Справа № 160/11193/21
Суддя: Кадникова Ганна Володимирівна
Дата ухвалення: 2022-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кадникової Г.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування вимог,
ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом про:
- визнання протиправними та скасування вимог Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (далі ГУ ДПС у Дніпропетровській області, відповідач) про сплату боргу (недоїмки) від 08.11.2019 року №Ф-278352-55/У та від 22.06.2021 року №Ф-278352-55/У;
- стягнення з відповідача на користь позивача 27'219грн. 26коп. надмірно сплаченого єдиного внеску за вимогою № Ф-278352-55/У.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ГУ ДПС у Дніпропетровській області безпідставно сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 08.11.2019р. №Ф-278352-55/У, якою повідомлено про необхідність сплати недоїмки з єдиного внеску загалом у розмірі 27 219грн. 26коп., а також вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 22.06.2021р. №Ф-278352-55/У на суму 5 871грн. 36коп., що стало підставою для звернення до суду із відповідним позовом.
Ухвалою суду позовну заяву залишено без руху на підставі ст.169 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), зі встановленням строку для усунення виявлених недоліків.
На виконання ухвали суду, позивачем усунуті виявлені недоліки позовної заяви.
Ухвалою суду від 10.02.2022р. позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.
Відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого заперечує проти заявлених позовних вимог, просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі зазначає, що станом на 01.11.2019 р. в ІКП позивача відображені наступні нарахування:
по строку 09.02.2018р. нарахований єдиний внесок у сумі 8 448,00грн. за 2017р.;
по строку 19.04.2018 р. нарахований єдиний внесок у сумі 2 457,18грн. за перший квартал 2018р.;
по строку 19.07.2018р. нарахований єдиний внесок у сумі 2 457,18грн. за другий квартал 2018р.;
по строку 06.09.2018р. нараховано 680,00грн. за несвоєчасного подання «Звіту про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску» за формою згідно з додатком 5 до Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування затвердженого наказом Міністерства фінансів від 14.04.2015р. №435 за 2014-2017рр.
по строку 19.10.2018р. нарахований єдиний внесок у сумі 2 457,18грн. за третій квартал 2018р.;
по строку 21.01.2019р. нарахований єдиний внесок у сумі 2 457,18грн. за четвертий квартал 2018р.;
по строку 19.04.2019р. нарахований єдиний внесок у сумі 2 457,18грн. за перший квартал 2019р.;
по строку 19.07.2019р. нарахований єдиний внесок у сумі 2 457,18грн. за другий квартал 2019р.;
по строку 21.10.2019р. нарахований єдиний внесок у сумі 2 457,18грн. за третій квартал 2019р.;
Загальна сума нарахувань ІКП по коду 7104000 за період 2018-2019 роки становить 27 219грн. 26коп.
Отже, борг за позивачкою почав формуватися саме з 2017 року. Тобто дії контролюючого органу щодо винесення спірних вимог про сплату боргу (недоїмки) від 08.11.2019р. №Ф-278352-55У та від 22.06.2021р. №Ф-278352-55У, є цілком законною. Контролюючий орган виконав належним чином вимоги чинного законодавства, а тому у задоволенні позову слід відмовити.
Вивчивши матеріали справи, оцінивши наведені сторонами доводи, суд виходить з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що згідно з Інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 , 21.11.2008р. зареєстрована як фізична особа-підприємець, вид діяльності 80.21.3 позашкільна освіта, взята на облік 21.11.2008р. ГУ ДПС у Дніпропетровській області, як платник єдиного внеску.
Відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про сум виплачених доходів та утриманих податків в період 1 кварталу 2000р. по 1 квартал 2021р. ОСОБА_1 не вела підприємницької діяльності, а отримувала дохід (заробітну плату) та сплачувала внески працюючи на підприємстві з 21.11.2008 року у комунальному закладі «Середня загальноосвітня школа №22» Кам`янської міської ради інших підприємствах за сумісництвом.
08.11.2019р. ГУ ДПС у Дніпропетровській області винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-278352-55/У сума боргу складала 27 219грн. 26коп. на підставі цієї вимоги відкрито виконавче провадження №62002522 та стягнуто з ОСОБА_1 кошти в сумі 27 219грн. 26коп. на користь відповідача.
08.01.2021р. виконавче провадження №62002522 закінчено про що державним виконавцем винесено відповідну постанову.
22.01.2021р. ГУ ДПС у Дніпропетровській області винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-278352-55/У, відповідно до якої, станом на 31.12.2020р. заборгованість зі сплати Єдиного внеску ОСОБА_1 , становить 16 734грн. 17коп.
ОСОБА_1 не погоджуючись з вказаними вимогами, оскільки як фізична особа-підприємець не здійснювала підприємницьку діяльність, доходи не отримувала та не подавала звітність. Крім того, існує така сама вимога тільки від 08.11.2019р. в сумі 27 219грн. 26коп., яку позивачка повністю сплатила, про що свідчить постанова про закриття виконавчого провадження від 08.01.2021 року.
08.02.2021 року зазначена вимога оскаржена до Державної податкової служби України.
