Справа № 320/6723/19
Суддя: Войтович І.І.
Дата ухвалення: 2022-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2022 року справа №320/6723/19

Суддя Київського окружного адміністративного суду Войтович І.І., розглянувши порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Першого заступника начальника державної установи "Білоцерківська виправна колонія №35" Добровольського Валентина Миколайовича , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Державна установа "Білоцерківська виправна колонія (№35)" про визнання протиправною та скасування постанови,

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до першого заступника начальника державної установи "Білоцерківська виправна колонія (№35)" Добровольського Валентина Миколайовича (далі - відповідач), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - державної установи «Білоцерківська виправна колонія (№35)» (далі - третя особа, ДУ «Білоцерківська виправна колонія №35») про скасування протиправного рішення суб`єкта владних повноважень "Постанова про поміщення ув`язненого до карцеру" першого заступника начальника державної установи "Білоцерківська виправна колонія (№35)" Добровольського В.М. від 30.08.2019 про поміщення ув`язненого ОСОБА_1 до карцеру.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 26.02.2020, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.09.2020 у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 02.12.2021, рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Київського окружного адміністративного суду.

Дана справа надійшла до Київського окружного адміністративного суду та 16.09.2022 протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею визначено Войтовича І.І.

20.09.2022 ухвалою суду прийнято до провадження вказану адміністративну справу, розгляд якої вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами та запропоновано відповідачеві протягом десяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати до суду: відзив на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі (з урахуванням висновків Верховного Суду), а також належним чином засвідчені копії документів, на підставі яких було прийняте оскаржуване рішення.

Також судом, третій особі запропоновано надати пояснення щодо позову або відзиву протягом 10 днів з дня отримання позову, відзиву, докази, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються ці пояснення, якщо такі докази не надані сторонами, а також документи, що підтверджують надіслання (надання) пояснень і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.

Щодо позовних вимог позивача судом встановлено, що вимоги ОСОБА_1 ґрунтуються на наявності вироку Оболонського районного суду міста Києва від 07.04.2017 у справі №756/16332/15-к за яким йому та іншим колишнім бійцям роти патрульної служби міліції особливого призначення «Торнадо» ГУ МВС України в Луганській області було визначено місце тримання під вартою - державна установа «Київський слідчий ізолятор» (вул. Дегтярівська 13, м. Київ) (далі - ДУ «Київський СІЗО»). Відповідно, позивач зауважив, що станом на 30.08.2019 він не мав статусу засудженого, оскільки вирок відносно нього не набрав законної сили у зв`язку із розглядом справи №756/16332/15-к Київським апеляційним судом.

Також, ОСОБА_1 вказав на те, що він, разом з іншими колишніми бійцями роти патрульної служби особливого призначення «Торнадо» ГУ МВС України в Луганській області, до 09.08.2018 тримався у ДУ «Київський СІЗО», рахувався за органом, що здійснював кримінальне провадження - апеляційним судом міста Києва, та не мав жодних конфліктів з адміністрацією ДУ «Київський СІЗО». Так, 09.08.2018 за розпорядженням адміністрації ДУ «Київський СІЗО» позивача під приводом ознайомлення з матеріалами кримінального провадження переведено до камери, де згодом на нього та інших ув`язнених відбувся напад осіб, схожих на «спецпризначенців» без розпізнавальних знаків, озброєних, в тому числі автоматичною зброєю, без будь-якого попередження з використанням сльозогінного газу, шумових гранат, заливання камери водою, в якій перебували ув`язнені, що також створювало небезпеку для життя і здоров`я останніх. Потім, позивача та інших ув`язнених було вивезено з ДУ «Київський СІЗО», зокрема позивача - до ДУ «Білоцерківська виправна колонія (№35)», де з 09.08.2018 ОСОБА_1 перебував в одиночній камері, що на його думку було катуванням. Позивач стверджував, що у ДУ «Київський СІЗО» 09.08.2018 була організована провокація за безпосередньої участі начальника Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції ОСОБА_2 та його заступника Албегова Р.Ю., сфабриковане нове кримінальне провадження №0000125, відповідно ОСОБА_1 незаконно поміщено до ДУ «Білоцерківська виправна колонія (№35)».

Позивач зауважив, що саме у наслідок вказаного вище конфлікту, через неприязне ставлення до нього ОСОБА_2 , перший заступник начальника ДУ «Білоцерківська виправна колонія (№35)» Добровольський В.М. прийняв оспорювану постанову від 30.08.2019, якою до ОСОБА_1 фактично застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді поміщення в дисциплінарний ізолятор «карцер», матеріали перевірки по факту порушення вимог режиму утримання розглядались без участі адвоката позивача, що відповідно його було позбавлено на належний правовий захист прав та інтересів, не забезпечено надання в друкованому вигляді роз`яснення щодо прав осіб взятих під варту, можливості користуватися належною правовою літературою для забезпечення своїх прав та інтересів, не вручено належним чином спірної постанови, із зазначенням права та порядку її оскарження, спірна постанова винесена неуповноваженою особою, а також неправомірно позбавлено побачення з рідними цього дня та права на отримання передачі цього дня.

ОСОБА_1 наполягає також на тому, що спірна постанова була прийнята неуповноваженою на те особою, та як наслідок, ОСОБА_1 вважає оспорювану постанову від 30.08.2019 винесеною відповідачем першим заступником начальника державної установи "Білоцерківська виправна колонія (№35)" Добровольським Валентином Миколайовичем протиправною, такою, що порушує:

- статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) (катування та (або) інше жорстоке поводження), ч. 2 ст. 19 Конституції України та Закону України « Про попереднє ув`язнення», оскільки позивача, як особу без статусу засудженого станом на 30 серпня 2019 року було поміщено в одиночну камеру «карцер» з неналежними умовами утримання та вчиненням відносно нього катування та нелюдське поводження;

- статті 59 Конституції України, оскільки застосування стягнення до позивача відбулося із порушенням права позивача на захист;

- статті 62 Конституції України, оскільки станом на 30.08.2019 позивач не мав статус засудженого, однак на підставі оспорюваної постанови його поміщеного до дисциплінарного ізолятора, призначеного для засуджених, які відбувають покарання у виправній колонії, що не передбачено для ув`язнених;

- статті 9 Закону України «Про попереднє ув`язнення» від 30 червня 1993 року № 3352-XII (далі - Закон № 3352-XII), оскільки позивачу не забезпечено належний доступ до текстів та можливість користування текстами Конституції України, кодексів України та інших нормативно-правових актів та науково-методичної літератури;

- статті 21 Закону № 3352-XII, оскільки позивачу не надано у друкованому вигляді роз`яснення положень статей 28, 29, 55, 56, 59, 62 та 63 Конституції України;

- Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 2019 року № 1769/5 (далі - Правила № 1769/5), оскільки оспорювану постанову, на переконання позивача, прийнято неуповноваженим суб`єктом - відповідачем;

- статті 62 Конституції України, положень Закону № 3352-XII, абзацу восьмого пункту 3 розділу 1 Правил № 1769/5, оскільки на території «Білоцерківської виправної колонії (№35)» для утримання не засуджених осіб, до яких відноситься позивач станом на 30.08.2019, відсутній «карцер» для ув`язнених;

- пункту 7 розділу 6 Правил № 1769/5, оскільки оспорювана постанова не видана позивачу протягом трьох робочих днів із зазначенням можливості та порядку її оскарження,

та просить суд її скасувати.

26.09.2022 до суду надійшов лист від третьої особи по справі за вих. №2629-22/20 від 28.09.2022, в якому зазначено про повернення без виконання ухали Київського окружного адміністративного суду від 20.09.2022 в зв`язку з тим, що ОСОБА_1 звільнений із під варти із зали суду 11.07.2022 відповідно до ухвали Київського апеляційного суду від 11.07.2022 в зв`язку із зміною запобіжного заходу у виді тримання під вартою на запобіжний захід у виді особистої поруки.

19.10.2022 судом отримано відзив від відповідача, в якому вказано про невизнання позовних вимог з огляду на їх необґрунтованість та безпідставність, відповідач вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, оскаржувана постанова винесена з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В даному відзиві відповідач зазначив про те, що під час прийму особистих питань ув`язнених, ОСОБА_1 29.08.2019 створив конфліктну ситуацію, вів себе агресивно, зухвало, образливо висловлювався на адресу майора внутрішньої служби ОСОБА_2 , погрожував йому та оскільки він не відреагував на усне зауваження, своїми діями він порушив вимоги Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України №1769/5 від 14.06.2019 та ст. 10 Закону України «Про попереднє ув`язнення», ОСОБА_1 був переведений в окрему камеру ДСІЗО на підставі постанови про тимчасову ізоляцію до 24 годин від 28.09.2019.

Відповідач вважає, що з дотриманням Конституції України, Закону України «Про попереднє ув`язнення» та положень Правила внутрішнього розпорядку №1769/5 29.08.2019 ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про місце і час засідання дисциплінарної комісії, а також про право користуватися послугами адвоката або фахівця в галузі права за власним вибором пiд час підготовки до засідання дисциплінарної комісії, який представлятиме цi інтереси під час засідання комісії та в разі, якщо він не має доступу до адвоката або фахівця в галузі права, адміністрація установи може надати можливість звернутися за отриманням правової допомоги до регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги шляхом листування. Зауважив, що ОСОБА_1 в повідомленні та заяві про те, що не потребує адвоката, в графі підпис написав « ІНФОРМАЦІЯ_1 », а також цей напис ОСОБА_1 був написаний в усіх документах, які надавалися ув`язненому на підпис, що свідчить про подальші образи начальника управління ОСОБА_2 . Інших звернень та заяв про доступ до адвоката та про надання правової допомоги від ОСОБА_1 не надходило.

