Справа № 460/3695/22
Суддя: Н.О. Дорошенко
Дата ухвалення: 2022-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

09 листопада 2022 року м. РівнеСправа №460/3695/22

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Дорошенко Н.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників адміністративної справи за позовом:

ОСОБА_1
доВійськової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2
про визнання дій протиправними, стягнення середнього заробітку за затримку при звільненні із служби,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 , відповідач-1), Військової частини НОМЕР_2 (далі ВЧ НОМЕР_2 , відповідач-2), у якому (з урахуванням уточненого позову) просить:

визнати протиправною бездіяльність відповідача-1 щодо непроведення своєчасного нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення на день звільнення з військової служби 31.08.2018, та індексації грошового забезпечення у період з 24.02.2016 по 28.02.2018;

стягнути з відповідача-2 на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні із служби виплати індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 31.08.2018 по 28.12.2021 в сумі 96344,42 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 . При звільненні позивача з військової служби з ним не проведено остаточного та повного розрахунку, а саме: індексації грошового забезпечення за період 24.02.2016 по 28.02.2018; грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення на день звільнення з військової служби 31.08.2018. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 14.09.2021 у справі №460/3471/21 зобов`язано ВЧ НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 24.02.2016 по 28.02.2018, із встановленням базового місяця - січень 2008 року, а також грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом день звільнення з військової служби 31.08.2018. На виконання вказаного рішення 28.12.2021 відповідачем виплачено відповідні суми заборгованості. Тобто, остаточний розрахунок при звільненні з військової служби відповідач станом на день звільнення 31.08.2018 не провів. Позивач вважає, що на його користь підлягає стягненню середній розмір грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Ухвалою від 22.02.2022 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою від 02.05.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Встановлено строк для подання відповідачами відзиву на позовну заяву.

Відповідач-1 подав відзив, у якому заперечив проти позовних вимог. Зокрема, зазначив, що факт звільнення позивача не відбувся, так як станом на 31.08.2018 він і надалі продовжував військову службу у Збройних Силах України. Адже відповідно до наказу командувача військ оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 31.08.2018 №202 підполковника ОСОБА_1 , призначеного наказом міністра оборони України (по особовому складу) від 09.08.2018 № ІНФОРМАЦІЯ_2 , вважати таким, що справи та посаду здав і вибув до нового місця служби АДРЕСА_1 . У зв`язку з чим його з 31.08.2018 виключено із списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 та усіх видів забезпечення. Таким чином, відсутні обґрунтовані підстави стверджувати, що позивач взагалі набув право на виплату ВЧ НОМЕР_2 середнього заробітку за затримку при звільненні із військової служби. Крім того, зазначив, що на підтвердження позовних вимог про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку при звільненні із служби за період з 31.08.2018 по 28.12.2021 позивачем інших достатніх та обґрунтованих доказів щодо виключення зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 у зв`язку із звільненням з лав Збройних Сил України не надано. Зазначив, що надати інформацію щодо детальних сум грошового забезпечення позивача, які виплачені йому при звільненні, не має можливості, у зв`язку з тим, що позивач не звільнявся з військової служби у ВЧ НОМЕР_1 . Відтак, у цих правовідносинах відсутні правові підстави для застосування до відповідача ВЧ НОМЕР_1 відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, щодо виплати позивачу середнього заробітку за затримку при звільненні із служби виплати індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 31.08.2018 по 28.12.2021 в розмірі 96344,42 грн. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Відповідач-2 подав відзив, у якому заперечив проти позовних вимог. Зокрема, зазначив, що спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються не Кодексом законів про працю України, а спеціальним законодавством. Відтак, порядок, встановлений КЗпП України відносно оплати праці та відповідальності за порушення цього порядку, до цих правовідносин не застосовується. Вважає, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. Крім того, зауважив, що відсутні порушення з боку відповідача-2 під час здійснення розрахунку із позивачем при його звільненні зі служби, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 з 31.08.2018 не був звільнений з військової служби. У зв`язку з чим повністю підтримав позицію відповідача-1. Вважає, що в спірних правовідносинах відповідач-2 діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Будь-яких клопотань щодо розгляду справи з викликом учасників справи від сторін не надходило.

З`ясувавши доводи та аргументи сторін, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, перевіривши їх дослідженими доказами, оцінивши їх у сукупності на підставі чинного законодавства, суд встановив та врахував таке.