03.03.2021 року Державною податковою службою України вимога №Ф-278352-55/У від 22.01.2021р. скасована та сформована інша вимога № Ф-278352-55/У від 22.06.2021 р. на суму 5 871грн. 36коп.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Згідно ст.67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Статтею 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення і виключно законами України встановлюються, зокрема, система оподаткування, податки і збори.
Так, відповідно до пп.14.1.226 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України (далі - ПК України) самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Пункт 14.1.195 п.14.1 ст.14 ПК України дає визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року №2464-VI (далі Закон України №2464-VI) та Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №449 від 20.04.2015 року (далі - Інструкція №449).
Статтею 2 Закону України №2464-VI зазначено, що виключно цим Законом визначаються порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Відповідно до ст.14 Закону України №2464-VI встановлені обов`язки органів доходів і зборів, серед яких є обов`язок здійснювати контроль за дотриманням платниками єдиного внеску вимог цього Закону.
З наведеними нормами Закону України №2464-VI кореспондуються п.п.41.1 і 41.2 ст.41 Податкового кодексу України, за змістом яких органи доходів і зборів (центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування єдиної державної податкової, державної митної політики в частині адміністрування податків і зборів, митних платежів та реалізує державну податкову, державну митну політику, та його територіальні органи) забезпечують формування та реалізацію державної політики з адміністрування єдиного внеску, забезпечують формування та реалізацію державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями при застосуванні законодавства з питань сплати єдиного внеску (далі - центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. Одночасно органи доходів і зборів (як контролюючі органи) є органами стягнення, уповноваженими здійснювати заходи щодо забезпечення погашення недоїмки зі сплати єдиного внеску у межах повноважень, визначених цим Кодексом, Митним кодексом України та законами України.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону України №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Пунктами 3 і 10 ч.1 ст.1 Закону України №2464-VI надано визначення поняттям:
застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;
страхувальники це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.
Згідно з абзацом другим п.1 ч.1 ст.4 Закону України №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 4 ч.1 ст.4 Закону України №2464-VI до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
Законом України від 06.12.2016р. №1774 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» внесено зміни до Закону України №2464-VІ, що діють з 01.01.2017р., зокрема, щодо обов`язковості визначення бази нарахування ЄСВ у разі неотримання доходу (прибутку) у звітному році або окремому місяці звітного року.
Так, відповідно до абз.1 п.1 та п.2 ч.1 ст.7 Закону України №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:
- для платників, зазначених у п.1 (крім абзацу сьомого), ч.1 ст. 4 цього Закону, на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
- для платників, зазначених у п.4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 ч.1 ст.4 цього Закону, на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
У відповідності до п.3 ч.1 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Згідно ч.12 ст.9 Закону України №2464-VI єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.
В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом України №2464-VI №2464-VI не врегульовано.
Водночас системний аналіз наведених норм свідчить про те, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.
Інше тлумачення норм Закону України №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 27.11.2019 року (справа №160/3114/19), від 04.12.2019 року (справа №440/2149/19) та від 23.01.2020 року (справа №480/4656/18), від 02.04.2020 року (справа №620/2449/19), від 03.04.2020 року (справа №140/642/19).
В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом №2464-VI не врегульовано.
Суд враховує, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Таким чином, Верховним Судом з урахуванням наведеного було зазначено, що суди при вирішенні спору повинні перевірити обставини щодо: наявності у позивача статусу фізичної особи-підприємця; здійснення нею підприємницької діяльності та отримання нею доходу у періоді, за який податковим органом нарахований єдиний внесок; нараховування та сплати роботодавцем за позивача, як за застраховану особу, єдиного внеску в розмірі не меншому мінімального страхового внеску на місяць.
Згідно з ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
З аналізу вищенаведеного можна зробити висновок, що фізична особа-підприємець звільняється від сплати єдиного внеску у випадку встановлення судом, що нею підприємницька діяльність не здійснюється, дохід від такої діяльності не отримується та вказана особа перебуває у трудових відносинах та за неї єдиний внесок сплачує роботодавець.
Відповідно до Закону України "Про державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 №1801-VІІІ мінімальна заробітна плата з 1 січня 2017р. становила 3 200,00 грн/місяць, а мінімальна сума єдиного внеску - 704,00грн. (3 200*22%). Позивачка у всіх 4 кварталах 2017 року отримувала заробітну плату більшу за мінімальну, а отже й сума єдиного внеску є більшою за мінімальну.
Відповідно до Закону України "Про державний бюджет України на 2018 рік" від 07.12.2017 №2246-VІІІ мінімальна заробітна плата з 1 січня 2018р. становила 3723,00 грн/місяць, а мінімальна сума єдиного внеску - 819,06грн. (3 723*22%). Позивачка у всіх 4 кварталах 2018 року отримувала заробітну плату більшу за мінімальну, а отже й сума єдиного внеску є більшою за мінімальну.
Відповідно до Закону України "Про державний бюджет України на 2019 рік" від 23.11.2018 №2629-VІІІ мінімальна заробітна плата з 1 січня 2019р. становила 4173,00 грн./місяць, а мінімальна сума єдиного внеску - 918,06грн. (4 173*22%). Позивачка у 3 кварталах 2019 року отримувала заробітну плату більшу за мінімальну, а отже й сума єдиного внеску є більшою за мінімальну.
