Справа № 300/8341/21
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2022-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2022 рокуЛьвівСправа № 300/8341/21 пров. № А/857/12896/22 А/857/12897/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Онишкевич Т.В., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 липня 2022 року та на додаткове рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2022 року у справі № 300/8341/21 за адміністративним позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

суддя в 1-й інстанції Панікар І.В.,

час ухвалення рішення 21.07.2022 року, 22.08.2022 року,

місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В :

Адвокат Візінський Василь Васильович, діючи в інтересах фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (надалі позивач), звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області (надалі відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №002218/0706 від 19.04.2021.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення №002218/0706 від 19.04.2021, ґрунтуються на висновках акту перевірки від 12.03.2201 року № 1260/09/04/РРО/ НОМЕР_1 , які, на думку позивача, не відповідають дійсності та суперечать нормам податкового законодавства. Зокрема, щодо порушень викладених у акті перевірки, позивач вказав, що в ході проведення перевірки, посадовими особами контролюючого органу, помилково встановлено порушення, а саме зберігання пального без наявності ліцензії на право зберігання пального ФОП ОСОБА_1 , і як наслідок, зроблено безпідставний висновок про порушення статті 15 ЗУ Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального. Внаслідок чого, просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 19.04.2021 рок №002218/0706.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 липня 2022 року у справі № 300/8341/21 позовні вимоги задоволено.

Додатковим рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2022 року у справі № 300/8341/21 заяву задоволено частково.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Івано-Франківській області (, вул. Незалежності, 20, м. Івано-Франківськ, 76018) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 (сім тисяч) гривень.

Рішення та додаткове рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального так і процесуального права.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що відповідач діяв в межах своїх повноважень та у спосіб передбачений нормами діючого законодавства. При цьому зазначив, що в ході проведення фактичної перевірки встановлено порушення вимог чинного законодавства, зокрема: не подання до органів ДПС повідомлення щодо об`єктів оподаткування за формою 20-ОПП щодо 5 транспортних засобів (зернозбиральних комбайнів), що використовуються в господарській діяльності та зберігання пального без наявності ліцензії. Зазначено, що позивачем не надано до перевірки документів щодо використання пального та його залишків, а також щодо найманих працівників. На думку представника відповідача, наявні основні (транспорті) засоби та відсутність найманих працівників не дають змоги ФОП ОСОБА_2 одночасно приймати пальне, згідно виписаних акцизних накладних, у таких обсягах та використовувати в такі строки, а також зберігати його у паливних баках транспортних засобів без використання ємкостей (резервуарів) із значними об`ємами (а.с.153-157).

Просить скасувати Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 липня 2022 року та на додаткове рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2022 року у справі № 300/8341/21 та відмовити у задоволенні позовних вимог та заяви про ухвалення додаткового рішення.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги у справі, суд першої інстанції виходив з того, що податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Івано-Франківській області № 002218/0706 від 19.04.2021 винесено необґрунтовано, з порушенням норм податкового законодавства України, внаслідок чого, останнє слід визнати протиправним та скасувати.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що на підставі наказу за №337-П від 01.03.2021 року та направлень на перевірку від 01.03.2021 за №406, №407 в період з 03.03.2021 року по 12.03.2021 року працівниками Головного управління ДПС в Івано-Франківській області проведено фактичну перевірку ФОП ОСОБА_1 .

За результатами перевірки складено акт від 12.03.2021 року № 1260/09/04/РРО/ НОМЕР_1 , відповідно до змісту якого констатовано порушення позивачем, зокрема, порушення статті 15 ЗУ Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального, а саме зберігання пального без наявності ліцензії на право зберігання пального (а.с.158-161).

01.04.2021 року ФОП ОСОБА_1 подав до ГУ ДПС в Івано-Франківській області заперечення на акт фактичної перевірки від 12.03.2021 року № 1260/09/04/РРО/ НОМЕР_1 (а.с.34-40).

За результатами розгляду поданого заперечення, відповідачем надано відповідь № 4022/6/09-19-07-06-22 від 15.04.2021 року, в якій зазначено, що зафіксоване в акті фактичної перевірки від 12.03.2021 року № 1260/09/04/РРО/ НОМЕР_1 порушення щодо зберігання пального без ліцензії не спростовується поданим запереченням (а.с.41-46).

На підставі акту перевірки від 12.03.2021 року № 1260/09/04/РРО/ НОМЕР_1 , відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 19.04.2021 року № 002218/0706, яким до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції в розмірі 500000,00 грн. (а.с.48-49).

Не погодившись з податковим повідомленням-рішенням, позивач оскаржив в адміністративному порядку, однак згідно рішення Державної податкової служби України про результати розгляду скарги від 25.11.2021 року № 26812/6/99-00-06-03-01-06 податкове повідомлення-рішення залишено без змін, а скаргу - без задоволення (а.с.51-66).