Наказом командувача військ оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 від 31.08.2018 №202 (по стройовій частині) підполковника ОСОБА_1 з 31.08.2018 виключено із списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 14.09.2021, яке набрало законної сили 21.12.2021, у справі №460/3471/21 зобов`язано ВЧ НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 :

індексацію грошового забезпечення за період з 24.02.2016 по 28.02.2018, із встановленням базового місяця - січень 2008 року;

грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом день звільнення з військової служби 31.08.2018.

Згідно з довідкою-розрахунком суми індексації грошового забезпечення за період з 24.02.2016 по 28.02.2018 з урахуванням базового місяця січень 2008 року, на виконання судового рішення у справі №460/3471/21 нараховано ОСОБА_1 означеної індексації в сумі 79395,05 грн.

За змістом довідки-розрахунку суми грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення, на виконання судового рішення у справі №460/3471/21 нараховано ОСОБА_1 означеної грошової компенсації в сумі 19621,56 грн.

Нараховану відповідачем суму індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки на виконання судового рішення у справі №460/3471/21 в сумі 97531,36 грн (без врахування військового збору) перераховано відповідачем 28.12.2021 на картковий рахунок позивача, що підтверджується роздавальною відомістю №872 та випискою по картковому рахунку позивача в АТ КБ ПриватБанк від 12.01.2022.

Вважаючи поведінку відповідачів щодо непроведення своєчасного повного розрахунку з позивачем протиправною бездіяльністю, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-ХІІ) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі .

Згідно з ч.1 ст.9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Абзацом 1 частини четвертої статті 9 Закону №2011-ХІІ встановлено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з ч. 3 ст. 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон №2232-ХІІ) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Приписами пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008, передбачено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Таким чином, при звільненні з військової служби та виключенні зі списків особового складу військової частини з військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок. Виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини без проведення з ним остаточного розрахунку можливе лише за його письмовою згодою.

Судом встановлено, що позивач 31.08.2018 був звільнений зі служби з виключенням зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 .

Відповідно до довідки про розмір грошового забезпечення військовослужбовця, виданої фінансово-економічною службою ВЧ НОМЕР_2 , в серпні 2018 року позивачу виплачено грошове забезпечення в сумі 13805,17 грн.

Нараховані на виконання судового рішення від 14.09.2021 у справі №460/3471/21 індексацію грошового забезпечення та грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій відповідач-2 виплатив 28.12.2021 в сумі 97531,36 грн.

Таким чином, загальна сума грошових коштів, що підлягали до виплати позивачу при звільненні, становить 111336,53 грн (з розрахунку: 13805,17 + 97531,36).

Отже, судом встановлено, що в період з 31.08.2018 по 28.12.2021 включно відповідачем допущено затримку повного розрахунку при звільненні позивача в частині невиплати суми 97531,36 грн. Вказаний період налічує 1216 календарних днів.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Верховний Суд України в постанові від 17.02.2015 в справі № 21-8а/15 зазначив, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Така правова позиція підтримана Верховним Судом.

Пунктом 2 Порядку обчислення середнього заробітку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі Порядок №100), передбачено, що у випадках (крім обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки) середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно з п.8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

За змістом довідки про розмір грошового забезпечення військовослужбовця позивачу нараховано та виплачено в червні 2018 року 13805,17 грн, в липні 2018 року 13805,17 грн, в серпні 2018 року 13805,17 грн.

При цьому, звільнення позивача зі служби за посадою у ВЧ НОМЕР_1 відбулося в серпні 2018 року, тобто серпень такого року є місяцем, в якому відбувається подія, з якою пов`язана виплата повного розрахунку з позивачем.

Таким чином, середньомісячна заробітна плата (грошове забезпечення) позивача становить 13805,17 грн ((13805,17 + 13805,17) / 2), а середньоденна заробітна плата (грошове забезпечення) 452,63 грн ((13805,17 + 13805,17) / 61).

Відтак, наслідком задоволення позову в означеній частині було б зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток в загальній сумі 550398,08 грн (452,63 грн х 1216).

При цьому, загальна сума грошових коштів, виплачених відповідачем для позивача на виконання судового рішення, становить 97531,36 грн.

З аналізу статей 116, 117 КЗпП України слідує, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Водночас, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Верховний Суд України у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Одночасно Верховний Суд України зауважив, що разом із тим необхідно брати до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц погодилася з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16 і вказала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Визначаючи розмір середнього грошового забезпечення, суд враховує, що позивач був звільнений зі служби за посадою у ВЧ НОМЕР_1 з 31.08.2018. При цьому, за даними комп`ютерної програми "Діловодство спеціалізованого суду" Рівненського окружного адміністративного суду у справі №460/3471/21 встановлено, що з позовом до ВЧ НОМЕР_1 щодо зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій позивач звернувся 15.04.2021.