Представник у поданому відзиві також пояснив, що при складанні документів «Заява» та «Повідомлення» майором ОСОБА_3 була помилково допущена описка з зазначенням «ст. 135 КВК», та вважає, що дана описка ніяким чином не порушила права ОСОБА_1 на захист та користування правовою допомогою, так, як установою повністю дотримано порядок застосування стягнення до ув`язненого та виконано всі вимоги Правил № 1769/5 та Закону України «Про попереднє ув`язнення» при поміщенні ув`язненого до карцеру.

Поміщення ув`язненого ОСОБА_1 до карцеру на три доби відбулось за наслідками прийнятого рішення дисциплінарною комісією та на підставі постанови від 30.08.2019 р., якою ув`язненого притягнуто до дисциплінарної відповідальності - 3 доби карцеру згідно із Законом України «Про попереднє ув`язнення» та Правил внутрішнього розпорядку №1769/5.

Відповідач відзначив, що карцер як вид стягнення для ув`язнених осіб передбачено наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань від 30.12.2003 №280 про затвердження «Положення про дільницю слідчого ізолятора на території виправної колонії», розділ 8 ч.6 п.1. Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби Украйни № 1769/5 від 14.06.2019 та ст. 15 Закону України «Про попереднє ув`язнення» вважає, що всі заходи до ув`язненого ОСОБА_1 були застосовані правомірно, згідно Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально виконавчої служби України та Закону України «Про попереднє ув`язнення».

Щодо законності повноважень ОСОБА_4 на винесення спірної постанови та на її підписання відповідач посилається на перебування 30.08.2019 начальника державної установи «Білоцерківська виправна колонія (№35)» у службовому відрядженні, у зв`язку з чим, на підставі п.5 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», ст. 69 Закону України «Про національну поліцію», Наказу про службове відрядження начальника установи №96 о/с-вд від 29.08.2019 р., розподілу функціональних повноважень начальника державної установи «Білоцерківська виправна колонія (№35)» його першого заступника та заступників державної установи «Білоцерківська виправна колонія (№35)» затверджених наказом установи № 21/од-19 від 29.01.2019р., посадової інструкції №12/68 від 06.11.2017 р. та Наказу про затвердження Положення про державну установу «Білоцерківська виправна колонія (№35)» №2117/5 від 27.06.2018 р., виконання обов`язків начальника установи було покладено на вказаного підполковника внутрішньої служби, який підписав постанову як виконуючий обов`язки начальника установи, а не як перший заступник начальника установи, був наділений всіма відповідними правами та обов`язками начальника установи.

Щодо копій документів, надісланих позивачу, представник вказує на дотриманні усіх необхідних вимог щодо їх засвідчення установою.

Правомірність дій відповідача та законність спірної постанови відповідач обґрунтовує також обставинами та результатами проведених перевірок Білоцерківською місцевою прокуратурою щодо розгляду звернення ОСОБА_1 можливих порушень прав і законних інтepeciв під час тримання під вартою в дільниці слідчого ізолятора державної установи «Білоцерківська виправна колонія (№35)», а саме: щодо неправомірного накладення стягнень від 29.08.2019, 30.08.2019, ненадання побачення та з інших питань, висновками згідно листів прокуратури від 10.09.2019 та від 25.10.2019 встановлено не виявлення порушень адміністрації установи вимог законодавства про попереднє ув`язнення, та за результатами перевірки Генеральною прокуратурою законності застосованих стягнень, поміщення в карцер, законності переведення та перебування ОСОБА_5 в державній установі «Білозерська виправна колонія (№35)», також порушень не встановлено, що зазначено у листі прокуратури від 22.10.2019.

Відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Інших відповіді на відзив, заперечень, пояснень, клопотань та додаткових доказів від сторін по справі до суду не надійшло.

Таким чином, суд з дотриманням положень ст. ст. 258, 262 КАС України, ухвалює вирішувати справу за наявними у ній матеріалами, за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Розглянувши надані сторонами до справи документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства які регулюють спірні відносини та їх застосування сторонами, суд встановлює наступне.

Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 07.04.2017 у справі №756/16332/15 ОСОБА_1 засуджений за сукупністю злочинів до 11 років позбавлення волі з позбавленням спеціального звання - лейтенант міліції.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22.11.2019 вирок Оболонського районного суду м. Києва від 07.04.2017 у справі №756/16332/15 залишено без змін.

Таким чином, вирок Оболонського районного суду м. Києва від 07.04.2017 у справі №756/16332/15 набрав законної сили 22.11.2019.

У справі №320/695/19, під час розгляду позовної заяви, що розглядалась Київським окружним адміністративним судом, в якій ОСОБА_1 оскаржував дії начальника державної установи Білоцерківська виправна колонія № 35 Поночовного Євгенія Володимировича, Першого заступника начальника державної установи Білоцерківська виправна колонія № 35 Добровольського Валентина Миколайовича, третя особа - державна установа Білоцерківська виправна колонія № 35 з поміщення та утримання його з 09.06.2018 у державній установі Білоцерківська виправна колонія № 35 було встановлено, що 09.08.2019 позивач вибув з державної установи "Київський слідчий ізолятор" до дільниці слідчого ізолятора при державній установі "Білоцерківська виправна колонія (№35)" на підставі наряду Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції від 09.08.2019 №2.3-7817 та 10.08.2019 ОСОБА_1 був доставлений до дільниці слідчого ізолятора при державній установі "Білоцерківська виправна колонія (№35)".

ОСОБА_1 під час розгляду вказаної справи №320/695/19 не мав статусу засудженого, адже вирок Оболонського районного суду м. Києва від 07.04.2017 у справі №756/16332/15, яким його визнано винним у вчиненні частини інкримінованих злочинів, не набрав законної сили.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 09.10.2019 у справі №320/695/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено (Том І, а.с.68-71).

Отже рішення Київського окружного адміністративного суду від 09.10.2019 у справі №320/695/19, яким встановлено законність поміщення та утримання ОСОБА_1 з 09.06.2018 у державній установі «Білоцерківська виправна колонія № 35», набрало законної сили 29.01.2020.

Спірні правовідносини між сторонами виникли внаслідок винесення 30.08.2019 на підставі ст. 15 Закону України «Про попереднє ув`язнення» виконуючим обов`язки начальника державної установи «Білоцерківська виправна колонія (№35)» підполковником внутрішньої служби ОСОБА_4 постанови «Постанова про поміщення ув`язненого до карцеру», якою поміщено ув`язненого ОСОБА_1 до карцеру на три доби.

У спірній постанові вказано, що 29.08.2019 близько 14 год. 30 хв. при здійсненні начальником Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції майором внутрішньої служби ОСОБА_2 прийому з особистих питань ув`язнених в СІЗО державної установи «Білоцерківська виправна колонія (№35), а саме під час спілкування з ув`язненим ОСОБА_1 , останній створив конфліктну ситуацію та вчинив дрібне хуліганство, вступив в суперечку, вів себе агресивно, зухвало, образливо висловлювався в адресу майора внутрішньої служби ОСОБА_2 та погрожував йому. На попередження припинити протиправну поведінку не реагував, чим допустив порушення вимог Розділу 2 п. 2 Наказу МЮ №1769/5 від 14.06.2019 та п. 4 ст.10 Закону України «Про попереднє ув`язнення» (Том І, а.с.86).

Відповідно з матеріалів наявних у справі, вбачається, що винесенню такого рішення суб`єкта владних повноважень слугували матеріали по факту порушення вимог режиму утримання ув`язненим ОСОБА_1 : рапортів ДСІЗО/№8 та б/н від 29.08.2019; постанови про тимчасову ізоляцію до 24 годин ув`язненого до окремої камери від 29.08.2019 (до 15:00 год. 30.08.2019); акту від 29.08.2019 про відмову засудженого від дачі письмового пояснення; пояснення ув`язненого ОСОБА_1 від 29.08.2019, в яких зазначено про відмову останнього від пояснень; повідомлення на підставі ч. 4 ст. 135 КВК України про місце і час засідання дисциплінарної комісії від 29.08.2019; заяви ув`язненого ОСОБА_1 про ознайомлення з п.5 ст. 135 КВК України щодо права на користування послугами адвоката або фахівця в галузі права від 29.08.2019; висновку по факту порушення вимог режиму утримання ув`язненим ОСОБА_1 29.08.2019 від 30.08.2019; пояснення ОСОБА_1 від 30.08.2019; протоколу №96 від 30.08.2019 засідання дисциплінарно-профілактичної комісії по розгляду матеріалів про порушення засудженими встановленого порядку відбування покарання, ув`язненими дотримання вимог режиму утримання в державній установі «Білоцерківська виправна колонія (№35)».

