Справа № 380/12392/22
Суддя: Коморний Олександр Ігорович
Дата ухвалення: 2022-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 листопада 2022 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Коморного О.І. розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 про зобов`язання НОМЕР_1 прикордонного загону вчинити дії.

Обставини справи:
До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 в якій просить зобов`язати керівника НОМЕР_1 прикордонного загону присвоїти чергове військове звання «старший лейтенант» по завершенню строку вислуги в військовому званні «лейтенант» (з 26.06.2022р.).

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що в період з 05.08.2017 по 26.06.2021 проходив військову службу (навчання) за схемою підготовки «курсант» за спеціальністю 081 «Право» в Національній академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького та за результатами проведення державних іспитів та навчання протягом 4 років отримав диплом з відзнакою. З червня 2021 по 11.08.2022 проходив службу на посаді помічника начальника відділу - начальника групи адміністративно-юрисдикційної діяльності відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип Б) НОМЕР_1 прикордонного загону Західного регіонального управління.

Відповідно до абз. 15, 16 п. 57 Указу Президента «Про Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України» для осіб молодшого та старшого офіцерського складу, які проходять військову службу, встановлюються такі строки вислуги у військовому званні: молодшого лейтенанта, лейтенанта - 2 роки.

Зазначає, що на момент вступу в Академію діяв Указ в редакції від 29.12.2017, на момент завершення навчання в академії та присвоєння первинного військового звання «лейтенант» (наказ Голови ДПСУ про присвоєння звання «лейтенант» від 26.06.2021) діяв Указ від 05.09.2020, де відповідно до абз. 21 п. 57 Указу (в обох редакціях) для осіб офіцерського складу, які закінчили вищий військовий навчальний заклад Держприкордонслужби, вищі військові навчальні заклади інших військових формувань або військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів (незалежно від строків навчання) з відзнакою, строк вислуги у військовому званні лейтенанта зменшується на один рік.

Позивач зазначає, що очікував 26.06.2022 доведення наказу начальника органу охорони кордону про присвоєння чергового військового звання «старший лейтенант», проте, інформація щодо присвоєння чергового військового звання не надходила до підрозділу охорони кордону (відділ прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип Б), тому, на початку липня відповідно до п. 4 ст. 5 Закону України «Про звернення громадян» в усному порядку звернувся до керівника кадрового підрозділу в якому уточнив причини неприсвоєння чергового військового звання «старший лейтенант» і його повідомили, що в редакції Указу від 29.09.2021 відсутня норма права, яка б надавала право на отримання звання «старший лейтенант».

Зазначає, що згідно ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Дія закону чи іншого нормативно-правового акта поширюється тільки на ті відносини, які виникли після набуття ним чинності. Це є однією з найважливіших гарантій правової стабільності, впевненості суб`єктів права в тому, що їх правове становище не погіршиться з прийняттям нового закону чи іншого нормативного акта, а також необхідною умовою довіри до держави і права. Ніяких винятків щодо певних категорій суб`єктів права, зокрема юридичних осіб, це правило не передбачає. В цьому відношенні воно є універсальним.

Позивач вважає незаконною та протиправною бездіяльність щодо неприсвоєння чергового військового звання «старший лейтенант», у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом за захистом свого порушеного права.

Ухвалою від 13 вересня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою суду від 04 листопада 2022 року поновлено пропущений процесуальний строк для подання відповідачем відзиву на адміністративний позов та долучено відзив на адміністративний позов до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 04 листопада 2022 року в задоволенні заяви відповідача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін відмовлено.

Відповідач подав суду відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечує, просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Обґрунтовуючи відзив відповідач зазначив, що відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 29.07.2021 №248-ОС «Про особовий склад» зараховано в списки особового складу загону та на всі види забезпечення лейтенанта ОСОБА_1 , який прибув для подальшого проходження служби з ІНФОРМАЦІЯ_3 , на посаду помічника начальника відділу - начальника групи адміністративно-юрисдикційної діяльності відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » І категорії (тип Б). Наказом начальника НОМЕР_1 прикордонного загону ІНФОРМАЦІЯ_4 від 11.08.2022 №510-ОС, ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення, у зв`язку з вибуттям для подальшого проходження служби в розпорядженні начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Частиною 3 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, тому, лейтенант ОСОБА_1 проходив військову службу у НОМЕР_1 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України в період з 29.07.2021 по 10.08.2022 року.

