Справа № 200/18949/21.Згідно п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляц
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2022-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2022 року справа №200/18949/21

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача Звонарьова Валентина Вадимовича на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2022 року (повне судове рішення складено 09 серпня 2022 року в м. Слов`янську) у справі № 200/18949/21 (суддя в І інстанції Загацька Т.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві з вимогами:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві за №69 від 29 листопада 2021 року «Про пенсійне забезпечення гр. ОСОБА_1 », яким останній відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 20.04.1981 по 05.01.1987 на підприємстві Антрацитівське виробниче об`єднання Титан та призначити пенсію за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 25 листопада 2021 року.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у м.Києві за №69 від 29 листопада 2021 року позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком. Зокрема, у рішенні зазначено, що до страхового стажу не зараховано період роботи з 20.04.1981 по 05.01.1987 на підприємстві Антрацитівське виробниче об`єднання Титан, оскільки запис про звільнення не завірено печаткою організації, а згідно рішення суду №2-о/265/1170/21 від 20.10.2021 встановлено тільки факт належності трудової книжки, а не зобов`язано зарахувати до стажу даний період роботи. Однак, на думку позивача, оскільки вона має відповідні записи щодо спірних періодів роботи у трудовій книжці, яка є основним документом про трудову діяльність працівника, що підтверджує його стаж роботи, то вказані записи є належними та допустимими доказами підтвердження її трудового стажу. Таким чином, на думку позивача, її трудовий стаж за цей період в повному обсязі підтверджується відповідними документами, а, отже, вона має право на призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2022 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві за №69 від 29 листопада 2021 року Про пенсійне забезпечення гр. ОСОБА_1 .

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 25.11.2021 про призначення пенсії за віком з урахуванням висновків суду, зарахувавши до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 20.04.1981 по 05.01.1987 на підприємстві Антрацитівське виробниче об`єднання Титан.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив частково скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги стверджував про наявність всіх правових підстав для зобов`язання відповідача призначити пенсію позивачу.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.

ОСОБА_1 25.11.2021 через електронний кабінет веб-порталу Пенсійного фонду України за посиланням звернулась до Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Однак, Головним управлінням ПФУ у м. Києві 29.11.2021 було прийнято рішення №69 про відмову у призначенні пенсі, а якому зазначено, що на дату звернення страховий стаж заявниці складав 25 років 10 місяців 18 днів. До страхового стажу заявниці не зараховано період роботи з 20.04.1981 по 05.01.1987 на підприємстві Антрацитівське виробниче об`єднання «Титан», оскільки запис про звільнення не завірено печаткою організації, а згідно рішення суду №2-о/265/1170/21 від 20.10.2021 встановлено тільки факт належності трудової книжки, а не зобов`язано зарахувати до стажу даний період роботи.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керувався наступним.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Згідно із преамбулою Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV), цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Абзацом 1 частини 1 статті 26 Закону №1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу починаючи з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року за наявністю страхового стажу не менше 28 років.

Відповідно до абз.2 ч.1 ст.26 Закону №1058-IV до досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 60 років - які народилися з 1 квітня 1961 року по 31 грудня 1961 року.

Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачем при зверненні до відповідача з заявою про призначення пенсії за віком подано копію трудової книжки серії від 01.12.1980.

Відповідно до записів №№5-11 цієї трудової книжки, позивач працював:

20.04.1981 прийнята на посаду інженера відділу головного енергетика;

01.06.1982 призначена інженером-технологом 2 категорії відділу головного енергетика;

14.07.1984 призначена тимчасово виконуючою обов`язки головного інженера відділу головного енергетика;

09.10.1984 переведена інженером-конструктором 2 категорії відділу головного енергетика;

02.09.1985-07.01.1987 знаходилась у відпустці без утримання до 1,5 років дитині;

05.01.1987 звільнена по ст.38 КЗпП УССР.

Суд першої інстанції не погодився з доводами пенсійного органу щодо неврахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду її роботи з 20.04.1981 по 05.01.1987 на підприємстві Антрацитівське виробниче об`єднання «Титан».