Зокрема, відповідно до наявного в матеріалах справи висновку в.о. начальника оперативного відділу державної установи «Білоцерківська виправна колонія (№35)» майора внутрішньої служби Баранова О.М. від 30.08.2019, по факту порушення вимог режиму утримання ув`язненим ОСОБА_1 29.08.2019, складеного за результатами засідання дисциплінарно-профілактичної комісії по розгляду матеріалів про порушення засудженими встановленого порядку відбування покарання, ув`язненими дотримання вимог режиму утримання в державній установі «Білоцерківська виправна колонія (№35)» від 30.08.2019 №96, вказано, що при здійсненні начальником Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції майором внутрішньої служби ОСОБА_2 прийому з особистих питань ув`язнених в дільниці СІЗО державної установи «Білоцерківська виправна колонія (№35), під час спілкування з ув`язненим ОСОБА_1 , останній створив конфліктну ситуацію та вчинив дрібне хуліганство, а саме вступив в суперечку, вів себе агресивно, зухвало, розпочав образливо висловлюватись на адресу майора внутрішньої служби ОСОБА_2 та погрожував йому, на попередження припинити протиправну поведінку не відреагував та продовжив поводити себе агресивно, зухвало, образливо висловлювався в адресу начальника управління, що принижувало його честь та гідність. Своїми діями ув`язнений ОСОБА_1 порушив вимоги Розділу 2 п. 2 Наказу МЮ №1769/5 від 14.06.2019 та ст.10 п. 4 Закону України «Про попереднє ув`язнення», вчинив дрібне хуліганство, що є злісним порушенням правил внутрішнього розпорядку СІЗО (Том І, а.с.79-80).

Від ознайомлення з вказаною спірною постановою від 30.08.2019 та від підпису про ознайомлення ув`язнений ОСОБА_1 відмовився, про що співробітниками Державної установи «Білоцерківська виправна колонія (№35)» складено акт від 30.08.2019 (Том І, а.с.87).

За виникненими обставинами, ОСОБА_1 не погоджуючись із діями адміністрації ДУ «Білоцерківська виправна колонія (№35)» звертався до Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області із зверненнями від 03.09.2019 щодо можливих порушень адміністрацією ДУ «Білоцерківська виправна колонія (№35)» законодавства України при притягненні ув`язненого до дисциплінарної відповідальності на 3 доби карцеру.

За наслідками розгляду вказаного звернення, листом від 10.09.2019 №33-3875-вих.19 надано відповідь Білоцерківською місцевою прокуратурою Київської області про те, що перевіркою законності вказаного рішення порушень вимог законодавства про попереднє ув`язнення у діяльності адміністрації державної установи «Білоцерківська виправна колонія (№35)» не виявлено, підстав для вжиття заходів прокурорського реагування не вбачається (Том І, а.с.88).

Також, ОСОБА_1 09.09.2019 звертався до Генеральної прокуратури України із зверненнями, зокрема, щодо можливого порушення його прав як ув`язненої особи, за наслідками розгляду якого листом від 22.10.2019 №10/3/1-22155-16 (на вих.№316 від 09.09.2019) надано відповідь про те, що за результатами перевірки законності застосованих стягнень, підстав для вжиття заходів реагування не встановлено, прав як ув`язненої особи, у тому числі права на листування, порушень не встановлено. Рішення про переведення ОСОБА_1 до дільниці СІЗО при виправній колонії прийнято керівництвом Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації у зв`язку з вчиненням позивачем та іншими обвинуваченими дій, що дезорганізовують роботу слідчого ізолятору та масових заворушень, а також виявлення заборонених предметів, у тому числі комп`ютерної техніки, колюче-ріжучих предметів, вибухових пакетів тощо. Додатково, у листі вказано, що стосовно доводів про нанесення тілесних ушкоджень при затриманні ОСОБА_1 та інших співробітників роти, за даними фактами було зареєстровано сім кримінальних проваджень, які за результатами досудового розслідування закриті на підставі п.п.1,2 ч. 1 ст. 284 КПК України, тобто за відсутності події злочину та за відсутності в діянні складу злочину (Том І, а.с.154-155).

Білоцерківською місцевою прокуратурою листом від 25.10.2019 №33-3592-вих.19 ОСОБА_1 та адміністрацію державної установи «Білоцерківська виправна колонія (№35)» було повідомлено про те, що перевіркою законності вказаного рішення порушень вимог законодавства у діяльності адміністрації державною установою «Білоцерківська виправна колонія (№35)» не виявлено, підстав для вжиття заходів прокурорського реагування не вбачається. Вказано, що під час перевірки доводів ОСОБА_1 щодо порушень вимог Закону України «Про попереднє ув`язнення» та Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 14.06.2019 №1769/5, під час надання або відмови у проведенні побачень з родичами та іншими особами, не виявлено, підстав для вжиття заходів прокурорського реагування не вбачається (Том І, а.с.89).

Відповідно, не погоджуючись із зазначеною вище спірною постановою про поміщення ув`язненого до карцеру позивач звернувся до суду за захистом порушених прав та інтересів.

Суд зазначає, що позивач та його представник адвокат у справі наполягають на тому, що станом на 30.08.2019 ОСОБА_1 не мав статусу засудженого через апеляційне оскарження вироку Оболонського районного суду м. Києва від 07.04.2017 у справі №756/16332/15, «повідомлення» про засідання дисциплінарної комісії та «заява» про відмову від адвоката ґрунтується на ст. 135 КВК України, яка поширює свою дію саме на засуджених, та ОСОБА_1 станом на 30.08.2019 мав статус ув`язненого, а не засудженого, дисциплінарне стягнення у вигляді поміщення в дисциплінарний ізолятор «карцер» було застосовано з порушенням норм діючого законодавства та Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, вважають що ОСОБА_1 взагалі неправомірно було переведено до Державної установи «Білоцерківська виправна колонія №35», зауважують, що відповідачем порушено порядок розгляду дисциплінарних матеріалів та притягнення до дисциплінарної відповідальності, неуповноваженою особою винесено спірну постанову від 30.08.2019 та неправомірно позбавлено побачення з рідними цього дня та права на отримання передачі цього дня.

Відповідач по справі в свою чергу вважає, що усі заходи до ув`язненого ОСОБА_1 були застосовані правомірно, згідно Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України та Закону України «Про попереднє ув`язнення», з попереднім повідомленням 29.08.2019 про місце та час засідання щодо розгляду факту порушення вимог режиму отримання ув`язненим та повідомленням щодо наявності у нього права користування послугами адвоката або фахівцями в галузі права за власним вибором під час підготовки до такого засідання дисциплінарної комісії ознайомлений належним чином, допущена описка у «повідомленні» та «заяві» щодо застосування «ст. 135 КВК» ніяким чином не впливає на права ОСОБА_1 , що підтверджується відповідними матеріалами доданими до справи, спірна постанова є правомірною, винесена та підписана уповноваженою на те особою.

Правова позиція третьої особи у даній справі не викладена.

Таким чином, предметом розгляду у даній справі є постанова від 30.08.2019 «Постанова про поміщення ув`язненого до карцеру», якою було поміщено позивача ОСОБА_1 до карцеру на три доби, та з урахуванням позицій сторін, наявних у справі матеріалів та доданих до неї доказів, судом підлягає перевірка по встановленню наявності факту законності чи протиправності винесеного спірного рішення суб`єктом владних повноважень, на відповідність останнього вимогам ч.2 ст. 2 КАС України.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з наступного.

За ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Частина перша статті 62 Конституції України унормовує, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

В силу ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За п. 2 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 КАС України звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Також суд зазначає, що за правилами ч. 3 ст. 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» від 30.06.1993 № 3352-XII (далі - Закон № 3352-XII, в редакції, чинній на час винесення спірної постанови), попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Порядок попереднього ув`язнення визначається цим Законом та Кримінальним процесуальним кодексом України.

Тримання осіб, взятих під варту, відповідно до завдань кримінального судочинства здійснюється на принципах неухильного додержання Конституції України, вимог Загальної декларації прав людини, інших міжнародних правових норм і стандартів поводження з ув`язненими і не може поєднуватися з навмисними діями, що завдають фізичних чи моральних страждань або принижують людську гідність.

Метою попереднього ув`язнення є запобігання можливому ухиленню особи, взятої під варту, від органів досудового розслідування та суду, перешкоджанню кримінальному провадженню або зайняттю злочинною діяльністю, а також забезпечення виконання вироку та видачі особи (екстрадиції) або її транзитного перевезення (ст. 2 Закону № 3352-XII).

Підставою для попереднього ув`язнення є вмотивоване рішення суду про обрання як запобіжного заходу тримання під вартою або про застосування тимчасового чи екстрадиційного арешту, винесене відповідно до Кримінального і Кримінального процесуального кодексів України та/або рішення компетентного органу іноземної держави у випадках, передбачених законом (ст. 3 Закону № 3352-XII).

Установами для тримання осіб, щодо яких як запобіжний захід обрано тримання під вартою або до яких застосовано тимчасовий чи екстрадиційний арешт, є слідчі ізолятори Державної кримінально-виконавчої служби України, гауптвахти Військової служби правопорядку у Збройних Силах України. В окремих випадках, що визначаються потребою в проведенні слідчих дій, ці особи можуть перебувати в ізоляторах тимчасового тримання (ч. 1 ст. 4 Закону № 3352-XII).