Не погоджуючись з оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Підпунктом 19-1.1.1 пункту 19-1.1 статті 19-1 Податкового кодексу України визначено, що контролюючі органи виконують такі функції, крім особливостей, передбачених для державних податкових інспекцій статтею 19-3 цього Кодексу, здійснюють адміністрування податків, зборів, платежів, у тому числі проводять відповідно до законодавства перевірки та звірки платників податків.

Контролюючі органи, зокрема, мають право здійснювати контроль за додержанням законодавства з питань регулювання обігу готівки (крім банків), порядку проведення готівкових розрахунків за товари (послуги), за наявністю ліцензій на провадження видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню відповідно до закону, торгових патентів, за додержанням порядку приймання готівки для подальшого переказу (крім приймання готівки банками), за дотриманням суб`єктами господарювання установлених законодавством обов`язкових вимог щодо забезпечення можливості розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів.

Контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки (п.75.1 ст.75 Податкового кодексу України).

Згідно пп.75.1.3 п.75.1 ст.75 Податкового кодексу України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Згідно з п.80.5 ПК України допуск посадових осіб контролюючих органів до проведення фактичної перевірки здійснюється згідно із ст.81 цього Кодексу.

За вимогами п.80.7 ПК України, фактична перевірка проводиться двома і більше посадовими особами контролюючого органу у присутності посадових осіб суб`єкта господарювання або його представника та/або особи, що фактично здійснює розрахункові операції.

Строки проведення фактичної перевірки встановлені статтею 82 цього Кодексу. Порядок оформлення результатів фактичної перевірки встановлено ст.86 цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України (на підставі якого було призначено перевірку) фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції, під розписку до початку проведення такої перевірки.

Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника контролюючого органу або його заступника, що скріплений печаткою контролюючого органу; копії наказу про проведення перевірки; службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

При цьому, здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва та обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального є самостійною обставиною з якою законодавець пов`язує право контролюючого органу проводити фактичні перевірки суб`єктів господарювання за умови дотримання процедурних питань (прийняття наказу, вручення наказу, направлень, пред`явлення службових посвідчень) та не вимагає наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства.

Таким чином, достатньо факту покладення на контролюючий орган здійснення контролю за дотриманням норм законодавства у відповідній сфері правовідносин (виробництва і обіг спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального).

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 05.11.2018 у справі №К/9901/13259/181, від 20.03.2018 справі №820/4766/17.

Щодо правомірності прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Згідно даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ФОП ОСОБА_1 провадить підприємницьку діяльність за такими видами економічної діяльності: 01.11 вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (основний)4 47.89 роздрібна торгівля з лотків і на ринках іншими товарами; 77.31 надання в оренду сільськогосподарських машин і устаткування; 46.61 оптова торгівля сільськогосподарськими машинами й устаткуваннями; 49.41 вантажний автомобільний транспорт; роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами; 01.61 допоміжна діяльність у рослинництві; 46.21 оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин(а.с.22).

Як підтверджено матеріалами справи, між позивачем та Філією ПрАТ "Зернопродукт МХП" "Перспектив" (МХП) укладено договір про надання послуг/виконання робіт за № 10/06/20-П БЛБ від 10.06.2020, згідно з яким ФОП ОСОБА_1 (контрагент) зобов`язався у встановлені строки за завданням Філії ПрАТ "Зернопродукт МХП" (МХП) надати послуги/виконати роботи зазначені в Додатках до Договору, а МХП прийняти та оплатити зазначені послуги/роботи (а.с. 84-86).

Згідно Додаткової угоди № 2 від 04.09.2020 року та Додаткової угоди № 2 від 15.09.2020 року до вказаного договору, контрагент зобов`язується надати послуги/виконати роботи по збиранню соняшника та кукурудзи (а.с.89-92).

Додатком № 2 до вказаного договору визначено умови оплати, а саме: шляхом перерахування грошової суми на поточний банківський рахунок контрагента, якщо контрагент купує паливо у МХП згідно окремих договорів оплату у розмірі відсотку ціни палива у складі робіт/послуг МХП, вказаного у Додатку № 3 до договору, сплачує у наступний платіжний день через 7 банківських днів після підписання сторонами акту приймання-передачі послуг/робіт, решту вартості послуг/робіт МХП сплачує у наступний платіжний день через 7 банківських днів після отримання оплати за паливо реалізоване МХП контрагенту по окремому договору у період надання послуг/виконання робіт, вказаний у акті, але не раніше 20 банківських днів з моменту підписання акту; якщо контрагент купував паливо без залучення МХП 100% від вартості послуг/робіт МХП сплачує у наступний платіжний день через 7 банківських днів після підписання сторонами акту (а.с. 87-88).