Отже, місцевий суд визнав протиправним не зарахування відповідачем спірних періодів до страхового стажу позивача при призначенні їй пенсії, внаслідок чого визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві за №69 від 29 листопада 2021 року «Про пенсійне забезпечення гр. ОСОБА_1 ».

Рішення місцевого суду оскаржено лише позивачем. Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Таким чином, оскільки судове рішення відповідачем не оскаржене, апеляційному перегляду підлягає рішення місцевого суду лише в частині, в якій в задоволенні частки позовних вимог відмовлено. В іншій частині судове рішення апеляційному перегляду не підлягає і має бути залишено без змін.

Представник позивача скаржиться на необрання судом першої інстанції належного та ефективного способу захисту: замість зобов`язання відповідача призначити пенсію за наявності для цього всіх правових підстав, місцевий суд зобов`язав пенсійний орган повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії.

Колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції без достатніх обгрунтувань в судовому рішенні зазначено, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання повторно розглянути її заяву про призначення пенсії зі стадії, на якій пенсійним органом було допущено порушення її прав, причому саме того відповідача, який допустив таке порушення.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції не може погодитись судова колегія апеляційного суду.

Так, спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Згідно з положеннями Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Відтак, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), п. 95). При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі "Джорджевич проти Хорватії", п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі "Ван Остервійк проти Бельгії", п.п. 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин кожної конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово звертав увагу на те, що «ефективний засіб правового захисту» у розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції. (Постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16, від 11.02.2019 у справі №2а-204/12).

З урахуванням встановлених обставин у справі, зобов`язання відповідача лише повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 25.11.2021 про призначення пенсії за віком з урахуванням висновків суду, зарахувавши до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 20.04.1981 по 05.01.1987 на підприємстві Антрацитівське виробниче об`єднання Титан може призвести до повторної відмови та як наслідок порушення прав позивача.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

З паспорту НОМЕР_1 вбачається, що позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , а заяву про призначення пенсії подав 25.11.2021. Таким чином, на час подання заяви про призначення пенсії позивач досяг 60 років. Недосягнення віку не було й підставою для відмови відповідача в призначенні пенсії.

Враховуючи те, що відмова пенсійного органу у призначенні пенсії стосувалась виключно відсутності у позивача необхідного страхового стажу, а також зважаючи на встановлені судом обставини протиправності дій відповідача з цього приводу, можна дійти висновку, що належним та ефективним способом захисту в даному випадку є зобов`язання відповідача призначити ОСОБА_1 таку пенсію (з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, тобто з 18.09.2021).

При цьому, така дія також не відноситься до дискреційних повноважень відповідача, адже позивач має всі умови задля призначення такої пенсії:

1) Страховий стаж більше 28 років (відповідач в оскаржуваному рішенні визнає стаж позивача 25 років 10 місяців 18 днів, а судом в цій справі визнано право позивача на зарахування спірного періоду трудового стажу з 20.04.1981 по 05.01.1987);

2) Вік 60 років.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про наявність всіх підстав задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга представника позивача підлягає задоволенню, а рішення місцевого суду скасуванню.

Відповідно до положень ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За подання апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1362 гривні, які підлягають відшкодуванню відповідачем, який допустив порушення прав позивача, - Головним управлінням Пенсійного фонду України у м. Києві.

Керуючись статтями 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача Звонарьова Валентина Вадимовича задовольнити.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2022 року у справі № 200/18949/21 скасувати в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 25.11.2021 про призначення пенсії за віком з урахуванням висновків суду, зарахувавши до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 20.04.1981 по 05.01.1987 на підприємстві Антрацитівське виробниче об`єднання "Титан".

Прийняти в цій частині нову постанову, якою позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити у повному обсязі, а саме:

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» згідно її заяви від 25 листопада 2021 року, зарахувавши до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 20.04.1981 по 05.01.1987 на підприємстві Антрацитівське виробниче об`єднання «Титан».

В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2022 року у справі № 200/18949/21 - залишити без змін.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання згідно довідки внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві (04053, місто Київ, вул.Бульварно-Кудрявська, будинок 16, ) судові витрати в розмірі 1362 (одна тисяча триста шістдесят дві) гривні 00 коп.

Повне судове рішення 08 листопада 2022 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук