Справа № 420/13428/22
Суддя: Танцюра К.О.
Дата ухвалення: 2022-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді ТанцюриК.О., розглянувши у порядку письмового провадження у м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнати неправомірним та скасування рішення № 5445 Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 19 серпня 2022 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 ; зобов`язання Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснити обмін посвідки на постійне місце проживання серія НОМЕР_1 від 17.05.2007 року, виданої ОСОБА_1 , у зв`язку з досягненням 45-річного віку.

Ухвалою суду від 28.09.2022р. відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві зазначив, що у 2007 році ОСОБА_1 на підставі рішення від 17 травня 2007 року отримала дозвіл на імміграцію № 29209, відповідного року була документована посвідкою на постійне проживання серії ОД № 0073 терміном дії - безстроково. У 2022 році у зв`язку із досягненням 45-річного віку, позивач звернулась до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання з наданням відповідних документів, проте, на сьогоднішній день жодних даних не має. Представник позивача вказав, що лише після неодноразового відвідування з врахуванням карантинних обмежень було отримано лист від відповідача з копією рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання № НОМЕР_2 від 19 серпня 2022 року. Представник вказав, що дозвіл на іміграцію в Україну, було отримано у 2007 році законно і жодних претензій на той час у суб`єктів владних повноважень не було та, що на даний час дитина позивача ОСОБА_2 набула громадянство України за територіальним походженням на підставі ч. 3 ст. 8 Закону України «Про громадянство України». Представник позивача, посилаючись на норми діючого законодавства України, практику Європейського суду з прав людини, просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

13.10.2022р. до суду від представника Головного управління Державної міграційної служби України надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач вказав, що не погоджується із адміністративним позовом ОСОБА_1 та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач вказав, що 14.05.2005р. громадянка Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулась до ВГІРФО УМВС України в Одеській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україні у зв`язку з тим, що її чоловік громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_3 , 1974 року народження перебуває на території України в статусі іммігранта. 17.05. 2007 року громадянка СРВ ОСОБА_1 була документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 . Разом з тим, як вказав відповідач, у ході перевірки матеріалів справи громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_3 щодо надання дозволу на імміграцію на документування посвідкою на постійне проживання встановлено, що 06.02.2012р. рішенням ГУМВС України в Одеській області на підставі статті 12 Закону України «Про імміграцію» прийнято рішення про скасування йому дозволу на імміграцію в Україні, посвідка на постійне проживання №859/05 видана 24.03.2005р. визнана недійсною. У зв`язку з викладеним та посилаючись на те, що дозвіл на імміграцію в Україні громадянці СРВ ОСОБА_1 підлягає скасуванню відповідно до п.1 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію», відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

14.05.2005р. громадянка Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулась до ВГІРФО УМВС України в Одеській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україні у зв`язку з тим, що її чоловік громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_3 , 1974 року народження перебуває на території України в статусі іммігранта.

17.05. 2007 р. громадянка СРВ ОСОБА_1 була документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 .

Як зазначено позивачем та не спростовано відповідачем, у 2022 році громадянка СРВ ОСОБА_1 звернулась до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання, у зв`язку з досягненням 45-річного віку.

Рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 5445 від 19 серпня 2022 року відмовлено ОСОБА_1 в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання, на підставі п.п.3 п.62 Порядку №321(а.с.11).

Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001р. №2491-III визначені умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про імміграцію" імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Стаття 12 Закону України «Про імміграцію» передбачає, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до п.п. 21-24 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1983 від 26 грудня 2002 року дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу. У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі необхідності запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію. Копія рішення про скасування дозволу на імміграцію видається не пізніше як у тижневий строк з дня його прийняття особі, стосовно якої прийнято таке рішення, під розписку чи надсилається рекомендованим листом.

Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію". Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Під час з`ясування офіційних обставин справи судом встановлено, що рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області відмовлено ОСОБА_1 в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання, на підставі п.п.3 п.62 Порядку №321

Зазначена норма (п.п.3 п.62 Порядку №321) передбачає, що іноземець або особа без громадянства мають право повторно звернутися до територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта в разі зміни або усунення обставин, у зв`язку з якими їм було відмовлено в оформленні чи видачі посвідки, за умови дотримання строків, визначених пунктом 17 цього Порядку.

В свою чергу, як вбачається з відзиву відповідача та висновку, затвердженого начальником ГУ МВС України в Одеській області 03.10.2022р., оскаржуване рішення прийнято у зв`язку з тим, що у ході перевірки матеріалів справи громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_3 (чоловік позивача) щодо надання дозволу на імміграцію на документування посвідкою на постійне проживання встановлено, що 06.02.2012р. рішенням ГУМВС України в Одеській області на підставі статті 12 Закону України «Про імміграцію» прийнято рішення про скасування йому дозволу на імміграцію в Україні, посвідка на постійне проживання №859/05 видана 24.03.2005р. визнана недійсною.

Суд зазначає, що намагання виправити допущену в минулому органом влади помилку не може мати наслідком непропорційне втручання в нове право позивача та перекладати на нього всі негативні наслідки такої помилки, оскільки задоволення позову з формальних підстав покладатиме надмірний індивідуальний тягар на особу, яка проживає в Україні протягом тривалого часу, а отже, порушить справедливий баланс інтересів сторін.

Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 20.01.2012 «Рисовський проти України» зазначив, що ризик будь-якої помилки державного органу, повинен покладатись на саму державу та її органи.

Європейський суд зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Це є «гарантією стабільності суспільних відносин», яка породжує у громадян впевненість у тому, що їх існуюче правове становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, тому саме на державний орган покладається обов`язок виправити свої помилки.

Таким чином, принцип належного урядування передбачає, що допущені державними органами помилки не можуть виправлятися за рахунок інших осіб та тягнути для них негативні наслідки, а тому навіть якщо у 2007 році дозвіл на імміграцію позивачу надана через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим. Більш того, з моменту видачі позивачу посвідки на постійне проживання пройшло майже двадцять років, та увесь цей період позивач проживала на території України.

Вказане узгоджується з практикою Верховного Суду, зокрема у постановах від 27 березня 2019 року по справі № 820/1863/17, від 17 квітня 2019 року по справі № 820/6675/16, від 03 квітня 2019 року по справі №815/2473/17, від 20 березня 2019 року по справі № 820/391/17, від 16 січня 2019 року по справі № 815/1010/16, в яких викладена аналогічні правові висновки.

Суд вважає, що у межах спірних правовідносин суб`єктом владних повноважень не дотримано одного з елементів критерію необхідності у демократичному суспільстві, а саме - принципу пропорційності, який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію необхідності у демократичному суспільстві. Так, за практикою Суду при визначенні питання необхідності у демократичному суспільстві держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018року у справі №820/2262/17.

Окрім того, судом встановлено, що позивача документовано посвідкою на постійне проживання, терміном дії безстроково. З матеріалів справи також вбачається, що у позивача наявна дитина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка народились на території України та згідно довідки Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №379663 від 21.07.2020р. вказана особа набула громадянства України на підставі ч.3 ст.8 Закону України «Про громадянство України», що свідчить про стійкий правовий та соціальний зв`язок позивача з Україною.

За таких обставин та з урахуванням відсутності в матеріалах справи будь-яких доказів на підтвердження порушення позивачем положень законодавства про імміграцію, суд вважає, що позовні вимоги позивача, згідно ст.5 КАС України підлягають задоволенню шляхом визнання протиправним та скасування рішення № 5445 Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 19 серпня 2022 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 ; зобов`язання Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснити обмін посвідки на постійне місце проживання серія НОМЕР_1 від 17.05.2007 року, виданої ОСОБА_1 , у зв`язку з досягненням 45-річного віку.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд вважає, що адміністративний позов позивача підлягає задоволенню.

Частиною 1 ст. 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовної заяви позивача та оскільки вимозі про зобов`язання відповідача вчинити певні дії передує вимога про встановлення порушення прав, свобод та інтересів позивача, судовий збір за другу вимогу позивача не стягувався, суд вважає за можливе стягнути з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача сплачений судовий збір у сумі 992,40грн.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 255, 295,382 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 5445 від 19 серпня 2022 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснити обмін посвідки на постійне місце проживання серія НОМЕР_1 від 17.05.2007 року, виданої ОСОБА_1 , у зв`язку з досягненням 45-річного віку.

Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (, м.Одеса, вул. Преображенська, 44) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (ІНН НОМЕР_3 ; АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 992,40 грн. (дев`ятсот дев`яносто дві гривні сорок копійок).

Рішення набирає законної сили згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.О. Танцюра