Отже, суд зауважує, що про захист своїх порушених прав та законних інтересів щодо невиплачених на час звільнення грошових сум, на які він набув право за час служби, позивач звернувся до суду за сплином терміну понад два з половиною роки після припинення трудових правовідносин з відповідачем. Водночас, будь-яких обставин стосовно того, що позивачу не було відомо про суми, включені до розрахунку при звільненні, судом не встановлено.

Виходячи з цього, з врахуванням принципу співмірності, беручи до уваги тривалість періоду з моменту порушення права позивача і до моменту його звернення за судовим захистом, суд вважає, що до відповідача-1 необхідно застосувати відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену статтею 117 КЗпП України, та зобов`язати відповідача-2 виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з дати звернення до суду з позовом про зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, які не були виплачені при звільненні, до моменту фактичного розрахунку. Суд бере до уваги такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідачів щодо її виплати, поведінку позивача, яка вплинула на тривалість визначення періоду затримки розрахунку та, відповідно, й на розмір середнього заробітку за період затримки.

Таким чином, для визначення суми середнього заробітку для виплати позивачу за порушення строків розрахунків при звільненні суд застосовує такий алгоритм.

Як зазначалося судом вище по тексту цього рішення: середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям обчислюється у календарних днях; середньоденний заробіток позивача становить 452,63 грн; позивачу при звільненні виплачено 13805,17 грн; на виконання судового рішення у справі №460/3471/21 відповідач виплатив позивачу суму грошового забезпечення 97531,36 грн; загальна сума грошових коштів, що підлягали до виплати позивачу при звільненні, становить 111336,53 грн.

Отже суд враховує, що на дату звільнення зі служби у ВЧ НОМЕР_1 позивач мав право на виплату грошових коштів в сумі 111336,53 грн, що становить 100% сум, належних до виплати. Частка заборгованості 97531,36 грн в загальній сумі належних до виплати коштів (111336,53 грн) становить 87,60%.

Період з 15.04.2021 (дата звернення позивача до суду з позовом у справі №460/3471/21) до 28.12.2021 (дата фактичного розрахунку) налічує 258 календарних днів.

Середній заробіток за період з 15.04.2021 по 28.12.2021 обраховується: 452,63 грн х 258 = 116778,54 грн.

Враховуючи приведені вимоги щодо пропорційності задоволення позовних вимог, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку таким чином: 116778,54 грн х 87,60%, що становить 102298,00 грн.

Суд вважає відсутніми підстави для задоволення позовної вимоги в цій частині судового спору відповідно до визначеного позивачем періоду виникнення заборгованості починаючи з 31.08.2018 по 14.04.2021, позаяк в такому періоді позивач не вживав жодних заходів щодо захисту свого порушеного права, а спір між позивачем та відповідачем щодо розміру виплачених позивачу при звільненні сум був відсутнім. Водночас, суд підкреслює, що сума, визначена внаслідок обчислення середнього заробітку за весь період, з часу звільнення позивача з військової частини НОМЕР_1 до часу виплати йому індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, становить 550398,08 грн, а частка 87,60% від цієї суми становитиме 482148,72 грн, що з урахуванням недоплаченого розміру грошового забезпечення позивача в сумі 97531,36 грн порушує принцип співмірності розміру простроченої заборгованості та майнових втрат позивача, покладає на відповідачів надмірну відповідальність, а тому не підлягає до присудження судом на користь позивача.

Водночас суд не погоджується з алгоритмом розрахунку суми 96344,42 грн, яку позивач просить стягнути на його користь з відповідача-2. Суд зауважує, що позивач враховував середньозважену ставку довгострокового кредиту в національній валюті для фізичних осіб, що не узгоджується зі змістом спірних правовідносин в цій справі, при цьому не були враховані визначені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц істотні обставини, які слід враховувати, зменшуючи розмір відшкодування відповідно до статті 117 КЗпП України, про що зазначено вище по тексту судового рішення. Відтак суд вважає обчислену позивачем до стягнення суму помилковою.

Щодо доводів відповідачів про те, що позивач взагалі набув право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки не був звільнений з військової служби, суд зазначає таке.

Згідно з наказом командувача військ оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 від 31.08.2018 №202 (по стройовій частині) підполковника ОСОБА_1 , начальника групи інформаційної боротьби оперативного управління штабу управління оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 , призначеного наказом міністра оборони України (по особовому складу) від 09.08.2018 № ІНФОРМАЦІЯ_2 , вважати, що справи та посаду здав і вибув до нового місця служби АДРЕСА_1 . З 31.08.2018 виключено із списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення.