Згідно з абзацом третім пункту 4 глави 1 розділу І Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 28 серпня 2018 року № 2823/5 (у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), на території виправної колонії мінімального із загальними умовами тримання та середнього рівнів безпеки можуть бути створені ізольовані дільниці слідчих ізоляторів.

Аналогічний зміст мав абзац третій пункту 4 глави 1 розділу І Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 29 грудня 2014 року № 2186/5, який втратив чинність 14 вересня 2018 року (наказ Міністерства юстиції № 2822/5 від 28 серпня 2018 року).

Наказом Державного департаменту України з виконання покарань від 30 грудня 2003 року № 280, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 17 січня 2004 року затверджено Положення про дільницю слідчого ізолятора на території виправної колонії (далі - Положення № 280, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з пунктами 1.1., 1.2. Положення № 280 дільниця слідчого ізолятора на території виправної колонії мінімального із загальними умовами тримання та середнього рівнів безпеки, спеціалізованої туберкульозної лікарні (далі - дільниця) організовується і ліквідовується наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань (далі - Департамент) за поданням територіального органу управління Департаменту.

Правовою основою діяльності дільниці є КПК України, Закон № 3352-XII, нормативно-правові акти Департаменту, а також це Положення.

Відповідно до пункту 2.1. Положення № 280 порядок і умови тримання осіб, взятих під варту, та засуджених у дільниці визначаються Законом № 3352-XII, нормативно-правовими актами Департаменту, а також цим Положенням.

У дільниці тримаються особи, взяті під варту, та засуджені до покарання у виді позбавлення волі на певний строк, вироки щодо яких не набрали законної сили (абзац перший пункту 2.2. Положення № 280).

Пунктом 3.2. Положення № 280 визначено, що на осіб, які тримаються в дільниці, в повному обсязі поширюються права та обов`язки, що визначені Законом № 3352-XII, а також нормативно-правовими актами, що регламентують порядок і умови тримання осіб, узятих під варту, та засуджених.

Режим у дільниці, тобто порядок і умови тримання осіб, взятих під варту, та засуджених та нагляду за ними з метою забезпечення попереднього ув`язнення, встановлюється Законом № 3352-XII та нормативно-правовими актами Департаменту (пункт 5.1. Положення № 280).

Наказом Міністерства юстиції України від 15 лютого 2017 року № 406/5 затверджено Перелік найменувань органів, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів і навчальних закладів, що належать до сфери управління Державної кримінально-виконавчої служби України, до якого належить Білоцерківська виправна колонія (№35) - виправна колонія середнього рівня безпеки для чоловіків, які раніше відбували покарання у виді позбавлення волі, зі створеною на її території дільницею слідчого ізолятора.

Як зазначено та встановлено судом вище, рішенням Київського окружного адміністративного суду від 09.10.2019 у справі №320/695/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 , в якому позивач оскаржував законність переведення та поміщення його 10.08.2017 до Державної установи «Білоцерківська виправна колонія №35» відмовлено, рішення суду першої інстанції набрало законної сили 29.01.2020.

Відповідно до ч.4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, суд вважає відсутніми обставини дослідження та встановлення правомірності переведення ОСОБА_1 10.08.2017 до Державної установи «Білоцерківська виправна колонія №35», оскільки рішенням Київського окружного адміністративного суду від 09.10.2019 у справі №320/695/19, що набрало законної сили 29.01.2020 вказані обставини встановлені та відповідному спростуванню чи перевірці не підлягають.

Суд зазначає наступне, що за ст. 5 Закону № 3352-XII забезпечення порядку тримання під вартою осіб у місцях попереднього ув`язнення покладається на адміністрацію місць попереднього ув`язнення, яка діє відповідно до цього Закону та інших актів законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 6 Закону № 3352-XII особи, які перебувають у місцях попереднього ув`язнення, мають обов`язки і права, встановлені законодавством для громадян України, з обмеженнями, що передбачені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.ч 1, 2 ст. 7 Закону № 3352-XII режим у місцях попереднього ув`язнення, тобто порядок і умови тримання осіб, взятих під варту, та нагляду за ними з метою забезпечення попереднього ув`язнення, встановлюється цим Законом та іншими нормативними актами.

Основними вимогами режиму в місцях попереднього ув`язнення є ізоляція осіб, взятих під варту, постійний нагляд за ними і роздільне тримання їх у порядку, передбаченому статтею 8 цього Закону.

Зокрема, згідно ч.ч. 2, 5 ст. 9 Закону № 3352-XII особи, взяті під варту, мають право на захист своїх прав та інтересів особисто або за допомогою захисника з моменту затримання або взяття під варту, а також на повідомлення під час взяття під варту підстав та мотивів взяття під варту, оскаржувати їх у суді, отримати в друкованому вигляді роз`яснення положень статей 28, 29, 55, 56, 59, 62 та 63 Конституції України, цієї статті та інших прав затриманих або взятих під варту, встановлених законом, у тому числі права здійснювати захист своїх прав та інтересів особисто або за допомогою захисника з моменту затримання або арешту (взяття під варту) особи, права відмовитися від надання будь-яких пояснень або свідчень до прибуття захисника; одержувати передачі або посилки та грошові перекази і передачі.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 10 Закону № 3352-XII особи, взяті під варту, серед іншого зобов`язані додержувати порядку, встановленого в місцях попереднього ув`язнення, і виконувати законні вимоги адміністрації бути ввічливими до працівників місця попереднього ув`язнення, а також поміж собою; не вступати в суперечки з представниками адміністрації, не принижувати їх гідність, не протидіяти виконанню ними своїх обов`язків.

Згідно ч. 1 ст. 12 Закону № 3352-XII побачення з родичами або іншими особами може надавати взятим під варту адміністрація місця попереднього ув`язнення лише з письмового дозволу слідчого або суду, які здійснюють кримінальне провадження, не менше трьох разів на місяць. Тривалість побачення встановлюється від однієї до чотирьох годин.

За абз. 3 ст. 21 Закону № 3352-XII адміністрація місць попереднього ув`язнення, серед іншого зобов`язана:

забезпечити належну охорону та режим тримання осіб, взятих під варту;

повідомити особам під час взяття їх під варту про підстави та мотиви взяття під варту, роз`яснити право на оскарження в суді підстав та мотивів взяття під варту, надати у друкованому вигляді роз`яснення положень статей 28, 29, 55, 56, 59, 62 та 63 Конституції України, статті 9 цього Закону та інших прав осіб, взятих під варту, які встановлені законом, а також забезпечити можливість реалізації інших прав осіб, взятих під варту, встановлених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, забезпечити наявність у достатній кількості текстів Конституції України, Кримінального, Кримінального процесуального, Кримінально-виконавчого, Цивільного, Цивільного процесуального кодексів України, законів України "Про попереднє ув`язнення", "Про прокуратуру", "Про міліцію", "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", інших нормативно-правових актів, що визначають статус та повноваження правоохоронних органів, права та обов`язки осіб, що тримаються під вартою, порядок тримання під вартою, порядок відшкодування збитків, завданих неправомірними діями або бездіяльністю працівників правоохоронних органів та місць попереднього ув`язнення, а також забезпечити можливість користування особами, що тримаються під вартою, текстами зазначених нормативно-правових актів та науково-методичною літературою з цих питань.

Порядок і умови тримання у слідчих ізоляторах (далі - СІЗО) осіб, які тримаються під вартою, і окремих категорій засуджених до позбавлення волі врегульовано Правилами внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 14.06.2019 №1769/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18.06.2019 за №633/33604 (далі - Правила №1769/5, у редакції чинній станом на день виникнення спірних правовідносин).

Згідно п. 2 глави І розділу І Правил №1769/5 ці Правила обов`язкові для всіх СІЗО.

За визначенням вказаних пункту 3 глави 1 розділу І Правил №1769/5:

адміністрація СІЗО -начальник СІЗО, його заступники або особи, які виконують їх обов`язки;

засуджені - особи, вперше засуджені до позбавлення волі за злочини невеликої або середньої тяжкості чи тяжкі злочини, які на підставі статті 89 КВК залишені у СІЗО для роботи з господарського обслуговування; особи, засуджені до обмеження волі, які на підставі статті 57 КВК підлягають направленню до місця відбування покарання; особи, засуджені до арешту, позбавлення волі, довічного позбавлення волі, вироки щодо яких набрали законної сили і які на підставі статті 87 КВК підлягають відправленню до установ виконання покарань; засуджені, вироки щодо яких набрали законної сили, які на підставі статті 90 КВК тимчасово залишені в СІЗО або переведені до СІЗО з арештного дому, виправного центру, дисциплінарного батальйону або виправної колонії; особи, вироки щодо яких набрали законної сили, які відповідно до статті 88 КВК переміщуються під вартою з однієї установи до іншої;

ув`язнені - особи, які тримаються під вартою відповідно до вмотивованого рішення суду про обрання як запобіжного заходу тримання під вартою або про застосування тимчасового чи екстрадиційного арешту, винесеного відповідно до Кримінального кодексу України та КПК, та/або рішення компетентного органу іноземної держави у випадках, передбачених законом; особи, щодо яких вироком суду передбачено тримання під вартою до набрання ним законної сили;

дисциплінарний ізолятор - приміщення, призначене для тримання засуджених, до яких застосовано стягнення, передбачене статтями 132, 134 КВК;

карцер - приміщення, призначене для тримання ув`язнених і засуджених, які злісно порушують вимоги режиму і до яких застосовано стягнення на підставі статті 15 Закону України «Про попереднє ув`язнення» та статей 54, 132, 134 КВК.