Також, між ФОП ОСОБА_1 (контрагент) та Філією ПрАТ "Зернопродукт МХП" "Перспектив" (МХП) укладено договір поставки за №10/06/20-ПММ БЛБ від 10.06.2020, згідно з яким МХП зобов`язалось у встановлені строки передати у власність контрагента для подальшого використання у господарській діяльності товар, а контрагент прийняти та сплатити певну грошову суму за товар (а.с. 67-68).

Згідно пункту 2 Додатку №2 до вказаного договору, предметом договору поставки є постачання паливно-мастильних матеріалів з використанням RFID-карт (а.с. 69-70).

Пунктом 4.1. Додатку №2 визначено, що МХП постачає контрагенту паливно-мастильні матеріали частинами шляхом вибірки контрагентом (довіреною особою контрагента) паливно-мастильних матеріалів на АЗС МХП, під брендом "WOG" або "ОККО".

Згідно з п. 4.6. Додатку №2, МХП здійснює безперервне постачання пального, в зв`язку з чим може скласти для контрагента зведені акцизні накладні кожним кодом товарної під категорії згідно з УКТ ЗЕД не пізніше останнього дня такого місяця на весь обсяг реалізованого протягом такого місяця. У випадку, якщо в цьому Додатку до договору у п. 8 контрагент повідомив, що має статус платника акцизного податку, або повідомив про набуття такого статусу у відповідності до п. 6.1.6 цього Додатку до договору, МХП складає акцизну накладну із зазначенням реквізитів контрагента.

На виконання договору поставки від 10.06.2020 постачальником поставлено, а покупцем отримано паливно-мастильні матеріали (дизельне паливо) згідно видаткових накладних: № ЗП200001776 від 31.07.2020 року на суму 279961,50 грн. та реєстр до неї у кількості 15925,000 л.; №ЗП200001842 від 31.08.2020 на суму 380681,34 грн. та реєстр до неї у кількості 20995,000 л.; №ЗП200002042 від 30.09.2020 на суму 173679,24 грн. та реєстр до неї у кількості 10023,040 л.; №ЗП200002319 від 31.10.2020 на суму 305962,02 грн. та реєстр до неї у кількості 17743,100 л.; №ЗП200002513 від 30.11.2020 на суму 640856,87 грн. та реєстр до неї у кількості 36379,250 л.; №ЗП200002684 від 30.12.2020 на суму 121593,00 грн. та реєстр до неї у кількості 6661,300 л. (а.с.71-82).

Згідно наведених реєстрів до видаткових накладних судом встановлено, що у період з липня по грудень 2020 позивачем залучено зернозбиральний комбайн марки "Claas Lexion-480", зернозбиральний комбайн марки "Claas Lexion-580", зернозбиральний комбайн марки ""Claas Lexion-600", зернозбиральний комбайн марки "Claas Lexion-460", які належать йому на праві власності (а.с.107-111).

Вказані реєстри до видаткових накладних також підтверджують факт заправки вищевказаних зернозбиральних комбайнів згідно договору поставки № №10/06/20-ПММ БЛБ від 10.06.2020, яка здійснювалась частинами в дні виконання ФОП ОСОБА_1 робіт, шляхом переміщення джерела видачі палива (бензовозу) під брендом "WOG" або "ОККО" з використанням RFID-карти.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ФОП ОСОБА_1 особисто виконував зобов`язання за укладеним із замовником договором, а також залучав до виконання робіт ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , що підтверджується цивільно-правовими договорами від 01.07.2020, актами здавання-приймання виконаних робіт до цивільно-правових договорів (а.с. 113-128).

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що позивачем доведено, що пальне в загальній кількості 79816,44 л. використане ФОП ОСОБА_1 в його господарській діяльності.

В той же час, будь-яких доказів, які б свідчили про зберігання позивачем пального з порушенням вимог законодавства у період з серпня по грудень 2020 року в с. Тишківці Городенківського району Івано-Франківської області, в тому числі з використанням стаціонарних ємностей (резервуарів) із значним об`ємом відповідачем не надано.

Більше того, перевіркою сформовано висновок про зберігання пального без наявності ліцензії на зберігання пального, за відсутності встановленого факту наявності такого пального, тобто предмету зберігання.

Досліджені відомості реєстру акцизних накладних про придбане позивачем пальне, як єдина фактична підстава висновку перевірки про виявлення факту зберігання пального без ліцензії, за фактичної відсутності будь-якого пального та можливості його зберігання позивачем, виключає сам факт допущення ним відповідного правопорушення у зв`язку із відсутністю події такого порушення та як наслідок, виключає можливість притягнення його до відповідальності.

