08.02.2021 (06.02.2021, 07.02.2021 вихідні дні).

Стягнути з Ланчинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області (, вул. Шкільна, 3, смт. Ланчин, Івано-Франківська область, 78455) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі в загальній сумі 119 209 (сто дев`ятнадцять тисяч двісті дев`ять) грн з утриманням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) на посаді начальника відділу-головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та звітності Ланчинської селищної ради та в частині стягнення заробітної плати (середнього заробітку за час вимушеного прогулу) в сумі 10 124 (десять тисяч сто двадцять чотири) гривні 50 копійок з утриманням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування звернути до негайного виконання.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Шумей М.В.