Згідно пункту 4 глави 1 розділу І Правил №1769/5 діяльність адміністрації СІЗО ґрунтується на суворому дотриманні законності та визначається відповідно до положення про СІЗО. Обов`язки адміністрації та персоналу СІЗО визначено статтею 21 Закону України «Про попереднє ув`язнення».

Відповідно до пункту 5 глави 1 розділу І Правил №1769/5 тримання ув`язнених і засуджених відповідно до завдань кримінального судочинства здійснюється на принципах неухильного додержання Конституції України, вимог Загальної декларації прав людини, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і практики Європейського суду з прав людини, Європейських в`язничних правил, Мінімальних стандартних правил ООН щодо поводження з в`язнями (Правил Мандели), інших міжнародних правових норм і стандартів поводження з ув`язненими і не може поєднуватися з діями, що завдають фізичних чи моральних страждань або принижують людську гідність. Усі ув`язнені (засуджені) повинні бути захищені від таких дій та жодні обставини не можуть бути виправданням для їх застосування.

Пунктами 1, 3, 4 глави 3 розділу І Правил №1769/5 визначено, що ув`язнені та засуджені, яких тримають у СІЗО, користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених законодавством України і встановлених вироком суду (для засуджених). Обмеження прав, які застосовуються до ув`язнених та засуджених, мають бути мінімально необхідними для досягнення обґрунтованих цілей. Такі обмеження не можуть застосовуватись, якщо для ефективного досягнення поставлених цілей існує менше альтернативне обмеження.

Забороняється будь-яка дискримінація, зокрема пряме або непряме обмеження прав ув`язнених (засуджених) залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД чи іншу хворобу, сімейного чи майнового стану, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання допомоги іншим ув`язненим або засудженим у захисті їхніх прав.

Ув`язнених тримають у СІЗО в порядку, передбаченому цими Правилами та Законом України «Про попереднє ув`язнення».

Згідно з пунктом 1 глави 4 розділу І Правил №1769/5 ув`язнені і засуджені мають право, серед іншого:

на захист своїх прав та інтересів особисто або за допомогою захисника з моменту затримання або тримання під вартою, а також на повідомлення під час взяття під варту підстав та мотивів тримання під вартою, оскарження їх до суду, отримання за особистою письмовою заявою в друкованому вигляді положень статей 28, 29, 55, 56, 59, 62, 63 Конституції України та інших встановлених законом прав затриманих або осіб, яких тримають під вартою, у тому числі право здійснювати захист своїх прав та інтересів особисто або за допомогою захисника з моменту затримання або арешту (тримання під вартою), право відмовитися від надання будь-яких пояснень або свідчень до прибуття захисника;

зустрічатися з родичами та іншими особами;

одержувати посилки (передачі), бандеролі, грошові перекази;

За пунктом 2 глави 4 розділу І Правил №1769/5 ув`язнені та засуджені зобов`язані, серед вказаного:

додержуватися розпорядку дня, встановленого в СІЗО, виконувати законні вимоги адміністрації СІЗО та персоналу СІЗО. Не здійснювати умисних дій, що загрожують життю і здоров`ю інших осіб, а також принижують їх гідність;

бути ввічливими між собою, а також з адміністрацією СІЗО та персоналом СІЗО, вставати з ліжок, вітаючись з адміністрацією СІЗО і персоналом СІЗО, шикуватися в шеренгу під час проведення кількісних перевірок;

не вступати в суперечки з адміністрацією СІЗО та персоналом СІЗО, не принижувати їх гідність, не перешкоджати виконанню ними своїх обов`язків. На вимогу адміністрації СІЗО та персоналу СІЗО повідомляти свої прізвище, ім`я, по батькові.

Відповідно до п. 3 глави 4 розділу І Правил №1769/5 ув`язненим і засудженим забороняється, зокрема, порушувати правила поведінки та правила тримання під вартою; вживати у присутності адміністрації СІЗО, персоналу СІЗО та інших осіб, які відвідують СІЗО, нецензурні та жаргонні слова.

Таким чином, за аналізом наведених вище норм вбачається, що ув`язнені та засуджені під час перебування у СІЗО, місцях тримання під вартою, зобов`язані суворо дотримуватись правил поведінки, встановленого у відповідній установі режиму та правил щодо тримання під вартою, що розповсюджуються на усіх суб`єктів режиму без винятку, визначені відповідні права та обов`язки для працівників СІЗО, дотримання останніми визначених норм Закону № 3352-XII та Правила №1769/5.

Вказаний Закон № 3352-XII та Правила №1769/5 містять також права ув`язнених та засуджених, які відповідають нормам Конституції України, серед яких є такі права як право на захист своїх прав та законних інтересів, право мати адвоката (ч. 2 розділу VII Правил №1769/5, право на побачення з адвокатом та родичами ( ст. 12 Закону № 3352-XII, ч. 1 та ч. 2 розділу VII Правил №1769/5), мати допуск до літератури в СІЗО ч. 4 розділу VIII Правил №1769/5, отримання передач (ст. 9 Закону № 3352-XII та ч. 2 розділу VI Правил №1769/5).

За обставинами справи вбачається, що спірна постанова від 30.08.2019 була винесена відповідачем на підставі ст. 15 Закону України "Про попереднє ув`язнення".

Зокрема, ч. ч. 2, 4-6 ст. 15 вказаного Закону № 3352-XII передбачає, що особи, взяті під варту, які злісно порушують вимоги режиму, за мотивованою постановою начальника місця попереднього ув`язнення можуть бути поміщені до карцеру на строк до десяти діб, а неповнолітні - на строк до п`яти діб. Поміщення до карцеру не повинно поєднуватися з погіршенням встановлених норм харчування.

Застосовувані до взятих під варту заходи стягнення мають відповідати тяжкості і характеру провини. Не допускається застосування заходів, що навмисно завдають особам, яких тримають під вартою, фізичних чи моральних страждань або принижують людську гідність.

Стягнення може бути накладено у строк, що не перевищує десяти діб з дня виявлення проступку, а якщо у зв`язку з проступком проводилась перевірка, то з дня її завершення, але не пізніш як через шість місяців з дня вчинення проступку.

Накладене стягнення виконується негайно або не пізніше одного місяця з дня його винесення.

Відповідно пунктами 6.1, 6.4, 6.5, 6.7-6.9 глави 6 розділу VIII Правил №1769/5 (у редакції, чинній на час винесення спірної постанови) встановлено, що порядок застосування заходів заохочення і стягнення до ув`язнених та засуджених визначається статтями 14, 15 Закону України «Про попереднє ув`язнення» та статтями 54, 67-69, 130-135 КВК.

Правом застосовувати в повному обсязі заходи заохочення і стягнення до ув`язнених та засуджених (за винятком переведення засуджених до приміщення камерного типу (одиночної камери)) користується начальник СІЗО або особа, яка виконує його обов`язки.

Перед накладенням стягнення питання про доцільність застосування стягнення до ув`язнених та засуджених вирішується на засіданні дисциплінарної комісії СІЗО, яка діє на постійній основі. Засідання дисциплінарної комісії є повноважним, якщо на ньому присутні більше половини її членів.

До складу дисциплінарної комісії входять начальник СІЗО, його перший заступник, заступники, а також начальники служб СІЗО, які за своїми посадовими обов`язками безпосередньо спілкуються з ув`язненими та засудженими. Очолює дисциплінарну комісію начальник СІЗО або особа, яка виконує його обов`язки.

На засідання дисциплінарної комісії запрошуються й інші особи, присутність яких є доцільною, для встановлення обставин вчинення правопорушення та визначення міри відповідальності. Члени спостережних комісій на відповідній території мають право бути присутніми на засіданні дисциплінарної комісії та мають право дорадчого голосу.

Ув`язнений чи засуджений має бути письмово повідомлений про місце і час засідання дисциплінарної комісії не пізніше ніж за одну добу до його проведення. За письмовою заявою ув`язненого чи засудженого цей термін може бути продовжено, але не більш як на дві доби.

Ув`язнений чи засуджений під час підготовки до засідання дисциплінарної комісії має право користуватися послугами захисника, адвоката або іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, за власним вибором, який представлятиме його інтереси під час засідання комісії. Якщо ув`язнений або засуджений не має доступу до цих осіб, адміністрація СІЗО зобов`язана надати йому можливість звернутися за отриманням правової допомоги до суб`єктів надання такої допомоги.

Ув`язнений і засуджений та/або їх представники мають право:

отримати інформацію про притягнення до відповідальності, у тому числі документи, що стосуються справи, не пізніш як за одну добу до початку засідання дисциплінарної комісії;

бути присутніми на засіданні дисциплінарної комісії під час розгляду питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності;

ознайомлюватися з матеріалами дисциплінарного провадження та особової справи, робити виписки, знімати копії з них;

надавати пояснення, заперечення та заявляти клопотання в усному та письмовому вигляді, надавати докази;

подавати клопотання не пізніш як за двадцять чотири години до визначеного часу засідання про залучення до засідання дисциплінарної комісії осіб, присутність яких є доцільною, для встановлення обставин вчинення правопорушення та визначення міри відповідальності.