Тобто, у період з 01.01.2017р. по 30.09.2019р. (за який відповідачем нараховано позивачу до сплати єдиний соціальний внесок) роботодавцем позивачки здійснювались відрахування єдиного соціального внеску за ОСОБА_1 до бюджету.
Отже, у зазначений період саме роботодавець мав сплачувати за позивача єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством, що підтверджується наданими суду документами.
Доказів отримання позивачем у цей період інших доходів, зокрема від провадження ОСОБА_1 господарської діяльності, відповідачем до суду не надано та про наявність таких доходів не зазначено.
Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону України №2464-VI позивачка є застрахованою особою, і єдиний внесок за неї в період за 2017р. третій квартал 2019р., за який зокрема винесена оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі, не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачкою ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.
На підставі вищезазначених обставин, суд доходить висновку, що винесені відповідачем вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 08.11.2019р. № Ф-278352-55/У та від 22.06.2021р. № Ф-278352-55/У є необґрунтованими та протиправними, та такими, що підлягають скасуванню.
Щодо позовних вимог про стягнення з ГУ ДПС у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 27'219грн. 26коп. надмірно сплаченого єдиного внеску за вимогою №Ф-278352-55/У, суд виходить з наступного.
Згідно з пп.17.1.10 п.17.1 ст.17 ПК України платникам податків надано право на залік чи повернення надміру сплачених, а також надміру стягнутих сум податків та зборів, пені, штрафів у порядку, встановленому цим Кодексом.
При цьому, умови повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та пені визначені у ст.43 ПК України.
Відповідно до п.43.1 ст.43 вказаного Кодексу помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов`язання підлягають поверненню платнику відповідно до цієї статті та ст.301 Митного кодексу України, крім випадків наявності у такого платника податкового боргу.
Пунктом 43.3 цієї ж статті передбачено, що обов`язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов`язання є подання платником податків заяви про таке повернення (крім повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку з доходів фізичних осіб, які розраховуються контролюючим органом на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік шляхом проведення перерахунку за загальним річним оподатковуваним доходом платника податку) протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми.
За приписами п.43.4 ст.43 ПК України платник податків подає заяву про повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та пені у довільній формі, в якій зазначає напрям перерахування коштів: на поточний рахунок платника податків в установі банку; на погашення грошового зобов`язання та/або податкового боргу з інших платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, незалежно від виду бюджету; повернення у готівковій формі коштів за чеком у разі відсутності у платника податків рахунка в банку.
Згідно з п.43.5 ст.43 ПК України контролюючий орган не пізніше ніж за п`ять робочих днів до закінчення двадцятиденного строку з дня подання платником податків заяви готує висновок про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету та подає його для виконання відповідному органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів. На підставі отриманого висновку орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, протягом п`яти робочих днів здійснює повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та пені платникам податків у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. Контролюючий орган несе відповідальність згідно із законом за несвоєчасність передачі органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, для виконання висновку про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету.
Суд вказує, що позивач не зверталась до відповідача із відповідною заявою щодо повернення надміру сплаченого боргу вже після визнання вимоги №Ф-278352-55/У протиправною, оскільки це є предметом в рамках цієї справи. Тобто в даному випадку ще не настали обставини за яких відповідач, враховуючи скасування оскаржуваної вимоги відмовив позивачу у поверненні таких коштів, а тому не відомо чи таке відбудеться в майбутньому з урахуванням наведених обставин.
Також суд враховує той факт, що в даному випадку дане рішення суду ще не є таким яке набрало законної сили, що також вказує на передчасність вищевказаних вимог.
Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Аналіз даної норми свідчить, що судовому захисту підлягають лише порушене право, свобода або інтерес особи, при чому такі порушення мають полягати у відповідних правових наслідках у вигляді зміну стану прав та обов`язків позивача або створення об`єктивних перешкод у реалізації законного інтересу відповідної особи, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати в разі належної поведінки зобов`язаної особи.
Таким чином у задоволенні в цій частині позовних вимог слід відмовити.
Згідно до ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ч.1, ч.4 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно до ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч.1, ч.2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Положення КАС України передбачає не лише обов`язок суб`єкта владних повноважень (відповідач у справі) щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності (ч.2 ст.77 КАС України), але й обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч.1 ст.77 КАС України).
Згідно із п.3 ч.1 ст.129 Конституції України однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною 1 ст.9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, суд дійшов висновку що адміністративний позов ОСОБА_1 , підлягає частковому задоволенню.
Враховуючи часткове задоволення адміністративного позову, в порядку ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку про наявність підстав для присудження на користь позивача судових витрат пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме: судового збору у розмірі 908грн. 00коп.
Керуючись ст.ст. 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги - задовольнити частково.
Визнати протиправними та скасувати вимоги Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) від 08.11.2019 року №Ф-278352-55/У та від 22.06.2021 року №Ф-278352-55/У.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в строки, передбачені ст.295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Г. В.Кадникова