Щодо вислуги у військовому званні та присвоєння чергового звання, зазначає, що на момент виникнення спірних правовідносин, діяло «Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України» затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 року №1115/2009 із змінами від 29.09.2021, так відповідно до абз. 5 п. 57 Положення, особам офіцерського складу, які закінчили вищі військові навчальні заклади або військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти з п`ятирічним строком навчання та більше, строк вислуги у військовому званні лейтенанта зменшується на один рік.

Поряд з цим позивач у позовній заяві зазначає, що в період з 05.08.2017 по 26.06.2021 проходив військову службу (навчання) за схемою підготовки «курсант» за спеціальністю 081 «Право» в Національній академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького, за результатами проведення державних іспитів та навчання протягом 4 років отримав диплом з відзнакою. На момент вступу в академію діяло Положення зі змінами від 29.12.2017, а вже на момент завершення навчання та присвоєння первинного військового звання «лейтенант» від 21.06.2021 діяло Положення зі змінами від 05.09.2020, в якому зазначалося, що для осіб офіцерського складу, які закінчили вищий військовий навчальний заклад Держприкордонслужби, вищі військові навчальні заклади інших військових формувань або військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів (незалежно від строків навчання) з відзнакою, строк вислуги у військовому званні лейтенанта зменшується на один рік, тому, позивач очікував доведення наказу начальника органу охорони кордону про присвоєння чергового військового звання «старший лейтенант»» посилаючись на Положення зі змінами від 05.09.2020, не враховуючи те, що на момент виникнення спірних правовідносин діяло Положення зі змінами від 29.09.2021.

Відповідач зазначає, що за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі та цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Враховуючи наведене, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову.

Позивач подав суду відповідь на відзив, в якому зазначає про необґрунтованість та недоведеність фактів. Обґрунтовуючи відповідь на відзив позивач зазначає, що відповідно до статті 151-2 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені, тобто якщо звернутись до висновків щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеному у рішенні Конституційного Суду України від 13.05.1997 №1-зп, слід вважати, що стаття 58 Конституції України 1996 року закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта. Принцип незворотності дії в часі поширюється також на Конституцію, яка є Основним Законом держави (Преамбула Конституції України). Виняток з цього принципу допускається лише у випадках, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи (ч. 1 ст. 58 Конституції України).

Зазначає, що відповідач не в спромозі визнати, що позивач набув правові відносини з Державною прикордонною службою України в 2017 році (з моменту вступу в ІНФОРМАЦІЯ_3 ), та не розуміє, що Указ Президента «Про Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України» в редакції від 29.09.2021 погіршує становище позивача питанням присвоєння чергового військового звання «старший лейтенант», тому, повинен керуватися редакцією, яка діяла на період утворення відносин з Державною прикордонної службою.

Враховуючи наведене, позивач просить суд врахувати відповідь на відзив та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Суд всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та,-

встановив:
ОСОБА_1 , громадянин України, у 2021 році з відзнакою закінчив Національну академію Державної прикордонної служби України ім. Богдана Хмельницького за спеціальністю «Право», отримавши ступінь вищої освіти «бакалавр», про що свідчить диплом бакалавра серії НОМЕР_2 , виданий 26.06.2021.

ОСОБА_1 проходив службу в ІНФОРМАЦІЯ_6 (Військова частина НОМЕР_3 ) в військовому званні «лейтенант», що підтверджується службовим посвідченням НОМЕР_4 , виданого 26.06.2021.