Матеріали про порушення доповідає на засіданні дисциплінарної комісії начальник відділення соціально-психологічної служби або особа, яка ініціювала притягнення до відповідальності, у присутності особи, яка вчинила порушення, та інших запрошених осіб.

Під час засідання дисциплінарної комісії заслуховуються пояснення ув`язненого чи засудженого та його представника, свідків, інших осіб, присутність яких є доцільною, для встановлення обставин вчинення правопорушення та визначення міри відповідальності, адміністрації СІЗО, особи, яка ініціювала притягнення до відповідальності, та осіб, які мають право дорадчого голосу.

Рішення про притягнення до відповідальності приймається більшістю голосів членів дисциплінарної комісії. Результати розгляду дисциплінарною комісією питання про доцільність застосування стягнення до засудженого оформлюються відповідним письмовим рішенням.

Начальник СІЗО має право помістити ув`язненого чи засудженого до карцеру чи дисциплінарного ізолятора строком до однієї доби до прийняття рішення про застосування стягнення у разі порушень режиму тримання, якими є перебування у стані алкогольного або наркотичного сп`яніння, участь у конфліктній ситуації, бійці, масових заворушеннях або інших діях, що створюють серйозну загрозу порядку в СІЗО. Ув`язнений або засуджений може оскаржити накладене на нього стягнення до органу виконання покарань вищого рівня, прокурору чи суду, однак подання скарги не зупиняє виконання стягнення. Посадова особа, якою накладено стягнення, за наявності для того підстав може його скасувати або замінити іншим, більш м`яким, стягненням. Вища посадова особа може скасувати стягнення в разі, якщо посадова особа, якою накладено стягнення, перевищила свої повноваження або стягнення було накладено нею за відсутності порушення з боку ув`язненого чи засудженого.

Ув`язненому чи засудженому протягом трьох робочих днів видається копія рішення про застосування до нього стягнення із зазначенням можливості та порядку його оскарження.

Про заохочення і стягнення начальник СІЗО виносить постанову про заохочення (додаток 28) і постанову про накладення дисциплінарного стягнення (додаток 29).

Про виявлене порушення вимог режиму посадова особа СІЗО складає вмотивований рапорт, який подає на розгляд адміністрації СІЗО. Облік таких рапортів здійснюється у журналі обліку рапортів про порушення ув`язненими і засудженими встановленого режиму тримання (додаток 30), що зберігається у черговій частині СІЗО.

Під час призначення заходів стягнення враховуються причини, обставини і мотиви вчинення порушення, поведінка ув`язненого чи засудженого до вчинення проступку, кількість і характер раніше накладених стягнень, а також пояснення щодо суті проступку. Заходи стягнення мають відповідати тяжкості і характеру провини. Не допускається застосування стягнень, що завдають ув`язненим та засудженим фізичних чи моральних страждань або принижують людську гідність.

Стягнення може бути накладено у строк, що не перевищує десяти діб з дня виявлення проступку, а якщо у зв`язку з проступком проводилась перевірка, - з дня її завершення, але не пізніше ніж через шість місяців з дня вчинення проступку. Накладене стягнення виконується негайно або не пізніше одного місяця з дня його винесення.

Таким чином, перед винесенням суб`єктом владних повноважень рішення щодо застосування відносно ув`язненого заходу дисциплінарного стягнення, зокрема, у вигляді ув`язнення із поміщенням до карцеру, має бути проведено засідання належної дисциплінарної комісії у присутності особи, до якої застосовується захід впливу, на вимогу останнього також за участю захисника, із заслуховуванням пояснень від усіх учасників заходу із перевіркою документів та наданням останнім належної правової оцінки; про таке засідання ув`язнений має бути письмово попереджений не менше як за добу, роз`яснено право на захист; рішення про застосування стягнення має бути вручено ув`язненому протягом трьох робочих днів із зазначенням можливості та порядку його оскарження.

Позивач у вказаній справі та його представник адвокат наполягають на тому, що по перше заходи дисциплінарного стягнення у вигляді поміщення ув`язненого до карцеру були застосовані із порушенням порядку розгляду матеріалів щодо обставин подій 29.08.2019, без урахування статусу ОСОБА_1 саме як «ув`язненого», а не «засудженого», по - друге документи, пред`явлені ОСОБА_1 містили посилання на норми ст. 135 КВК України, які розповсюджувались саме на засуджених, а не на ув`язнених.

Суд зазначає, що відповідач наполягає на дотриманні норм Закону та Правил щодо ув`язненого ОСОБА_1 , та зокрема у запереченнях від відповідача про дотримання Закону України «Про попереднє ув`язнення» та Правил №1769/5, додано також те, що допущена описка в «повідомленні» та «заяві» щодо застосування «ст. 135 КВК» не впливає та не порушує права ОСОБА_1 як ув`язненого.

З досліджених судом матеріалів, що містяться у справі, зокрема постанови від 29.08.2019 про попереднє ув`язнення поміщення до карцеру ОСОБА_1 на одну добу до 15:00 30.08.2019, вбачається поміщення позивача до карцеру через події, що стались під час проведення 29.08.2019 начальником Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Мністерства юстиції майором внутрішньої служби ОСОБА_2 прийому з особистих питань ув`язнених в дільниці СІЗО державної установи «Білоцерківська виправна колонія (№35), де в ході спілкування з ув`язненим ОСОБА_1 , останній створив конфліктну ситуацію та вчинив дрібне хуліганство, а саме вступив в суперечку, вів себе агресивно, зухвало, розпочав образливо висловлюватись на адресу майора внутрішньої служби ОСОБА_2 та погрожував йому, на відповідні попередження ув`язнений не відреагував та продовжив поводити себе агресивно, зухвало, образливо висловлювався на адресу начальника управління, що принижувало його честь та гідність. Так, вказано у постанові, що ОСОБА_1 своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги Розділу 2 п. 2 Наказу МЮ №1769/5 від 14.06.2019 та ст.10 п. 4 Закону України «Про попереднє ув`язнення», вчинив дрібне хуліганство, що є злісним порушенням правил внутрішнього розпорядку СІЗО (Том І, а.с.79-80).

Згідно норм чинного на час виникнення спірних правовідносин, досліджених та зазначених вище судом вбачається, що згідно глави 6 розділу VIII Правил №1769/5 ув`язнений має бути письмово повідомлений про місце і час засідання дисциплінарної комісії не пізніше ніж за одну добу до його проведення, під час підготовки до засідання дисциплінарної комісії має право користуватися послугами захисника, адвоката або іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, за власним вибором, який представлятиме його інтереси під час засідання комісії, також, зокрема, отримати інформацію про притягнення до відповідальності, у тому числі документи, що стосуються справи, не пізніш як за одну добу до початку засідання дисциплінарної комісії; ознайомлюватися з матеріалами дисциплінарного провадження та особової справи, робити виписки, знімати копії з них; надавати пояснення, заперечення та заявляти клопотання в усному та письмовому вигляді, надавати докази; подавати клопотання не пізніш як за двадцять чотири години до визначеного часу засідання про залучення до засідання дисциплінарної комісії осіб, присутність яких є доцільною, для встановлення обставин вчинення правопорушення та визначення міри відповідальності.

Суд звертає увагу, що наявні у справі від 29.08.2019 «повідомлення» про місце і час засідання дисциплінарної комісії, йому роз`яснювалися положення статті 63 Конституції України та «заява», в якій міститься текст із вказівкою на відмову від послуг адвоката складені відповідачем із застосуванням норм КВК України, а саме ч. 5 ст. 135 КВК України права на користування послугами адвоката або фахівця в галузі права за власним вибором під час підготовки до засідання дисциплінарної комісії, та останні містять в собі невідповідність норм діючого законодавства щодо дотримання Правил №1769/5 та Закону України «Про попереднє ув`язнення» в розрізі дотримання процедури розгляду притягнення до дисциплінарної відповідальності ув`язненого дисциплінарною комісією. Зазначення у казаних документах ув`язненим «Пеховський Вор» та складені акти від відповідачем про відмову від підпису не є доказами належного повідомлення особи про проведення засідання дисциплінарної комісії із роз`ясненнями прав мати адвоката, права на присутність під час засідання дисциплінарної комісії, надавати пояснення тощо передбачених Конституцією України, Законом України «Про попереднє ув`язнення» та Правил №1769/5.

Як зазначено судом вище, відповідно до п. 4 глави 3 розділу І Правил № 1769/5 ув`язнених тримають у СІЗО в порядку, передбаченому цими Правилами та Законом № 3352-XII.

Виходячи з аналізу норм законодавства, яке регулює особливості тримання під вартою осіб у місцях попереднього ув`язнення, суд робить висновки, що ув`язнені, зокрема особи щодо яких вироком суду передбачено тримання під вартою до набрання ним законної сили, тримаються у СІЗО в порядку, передбаченому Законом № 3352-XII та Правилами № 1769/5 та вони мають обов`язки і права, встановлені законодавством для громадян України, з обмеженнями, що передбачені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Зокрема, ув`язнені зобов`язані додержувати порядку (режиму), встановленого в місцях попереднього ув`язнення.

