Справа № 200/4318/22
Суддя: Смагар С.В.
Дата ухвалення: 2022-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2022 року Справа№200/4318/22

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Смагар С.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 )

про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача у вигляді не нарахування та не виплати грошового забезпечення з 28.10.2020 по 18.08.2021 (включно) військовослужбовцю - ОСОБА_3 , призначеному на посаду стрільця групи охорони та патрульно-постової служби взводу охорони та патрульно-постової служби роти ІНФОРМАЦІЯ_1 , шпк солдат, ВОС 932915А;

- зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити ОСОБА_3 , призначеному на посаду стрільця групи охорони та патрульно-постової служби взводу охорони та патрульно-постової служби роти ІНФОРМАЦІЯ_1 , шпк солдат, ВОС 932915А, грошове забезпечення з 28.10.2020 по 18.08.2021 (включно), з розрахунку 11 230 грн. 21 коп. на місяць, з урахуванням раніше нарахованої та виплаченої суми;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_3 індексацію грошового забезпечення з 28.10.2020 по 18.08.2021 (включно) та компенсацію втрати частини доходів відповідно до Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати від 19.10.2000 за період з 28.10.2020 по день здійснення відповідних виплат.

Ухвалою суду від 19 вересня 2022 року суд прийняв до розгляду позовну заяву позивача, відкрив провадження в адміністративній справі № 200/4318/22 за правилами спрощеного позовного провадження.

За правилами пункту 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України) справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином.

Згідно з нормами частини третьої статті 263 КАС України у справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 12.05.2021 у справі № 200/12237/20-а, зокрема було зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_3 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 28.10.2020. Відповідачем 29.11.2021 було нараховано та виплачено позивач середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 28.10.2020 по 19.08.2021 в сумі 43650,24 грн. Позивач зазначає, що розмір його місячного грошового забезпечення складав 11230,21 грн. Згідно наданої довідки-рахунку №292 від 17.11.2021, вірно вказані відомості щодо грошового забезпечення тільки за жовтень 2021 року. Грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 28.10.2020 по 19.08.2021 відповідачем на виконання рішення суду від 12.05.2021 нараховано та виплачено не повністю. Також ОСОБА_2 зазначив, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті. При наявності факту невиплати позивачу сум індексації грошового забезпечення, ОСОБА_2 має право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за спірний період.

Відповідач на адресу суду надав відзив на адміністративний позов, у якому заперечив проти задоволення заявлених вимог та просив суд відмовити у їх задоволенні в повному обсязі, зазначивши, що відповідачем на виконання рішення суду 29.11.2021 було нараховано та виплачено позивачу середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 28.10.2020 по 19.08.2021 в сумі 43650,24 грн. Позивачем не додано до суду доказів звернення до відповідача щодо недоотриманої частини грошового забезпечення за спірний період. Позовна заява позивача спрямована на захист ще не порушеного права, тоді як судовий захист може надаватися лише порушеним правам. У разі незгоди з порядком виконання судового рішення, позивач мав право звернутись до суду з заявою про вчинення процесуальних дій в порядку виконання судового рішення. В діях позивачу вбачається зловживання процесуальними правами. Щодо надання доказів, відповідач зазначив, що в зв`язку з повномасштабною військовою агресією російської федерації було знищено всі документи з питань особового складу.

Позивач надав до суду відповідь на відзив, та зазначив, що твердження відповідача спростовуються матеріалами даної справи. Спірним у вказаній справі є розмір недоотриманого грошового забезпечення, що не було предметом розгляду у справі №200/12237/20-а.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженого Законом України Про затвердження Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022 № 2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Указом Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, затвердженим Законом України від 15.03.2022 № 2119-ІХ, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, строк дії воєнного стану в Україні продовжено ще на 30 діб, тобто до 25.04.2022.

21.04.2022 на засіданні Верховної Ради України ухвалено Закон про затвердження Указу Президента України від 18.04.2022 № 259 Про продовження строку дії воєнного стану в Україні.

Цим Указом передбачено продовження строку дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25.04.2022 на 30 діб.

Водночас, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України від 17 травня 2022 року №341/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" частково змінено статтю 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ (зі змінами, внесеними Указами від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-ІХ, та від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-ІХ), продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб. Законом України від 12 серпня 2022 року затверджений Указ Президента України від 12 серпня 2022 року № 573/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" на 90 діб, тобто до 21 листопада 2022 року.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив.

ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), з 28.10.2020 проходить військову службу за контрактом в ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 12.05.2021 у справі №200/12237/20-а адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Краматорську третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Міністерство оборони України про визнання протиправними наказів, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо не видання наказу по стройовій частині про зарахування з 28.10.2020 ОСОБА_1 до списків військової частини та не в поставленні на всі види матеріального забезпечення.

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 зарахувати з 28.10.2020 ОСОБА_1 наказом по стройовій частині до списків військової частини ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та поставити з 28.10.2020 на всі види матеріального забезпечення.