Окрім того, постановою Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 18.05.2021, закрито провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 164 КУпАП (а саме за зберігання пального без наявності ліцензії на зберігання пального), за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення (а.с.137-141).

Отже, судовим рішенням, яке набрало законної сили встановлено, що ОСОБА_1 не допущено порушення у вигляді зберігання пального без наявності ліцензії.

Відповідно до частини 6 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З мотивів вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Івано-Франківській області № 002218/0706 від 19.04.2021 винесено необґрунтовано, з порушенням норм податкового законодавства України, внаслідок чого, останнє слід визнати протиправним та скасувати.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а позов таким що підлягає до задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Частиною 3 вказаної статті передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

У випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу (частина 5 статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України).

Приписами частини 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Питання судових витрат під час розгляду та вирішення адміністративної справи регламентовано статтею 132 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 1 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що до витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

За змістом статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Окрім того, за змістом частини 9 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01) Європейський суд з прав людини вказував, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Окрім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив із того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У пункті 269 цього рішення зазначено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою.

Відтак, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості, як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо є неспівмірним.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 14 листопада 2019 року у справі № 826/15063/18, від 11 грудня 2019 року у справі № 2040/6747/18, від 19 грудня 2019 у справі № 520/1849/19, від 22 грудня 2020 року у справі № 520/8489/19 та від 11 лютого 2021 року у справі № 520/9115/19.

При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 зазначила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У постанові від 14 листопада 2019 року у справі № 826/15063/18 Верховний Суд висловив думку, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 2040/6747/18 вказав, що при визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу суд враховує критерії реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерії розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі Закон №5076-VI) договір про надання правової допомоги-домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

У пункті 9 частини 1 статті 1 Закону №5076-VI зазначено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги-види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини 1 статті 1 Закону №5076-VI).

За змістом статті 19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності є:

1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

3) захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення;

4) надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні;

5) представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні;

6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами;

7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана ВРУ;

8) надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань.

Згідно із визначенням, наведеним у статті 30 Закону №5076-VI, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, вказані положення процесуального закону дають підстави для висновку, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено не лише те, що рішення ухвалене на користь сторони, яка користувалася послугами адвоката, а також і те, що за конкретних обставин справи витрати сторони на правничу допомогу були необхідними, а їх розмір є розумним та виправданим.

На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як слідує з матеріалів справи, на підтвердження факту понесення витрат на професійну правничу допомогу адвоката позивач надав: договір про надання правової допомоги від 13.12.2021 року, ордер про надання правничої (правової) допомоги від 13.12.2021 року, акт приймання-передачі виконаної роботи до Договору про надання правової (правничої) допомоги від 22.07.2022 року, свідоцтво на право заняття адвокатською діяльністю та квитанцію до прибуткового касового ордера №107 від 22.07.2022 року (а.с.142-143, 207-210).

Згідно акту приймання-передачі виконаної роботи до Договору про надання правової (правничої) допомоги від 22.07.2022 року, вартість послуг витрат на правничу допомогу становить 15000 грн., у тому числі: усна консультація 100 грн. (1 год); аналіз наданих клієнтом документів та проведення їх правового аналізу щодо перспективи та стратегії у справі, аналіз судової практики - 2000 грн. (4 год.); визначення предмета доказування та характеру спірних відносин, встановлення обставин справи, які підлягають доказуванню, збирання та аналіз відповідних доказів - 2500 грн. (4 год.); складання позовної заяви 5000 грн. (6 год.); підготовка та складання додатків до адміністративного позову - 1500 грн. (2 год); аналіз та правова оцінка відзиву на позовну заяву - 1000 грн. (1 год); підготовка та складання відповіді на відзив - 2000 грн. (2 год.).

У відповідності до квитанції до прибуткового касового ордера №107 від 22.07.2022 року позивач сплатив адвокату за надання правової допомоги 15000 грн.

Аналізуючи позивачем докази на підтвердження його витрат на професійну правничу допомогу та фактичні обставини справи, апеляційний суд зазначає, що сума судових витрат на професійну правничу допомогу, яку позивач просив йому відшкодувати, є значно завищена.

Таким чином, виходячи з вищенаведеного, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих доказів, з урахуванням критерію співмірності зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом, та обсягом виконання відповідних робіт, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що витрати, пов`язані з розглядом справи, на професійну правничу допомогу на користь позивача підлягає стягненню сума витрат у розмірі 7000 грн 00 коп.

З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вжив усіх заходів для всебічного і повного дослідження обставин справи та ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст.139 КАС України судовий збір розподілу не підлягає.

Керуючись ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Івано-Франківській області залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 липня 2022 року та на додаткове рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2022 року у справі № 300/8341/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Т. В. Онишкевич
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення складено 07.11.2022 року