Та, коли ув`язненими вчинено порушення вимог режиму, адміністрація місця попереднього ув`язнення може застосовувати до них заходи стягнення, визначені ст. 15 Закону № 3352-XII, яка передбачає можливість поміщення до карцеру за злісне порушення вимог режиму на підставі вмотивованої постановою начальника місця попереднього ув`язнення.

Як наслідок, процедура притягнення ув`язнених до дисциплінарної відповідальності, окрім ст. 15 Закону № 3352-XII, визначена приписами досліджених вище Правил № 1769/5, та варто відмітити, що у окремих випадках у місцях попереднього ув`язнення - СІЗО можуть триматися засуджені особи та, таких осіб тримають у СІЗО відповідно до Правил № 1769/5 та вимог КВК України.

Відповідно, суд зауважує та звертає увагу відповідача, що наявна у пункту 1 глави 6 розділу VIII Правил № 1769/5 бланкетна (відсилочна) норма щодо застосування статей 54, 67-69, 130-135 КВК України стосується саме визначення порядку застосування заходів заохочення і стягнення щодо засуджених, у зв`язку з чим визначена КВК України процедура застосування заходів стягнення не поширює свою дію на ув`язнених.

Суд вважає необхідним зазначити, що особливості тримання у СІЗО засуджених визначено пунктами 5 - 9 глави 3 розділу І Правил № 1769/5.

Зокрема, згідно п. 5 глави 3 розділу І Правил № 1769/5 вбачається, що до засуджених, яких на підставі статті 89 КВК залишено у СІЗО для роботи з господарського обслуговування, тримають відповідно до цих Правил, вони користуються правами та мають обов`язки, визначені КВК.

Пунктом 6 глави 3 розділу І Правил № 1769/5 визначено, що осіб, засуджених до обмеження волі, які на підставі статті 57 КВК підлягають направленню до місця відбування покарання, осіб, засуджених до арешту, позбавлення волі, довічного позбавлення волі, вироки щодо яких набрали законної сили і які на підставі статті 87 КВК підлягають відправленню до установ виконання покарань, тримають відповідно до вимог КВК та цих Правил.

Згідно п. 7 глави 3 розділу І Правил № 1769/5 засуджених в разі обрання щодо них запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у зв`язку з іншим кримінальним провадженням або в разі прийняття рішення про тимчасову видачу іншій державі тримають відповідно до Закону № 3352-XII та цих Правил. Одержання цими особами посилок і передач, а також купівля ними продуктів харчування і предметів першої необхідності здійснюються в порядку, встановленому КВК для призначеного їм рівня безпеки виправної колонії та цими Правилами.

Пунктом 8 глави 3 розділу І Правил № 1769/5 передбачено, що засуджених, вироки щодо яких набрали законної сили, яких відповідно до статті 88 КВК переміщують під вартою з однієї установи виконання покарань (СІЗО) до іншої (далі - особи, які прямують транзитом), тримають відповідно до вимог КВК, Закону № 3352-XII та цих Правил, вони користуються правами та мають обов`язки, визначені Законом № 3352-XII та КВК.

Засуджених, вироки щодо яких набрали законної сили, яких на підставі статті 90 КВК тимчасово залишено в СІЗО або переведено до СІЗО з арештного дому, виправного центру, дисциплінарного батальйону або виправної колонії, за винятком осіб, щодо яких обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у зв`язку з іншим кримінальним провадженням, тримають відповідно до вимог цих Правил, вони користуються правами та мають обов`язки, визначені КВК (п. 9 глави 3 розділу І Правил № 1769/5).

Засуджені відповідно мають обов`язки визначені дослідженим судом вище пунктом 4 глави 4 розділу І Правил № 1769/5, а саме щодо додержання розпорядку дня, встановленого в СІЗО, виконання законної вимоги адміністрації СІЗО та персоналу СІЗО, не здійснення умисних дій, що загрожують життю і здоров`ю інших осіб, а також принижують їх гідність; не вступати в суперечки з адміністрацією СІЗО та персоналом СІЗО, не принижувати їх гідність, не перешкоджання виконанню ними своїх обов`язків, на вимогу адміністрації СІЗО та персоналу СІЗО повідомляти свої прізвище, ім`я, по батькові.

Також на засуджених розповсюджуються пункт 1 глави 1 розділу ІІ Правил № 1769/5 щодо підстави для приймання до СІЗО та тримання як ув`язнених так і засуджених, чим є, зокрема: ухвала слідчого судді (суду) про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або про застосування тимчасового чи екстрадиційного арешту та/або рішення компетентного органу іноземної держави у випадках, передбачених законом; вирок суду, що не набрав законної сили, але передбачає тримання особи під вартою.

Відповідно і порядок застосування стягнень для засуджених визначений статтями 14, 15 Закону № 3352-XII та статтями 54, 67-69, 130-135 КВК (глава 6 розділу VIII Правил № 1769/5).

Зокрема, ув`язнені та засуджені, які злісно порушують вимоги режиму, можуть бути поміщені до карцеру чи дисциплінарного ізолятора, переведені до приміщення камерного типу (одиночної камери) на строки, передбачені статтею 15 Закону № 3352-XII та статтями 54, 68, 132 КВК (абзац перший пункту 1 глави 7 розділу VIII Правил № 1769/5).

За змістом пункту 2 глави 7 розділу VIII Правил № 1769/5 злісним порушенням режиму тримання є, серед іншого, вчинення дрібного хуліганства.

Дрібне хуліганство - вживання ув`язненими або засудженими нецензурної лайки у присутності інших ув`язнених і засуджених, адміністрації СІЗО, персоналу СІЗО та осіб, які відвідують СІЗО, образливе чіпляння до них, а також інші подібні дії, що порушують вимоги режиму тримання, встановлені законодавством обов`язки громадян та посягають на права і свободи, честь і гідність інших осіб.

Згідно з пунктом 3 глави 7 розділу VIII Правил № 1769/5 постанови про поміщення ув`язненого або засудженого до карцеру чи дисциплінарного ізолятора, а також про переведення до приміщення камерного типу (одиночної камери) начальник СІЗО або особа, яка виконує його обов`язки, оголошує ув`язненому або засудженому під його особистий підпис.

У разі відмови ув`язненого чи засудженого поставити особистий підпис начальник СІЗО або особа, яка виконує його обов`язки, робить на постанові відповідну відмітку.

Перед поміщенням ув`язненого або засудженого до карцеру чи дисциплінарного ізолятора, переведенням до приміщення камерного типу (одиночної камери) персонал СІЗО повідомляє про це медичного працівника. Письмовий висновок медичного працівника щодо неможливості тримання ув`язненого або засудженого в карцері чи дисциплінарному ізоляторі, приміщенні камерного типу (одиночній камері) підлягає негайному виконанню персоналом СІЗО (абзаци перший, другий пункту 5 глави 7 розділу VIII Правил № 1769/5).

В матеріалах справи міститься відповідний медичний висновок №3101 (Том І. а.с.85)

За ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем по справі неправомірно застосовано щодо ув`язненого ОСОБА_1 норми КВК, а саме ст. 135 КВК на етапі підготовки до розгляду дисциплінарною комісією матеріалів складених 29.08.2019 щодо обставин вчиненого позивачем дрібного хуліганства, допущення злісного порушенням правил внутрішнього розпорядку СІЗО та в ході досліджених судом наявних у справі матеріалів та доданих до неї письмових доказів відповідачем, судом не встановлено дотримання останнім положень Закону України «Про попереднє ув`язнення та Правил №1769/5 від 14.06.2019 та в силу положень ч. 2 ст. 77 КАС України не надано доказів забезпечення ОСОБА_1 права: знати свої права як ув`язненого; мати право на адвоката, спілкування з ним, присутності останнього на засіданні дисциплінарної комісії; право доступу до літератури, а саме юридичної задля підготовки до захисту прав та інтересів; надавати пояснення щодо обставин дисциплінарної справи; право на отримання копії постанови за наслідками розгляду дисциплінарного провадження із роз`яснення права та порядку оскарження постанови.

Суд зауважує, що пояснення відповідача щодо допущеної в «повідомленні» та «заяві» про описку щодо зазначення в даних документах «ст. 135 КВК» є необґрунтованими, оскільки в даній справі процедурні документи мають стосуватись та складатись по відношенню ОСОБА_1 як «ув`язненого», а не як «засудженого», недотримання правильності їх оформлення відповідно слугують для спростування їх законності та правомірності застосування.

Також, суд відмічає, що з наданого до справи протоколу №96 від 30.08.2019 засідання дисциплінарно-профілактичної комісії по розгляду матеріалів про порушення засудженими встановленого поряду відбування покарання, ув`язненими дотримання вимог режиму утримання в державній установі «Білоцерківська виправна колонія (№35)» суд не встановив обставини забезпечення ОСОБА_1 право на захист, давання пояснень, висловлювання своїх доводів та заперечень, як і не встановлено дослідження та перевірка комісією усіх обставин, які слугували порушенню дисциплінарного провадження, складенню поданих рапортів ДСІЗО №8 від 29.08.2019, інший б/н за 29.08.2019, постанови від 29.08.2019 про тимчасову ізоляцію до 24 годин, актів, пояснень, зокрема відсутність пояснень ОСОБА_1 , повідомлення та заяв від 29.08.2019 (Том І, а.с. 83).