Визнано протиправним та скасувано наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (по особовому складу) від 06.11.2020 №39-РС щодо ОСОБА_1 .

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 прийняти з 28.10.2020 ОСОБА_1 , на військову службу за контрактом у Збройні Сили України на посаду осіб рядового складу, призначити на посаду стрільця групи охорони та патрульно-постової служби взводу охорони та патрульно-постової служби роти ІНФОРМАЦІЯ_4 , ВОС-932915А та присвоїти військове звання солдат.

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_3 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 28.10.2020.

Визнано протиправним та скасовано окреме положення наказу директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованому у місті Краматорську №183-ос від 29.10.2020 в частині зазначення: після проведення позачергової інвентаризації матеріалів досудового розслідування у кримінальних провадженнях, які здійснюються слідчим Третього слідчого відділу (відділ з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованому у місті Краматорську та затвердження акту інвентаризації матеріалів досудового розслідування у кримінальних провадженнях, які здійснюються слідчим Третього слідчого відділу (відділ з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованому у місті Краматорську.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 11.08.2021 у справі №200/12237/20-а апеляційні скарги Територіального управління державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, ІНФОРМАЦІЯ_1 залишено без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 року у справі № 200/12237/20-а за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Територіального управління державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Міністерство оборони України про визнання протиправними наказів, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу залишено без змін.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду 12.05.2021 у справі №200/12237/20-а набрало законної сили 11.08.2021.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи на виконання рішення суду у справі №200/12237/20-а, 29.11.2021 відповідачем було нараховано та виплачено позивачу середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 28.10.2020 по 19.08.2021 в сумі 43650,24 грн.

27.01.2022 ОСОБА_2 подав рапорт до командиру роти ІНФОРМАЦІЯ_1 , зокрема щодо про виплату недоотриманого грошового забезпечення за час вимушеного прогулу на підставі рішення суду у справі №200/12237/20-а.

29.05.2022 позивачем було подано другий рапорт командиру роти ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому зокрема зазначено, що 27.01.2022 ним вже подавався рапорт з аналогічними вимогами, але про прийняття рішення щодо відповідного питання йому не відомо. У зв`язку з викладеним просив клопотати перед вищім командуванням про виплату грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з урахуванням раніше виплачених сум та про компенсацію втрати частини доходів відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Доказів належного розгляду вказаних рапортів до суду не надано.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260 (далі Порядок №260) визначено, що цей Порядок визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.

Відповідно до ч. 2 Порядку №260 Грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.

До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія.

До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать:

винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту); допомоги.

Згідно з ч. 3 Порядку №260 підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є: штат військової частини (установи, організації) (далі - військова частина); накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження; накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення; накази про присвоєння військових звань; грошовий атестат або довідка про грошові виплати (за винятком осіб, призваних (прийнятих) на військову службу за контрактом, у тому числі під час проходження строкової військової служби).

Як вже було встановлено судом, на підставі рішення Донецького окружного адміністративного суду у справі №200/12237/20-а, 29.11.2021 відповідачем було нараховано та виплачено позивачу середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 28.10.2020 по 19.08.2021 в сумі 43650,24 грн.

В межах даної справи, позивач оскаржує дії відповідача в частині порядку обчислення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та як наслідок виплати йому грошового забезпечення не у повному розмірі.

Середній заробіток згідно з частиною 1 статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року (далі - Порядок № 100).

Із пункту 5 цього Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Згідно п. 2 Порядку № 100 обчислення середньомісячної заробітної плати здійснюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 1, 2 пункту 8 вказаного Порядку).

Разом з цим, пунктом 6 Порядку №260 визначено, що розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Таким чином, позивач отримує грошове забезпечення військовослужбовця, яке розраховується за календарні дні.

В довідці - розрахунку відповідача № 292 від 17.11.2021, яка була надана до суду, вказано що позивачу було нараховане грошове забезпечення за вересень 2021 року 10875,31 грн., за жовтень 2021 року 11230,21 грн.

З яких, оклад за військовим званням (ОВЗ) 530,00 грн., посадовий оклад (ПО) 2730,00 грн., надбавка за вислугу років від 15 до 20 років (НВР) 40 % 1304,00 грн., надбавка за особливості проходження служби (НОПС) 68,3 % - 3117,21 грн.

Єдиною відмінністю в загальній сумі грошового забезпечення позивача за вересень і жовтень 2021 року є відсоток премії 117 % за вересень 2021 року у сумі 3194,10 грн. та 130 % за жовтень 2021 року у сумі 3549.00 грн.

Розмір щомісячних премій за тарифними розрядами, який був визначений Міністерством оборони на 2021 рік, що був незмінним до позивача з 2020 року, до 4 розряду за вислугу років понад один рік застосовується 130 відсотків. Таким чином розмір місячного грошового забезпечення солдата ОСОБА_1 на час виникнення спірних правовідносин згідно вказаного Порядку складав 11230,21 грн.