За змістом параграфу 4 наказу міністра оборони України (по особовому складу) від 09.08.2018 №487 відповідно до пункту 106 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України нижчепойменованих осіб офіцерського складу, які успішно склали вступні іспити, зарахувати з 01.09.2018 ад`юнктами штатними науково-організаційного відділу Національної академії Сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного на денну форму навчання терміном 4 (чотири) роки, зокрема, підполковника ОСОБА_1 начальника групи інформаційної боротьби оперативного управління штабу управління оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 Сухопутних військ Збройних Силах України.

Порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі, визначається положенням Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі Положення №1153/2008).

Так, абзацом 2 пункту 106 Положення №1153/2008 визначено, що накази про зарахування військовослужбовців курсантами, слухачами, ад`юнктами (за денною формою навчання), а також докторантами до вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти є підставою для звільнення їх зі штатних посад, які вони займають.

Виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини має відбутися після здавання посади, але не пізніше ніж через місяць від дня одержання військовою частиною зазначеного витягу з наказу або іншого письмового повідомлення про переміщення по службі військовослужбовця (п.109 Положення №1153/2008).

Враховуючи викладене, позивач у зв`язку із його зарахуванням ад`юнктом (за денною формою навчання) терміном на 4 роки до Національної академії Сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного підлягав звільненню його зі штатної посади ВЧ НОМЕР_1 .

Відтак, наказом командувача військ оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 від 31.08.2018 №202 (по стройовій частині) з 31.08.2018 припинено правовідносини з проходженням служби підполковником ОСОБА_1 за штатною посадою у ВЧ НОМЕР_1 шляхом виключення із списків особового складу такої військової частини та всіх видів забезпечення.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам, визначає Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197 (далі Порядок №260).

Відповідно до абз.3 п.7 Порядку №260 військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно.

Грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника) (абз.5 п.8 Порядку №260).

Згідно з п. 14 Порядку №260 грошове забезпечення, не виплачене своєчасно або виплачене в меншому, ніж належало, розмірі, виплачується за весь період, протягом якого військовослужбовець мав право на нього.

Таким чином, відповідач-1 повинен був бути здійснений повний розрахунок з позивачем до 31.08.2018.

Оскільки в ході судового розгляду встановлено порушення відповідачем-1 строків виплати належних при звільненні працівникові сум, то суд вважає протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо не проведення із позивачем своєчасного і повного розрахунку при звільненні зі служби в такій військовій частині.

При цьому, суд враховує обставини, встановлені рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 14.09.2021, яке набрало законної сили 21.12.2021, у справі №460/3471/21, про те, що рішенням командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 19.12.2019 №39140 Військова частина НОМЕР_1 виключена з мережі розпорядників бюджетних коштів та зарахована на фінансове забезпечення до Військової частини НОМЕР_2 з 01.01.2020.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Водночас, суд зауважує, що частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 2 ст. 5 КАС України).

Відповідно до положень частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про: визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (п.3); визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (п.4); прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю (п.6).

З урахуванням наведеного, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача-2 на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні із служби задоволенню не підлягають.

Разом з тим, пунктом 10 частини другої статті 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Відповідно до частин першої, другої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За встановлених обставин, для ефективного захисту прав та інтересів позивача суд дійшов висновку про необхідність вийти за межі позовних вимог (в частині обрахованої суми середнього заробітку) та зобов`язати відповідача-2 нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в сумі 102298,00 грн, з утриманням із вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

Суд вважає, що в такий спосіб та із застосуванням наведеного вище алгоритму розрахунку буде досягнуто справедливого і розумного балансу між інтересами працівника та роботодавця, з урахуванням всіх істотних обставин справи, які встановлені судом.

Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, позов слід задовольнити частково.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір, то підстави для застосування положень ст.139 КАС України відсутні.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про судовий збір" надміру сплачена сума судового збору 992,40 грн (на підставі квитанції від 21.01.2022 №0.0..1) буде повернута за клопотанням позивача, за ухвалою суду.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :
Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання дій протиправними, стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення своєчасного нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення на день звільнення зі служби за штатною посадою у Військовій частині НОМЕР_1 - 31.08.2018, та індексації грошового забезпечення у період з 24.02.2016 по 28.02.2018.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за затримку розрахунку при звільнення зі служби за штатною посадою у Військовій частині НОМЕР_1 в сумі 102298,00 грн, з утриманням із вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 . ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_3 )

Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 . ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_4 ) Відповідач - Військова частина НОМЕР_2 ( АДРЕСА_4 . ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_5 )

Повний текст рішення складений 09 листопада 2022 року.

Суддя Н.О. Дорошенко