Додаткових пояснень з вищевикладеного від відповідача до суду не надійшло.

Враховуючи вищезазначене суд вважає необхідним відмітити, що наслідком недотримання відповідачем положень Закону України «Про попереднє ув`язнення» та Правил №1769/5 від 14.06.2019 під час розгляду матеріалів дисциплінарного провадження є встановлення протиправності винесення спірної постанови від 30.08.2019 «Постанова про поміщення ув`язненого до карцеру» та її скасування.

Як вказано вище судом, згідно пункту 6.7 Правил №1769/5 ув`язненому чи засудженому протягом трьох робочих днів видається копія рішення про застосування до нього стягнення із зазначенням можливості та порядку його оскарження.

Суд звертає увагу відповідача, що до матеріалів справи не надано доказів вручення позивачу чи його адвокату копії спірної постанови із зазначенням можливості та порядку її оскарження, у спірній постанові міститься лише відмітка про її оголошення, та відмову від ознайомлення із постановою відповідно суд констатує не спростування відповідачем допущених порушень Правил №1769/5.

Відповідно до ч. 5 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23 червня 2005 року № 2713-IV (в редакцій чинній на час виникнення спірних правовідносин) на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

За ч. ч. 1-3 ст. 69 Закону України «Про національну поліцію» від 2 липня 2015 року № 580-VIII (в редакцій чинній на час виникнення спірних правовідносин) у зв`язку зі службовою необхідністю на поліцейського, який займає штатну посаду, може бути покладено тимчасове виконання обов`язків за іншою посадою, а саме: 1) вакантною - за його згодою; 2) невакантною - у разі тимчасової відсутності або внаслідок усунення чи відсторонення від посади поліцейського, який займає таку посаду, незалежно від його згоди. Безперервний строк тимчасового виконання обов`язків не повинен перевищувати чотирьох місяців. Тимчасове виконання обов`язків покладається на поліцейських письмовим наказом керівника органу (закладу, установи) поліції, який уповноважений призначати на відповідну посаду згідно з цим Законом.

Керівники органів (закладів, установ) поліції можуть уповноважувати керівників структурних підрозділів таких органів (закладів, установ) самостійно приймати рішення про тимчасове покладення обов`язків за іншою невакантною посадою цього підрозділу на поліцейських, які їм підпорядковані.

Суд зазначає, що спірна постанова підписана ОСОБА_4 як виконуючого обов`язки підполковника внутрішньої служби установи, а не як першого заступника начальника, на чому акцентував увагу позивач та його адвокат.

Враховуючи вищезазначене та дослідженні судом докази, суд вважає необґрунтованими посилання позивача та адвоката на винесення та підписання спірної постанови від 30.08.2019 ОСОБА_4 , як такі, що спростовуються наявними у справі доказами, а саме: Наказом про службове відрядження начальника установи №96 о/с-вд від 29.08.2019 р., розподілу функціональних повноважень начальника державної установи «Білоцерківська виправна колонія (№35)» його першого заступника та заступників державної установи «Білоцерківська виправна колонія (№35)» затверджених наказом установи № 21/од-19 від 29.01.2019р., посадової інструкції №12/68 від 06.11.2017 р. та Наказу про затвердження Положення про державну установу «Білоцерківська виправна колонія (№35)» №2117/5 від 27.06.2018 р., що виключає сумніви суду щодо правомірності наділення всіма відповідними правами та обов`язками начальника установи ОСОБА_4 .

Також суд зазначає, що нагляд за додержанням законів у місцях попереднього ув`язнення здійснюється прокурором шляхом реалізації повноважень щодо нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян (ст. 22 Закону № 3352-XII).

За наслідками відповідних звернень ОСОБА_1 03.09.2019 до Білоцерківською місцевою прокуратурою Київської області (лист відповідь від 10.09.2019 №33-3875-вих.19) та 09.09.2019 до Генеральної прокуратури України (лист відповідь від 22.10.2019 №10/3/1-22155-16) не виявлено жодних порушень застосованих дисциплінарних стягнень, прав як ув`язненого, підстав для вжиття заходів реагування не встановлено, встановлено Генеральною прокуратурою факт переведення ОСОБА_1 до дільниці СІЗО при виправній колонії у зв`язку з вчиненням позивачем та іншими обвинуваченими дій, що дезорганізовують роботу слідчого ізолятору та масових заворушень, а також виявлення заборонених предметів, у тому числі комп`ютерної техніки, колюче-ріжучих предметів, вибухових пакетів тощо та щодо нанесення тілесних ушкоджень, зокрема позивачу, досудове розслідування закрито на підставі п.п.1,2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутності події злочину та за відсутності в діянні складу злочину.

Також, за зверненням до Білоцерківської місцевої прокуратури (лист від 25.10.2019 №33-3592-вих.19) зазначено про не виявлення внаслідок перевірки законності вказаного рішення порушень вимог законодавства у діяльності адміністрації державною установою «Білоцерківська виправна колонія (№35)», підстав для вжиття заходів прокурорського реагування не вбачаються та під час перевірки доводів ОСОБА_1 щодо порушень вимог Закону України «Про попереднє ув`язнення» та Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 14.06.2019 №1769/5, під час надання або відмови у проведенні побачень з родичами та іншими особами, не виявлено, підстав для вжиття заходів прокурорського реагування не вбачаються.

Таким чином, під час проведення вказаними прокуратурами діяльності адміністрації державною установою «Білоцерківська виправна колонія (№35)» по відношенню до ОСОБА_1 , суб`єктами владних повноважень жодних порушень вимог Закону України «Про попереднє ув`язнення» та Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 14.06.2019 №1769/5 не виявлено, заходи реагування відповідно не проведено та суд зазначає, що дані перевірки стосувались саме дотримання державною установою положень чинного законодавства під час вчинення ОСОБА_1 дрібного хуліганства, знаходження у нього в камері заборонених речей та предметів, завдання тілесних ушкоджень та поміщення його до карцеру з неналежними умовами, та проведені дії суб`єкта нагляду не стосувались, а також не висвітлили в собі перевірку саме дотримання державною установою положень Закону України «Про попереднє ув`язнення» та Правил №1769/5 під час розгляду дисциплінарного провадження за обставинами подій 29.08.2019. Доказів на спростування даних встановлених судом обставин відповідачем до суду не надано.

Суд відповідно зазначає, що згідно ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 71 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами.

За ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно т. 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Та за ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (ч.2 ст.77 КАС України).

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ч.1 ст.90 КАС України).

Враховуючи вищевстановлене та вищевикладене, суд зазначає, що за наданим відповідачем доказами щодо порядку та підстави застосування до ув`язненого ОСОБА_1 заходу стягнення у вигляді поміщення ув`язненого до карцеру на три доби, спірний вид дисциплінарного стягнення вчинений з порушенням положень Закону № 3352-XII та Правил № 1769/5, позивачу не було належним чином вручено повідомлення про проведення засідання дисциплінарної комісії, не дотримано право останнього на захист, присутність адвоката під час розгляду матеріалів перевірки, забезпечення доступу до юридичної літератури, відповідачем не було прийнято до уваги статус позивача «ув`язнений», а не «засуджений», необґрунтовано застосовано положення КВК України що є порушенням ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ч. 2 ст. 19, 59, 62 Конституції України, Закону України «Про попереднє ув`язнення», Правил № 1769/5, не вручена належним чином спірної постанови та не роз`яснено право та порядок її оскарження.

Відповідачем по справі та третьою особою не надано до суду належних та допустимих доказів в обґрунтування спірної постанови, на пропозицію суду не надано доказів та пояснень з урахуванням висновку Верховного Суду в даній справі.

Суд звертає увагу третьої особи по справі, що звільнення із під варти ОСОБА_1 із зали суду 11.07.2022 відповідно до ухвали Київського апеляційного суду від 11.07.2022 в зв`язку із зміною запобіжного заходу у виді тримання під вартою на запобіжний захід у виді особистої поруки, не є підставою для не виконання ухвали Київського окружного адміністративного суду від 20.09.2022, враховуючи відповідно висновки Верховного Суду викладені у постанові від 02.12.2021.

Суд зазначає, що у зв`язку із встановленням у справі вказаних порушень відповідачем порядку та підстав застосування до ув`язненого ОСОБА_1 спірного заходу стягнення, решта доводів та аргументів, разом із наданими письмовими доказами не впливають та не спростовують висновки суду.

Статтею 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Оцінивши докази, які є у справі, враховуючи те, що відповідачем належними та допустимими доказами не доведено правомірність винесеної спірної постанови, не доведено дотримання порядку розгляду дисциплінарного провадження та притягнення позивача до дисциплінарної стягнення у вигляді поміщення до карцеру на три доби, та з урахуванням вказаних вище висновків, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги, визнати протиправною та скасувати постанову від 30.08.2019 виконувача обов`язків підполковника внутрішньої служби державної установи "Білоцерківська виправна колонія (№35)" Добровольського В.М. про поміщення ув`язненого ОСОБА_1 до карцеру на три доби.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати рішення виконувача обов`язків підполковника внутрішньої служби державної установи "Білоцерківська виправна колонія (№35)" Добровольського В.М. від 30.08.2019 "Постанова про поміщення ув`язненого до карцеру" про поміщення ув`язненого ОСОБА_1 до карцеру на три доби.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Войтович І.І.