Отже враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу за період прогулу з 28.10.2020 по 19.08.2021 повинен був визначений відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260 та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, в свою чергу судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та не спростовано відповідачем, що розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 складав 11230,21 грн., та з наявної в матеріалах справи довідки № 292 вбачається, що вірним показником грошового забезпечення вказані відомості лише за жовтень 2021 року. Таким чином, враховуючи вимоги розрахунку середнього заробітку відповідно до Порядку № 100, суд доходить висновку, що відповідачем не було здійснено належного розрахунку та як наслідок нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за період з 28.10.2020 по 19.08.2021.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

З метою повного та всебічного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача в цій частині шляхом визнання протиправної бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 28.10.2020 по 18.08.2021 ОСОБА_3 у повному обсязі та зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити ОСОБА_3 середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 28.10.2020 по 18.08.2021 з розрахунку його грошового забезпечення в розмірі 11230,21 грн. за місяці, що передували події, з якою пов`язана відповідна виплата, з урахуванням раніше нарахованих та виплачених сум.

Щодо позовних вимог в частині індексації грошового забезпечення та виплати компенсації втрати частини доходів, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 18 Закону України від 05.10.2000 № 2017-ІІІ "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" (далі - Закон № 2017-ІІІ) законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії щодо, зокрема, індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Частиною 2 статті 19 Закону № 2017-ІІІ визначено, що державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 №1282-ХІІ (далі - Закон №1282-ХІІ).

У ст. 1 Закону № 1282-XII визначено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення трудових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Згідно із абз. 2 ст. 1 Закону № 1282-ХІІ індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до ст. 2 Закону № 1282-ХІІ індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі оплата праці (грошове забезпечення).

Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Частиною 6 статті 2 Закону № 1282-ХІІ визначено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

На підставі ст. 3 Закону № 1282-ХІІ індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. При цьому, відповідно до визначення, яке міститься в абз. 3 ст. 1 Закону № 1282-ХІІ індекс споживчих цін - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

У відповідності до ст. 4 Закону № 1282-ХІІ індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Як слідує з положень ч. 2, ч. 6 ст. 5 Закону № 1282-ХІІ, підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Згідно зі ст. 6 Закону № 1282-ХІІ у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.

Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Так, правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 (далі - Порядок № 1078).

У п. 1-1 Порядку № 1078 визначено, що обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06.02.2003 № 491-IV Про внесення змін до Закону України Про індексацію грошових доходів населення.

Пунктом 5 Порядку № 1078 визначено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу.

У пункті 4 Порядку №1078 визначено, що у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.

Стаття 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ (далі Закон № 2050-ІІІ) визначає, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі № 2050-ІІІ слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Відповідно до статті 3 Закону № 2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно зі статтею 4 Закону № 2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Таким чином, суд дійшов висновку, що на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації.

Слід зазначити, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці та відповідно до вимог чинного законодавства України, проведення індексації, у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією), є обов`язком для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Розрахунок індексації грошового забезпечення є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив службу і який виплачував йому грошове забезпечення. Саме на відповідача за наявності законних підстав покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу індексації грошового забезпечення.

Поряд з тим системний аналіз зазначених вище норм дає підстави для висновку, що індексація є складовою заробітної плати та у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до діючого законодавства.

Суд зазначає, що позивач у позовній заяві дорівнює компенсацію втрати частини своїх доходів до невиплаченої йому індексації грошового забезпечення.

Використане у статті 3 Закону № 2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Так, аналізуючи вищевикладене, суд зауважує, що наявність факту невиплати позивачу сум індексації грошового забезпечення дає право позивачу на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суд зауважує що ані позивачем, ані відповідачем до суду не були надані належні та допустимі докази щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_4 індексації грошового забезпечення за спірний період. Крім того, на час розгляду даної справи роботодавцем, який має виключне право на розрахунок та виплату такої індексації, грошового забезпечення за спірний період у повному обсязі ще не виплачено. Таким чином, позовні вимоги в даній частині щодо вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_3 індексацію грошового забезпечення з 28.10.2020 по 18.08.2021 та компенсацію втрати частини доходів є передчасними, а отже задоволенню не підлягають.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, враховуючи викладене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Судові витрати відповідно до норм ст. 139 КАС України розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 2-17, 19-20, 42-47, 55-60, 72-77, 90, 94-99, 122, 124-125, 132, 139, 143, 159-165, 168, 171, 173, 192-196, 224, 225-228, 229-230, 241, 243, 245, 246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та не виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 28.10.2020 по 18.08.2021 ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) у повному обсязі.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати і виплатити ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 28.10.2020 по 18.08.2021 з розрахунку його грошового забезпечення в розмірі 11230,21 грн. за місяці, що передували події, з якою пов`язана відповідна виплата, з урахуванням раніше нарахованих та виплачених сум.

В іншій частині позовних вимог у задоволенні відмовити.

Рішення ухвалене та повне судове рішення складено 08 листопада 2022 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Смагар