В липні 2022 позивач в усному порядку звернувся до керівника кадрового підрозділу НОМЕР_1 прикордонного загону ІНФОРМАЦІЯ_4 , щодо неприсвоєння чергового військового звання «старший лейтенант», на що отримав відповідь, що в редакції Указу від 29.09.2021 відсутня норма права, яка б надавала право на отримання звання «старший лейтенант».

Зазначене усне звернення та отримання усної відповіді сторонами не заперечується.

Позивач вважаючи протиправною бездіяльність щодо неприсвоєння чергового військового звання «старший лейтенант», звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ від 25.03.1992 (надалі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Частиною 4 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ визначено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до абз. 5 ч. 6 ст. 2 Закону №2232-XII військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів) є видом військової служби.

Згідно ст. 3 Закону №2232-XII, правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», «Про Збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону № 2232-XII, військовослужбовці, резервісти та військовозобов`язані поділяються на рядовий склад, сержантський і старшинський склад та офіцерський склад.

Згідно ч. 2 ст. 5 Закону № 2232-XII, встановлюються такі армійські військові звання:

- рядовий склад (рекрут, солдат, старший солдат);

- сержантський і старшинський склад: молодший сержантський і старшинський склад (молодший сержант, сержант), старший сержантський і старшинський склад (старший сержант, головний сержант, штаб-сержант), вищий сержантський і старшинський склад (майстер-сержант, старший майстер-сержант, головний майстер-сержант);

- офіцерський склад: молодший офіцерський склад (молодший лейтенант, лейтенант, старший лейтенант, капітан), старший офіцерський склад (майор, підполковник, полковник), вищий офіцерський склад (бригадний генерал, генерал-майор, генерал-лейтенант, генерал).

Частиною 5 ст. 5 Закону № 2232-XII передбачено, що присвоєння та позбавлення військових звань, пониження та поновлення у військовому званні військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, переатестація осіб, які мають спеціальні звання або класні чини, для присвоєння військових звань здійснюються в порядку, визначеному статутами Збройних Сил України, положеннями про проходження військової служби, положеннями про проходження громадянами України служби у військовому резерві. Військові звання присвоюються довічно.

Відповідно до ст. 2 Закону № 2232-XII Указом Президента України від 29.12.2009 № 1115/2009 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України (надалі - Положення № 1115/2009).

Цим Положенням визначається порядок проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України (далі - Держприкордонслужба) у мирний час та особливості проходження військової служби в ній в особливий період.

Відповідно до пунктів 2, 3 Положення № 1115/2009 громадяни проходять військову службу в Держприкордонслужбі (далі - військова служба) в добровільному порядку або за призовом. Громадяни, які проходять військову службу в Держприкордонслужбі, є військовослужбовцями Держприкордонслужби (далі - військовослужбовці). У добровільному порядку в Держприкордонслужбі громадяни проходять: військову службу за контрактом осіб офіцерського складу.

Відповідно до пункту 12 Положення № 1115/2009 встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців з державою, зокрема включення їх до списків особового складу органів Держприкордонслужби або виключення з таких списків, присвоєння та позбавлення військових звань, пониження та поновлення у військових званнях, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку тощо, оформлюється письмовими наказами на підставі документів, види та форма яких установлюються наказом Міністерства внутрішніх справ України.

Відповідно до п. 49 Положення № 1115/2009 військовослужбовці, які проходять військову службу в органах Держприкордонслужби, поділяються на рядовий склад, сержантський і старшинський склад, офіцерський склад.

Сержантський і старшинський склад поділяється на молодший сержантський і старшинський склад, старший сержантський і старшинський склад та вищий сержантський і старшинський склад.

Офіцерський склад поділяється на молодший офіцерський склад, старший офіцерський склад та вищий офіцерський склад.

Згідно п. 52 Положення № 1115/2009 військове звання може бути первинним або черговим.

Для осіб рядового складу первинним є військове звання рекрута.

Для осіб сержантського і старшинського складу первинним є військове звання молодшого сержанта (старшини 2 статті).

Для осіб офіцерського складу первинним є військове звання молодшого лейтенанта.

Черговим військовим званням є військове звання, наступне за тим, що має військовослужбовець.

Первинне військове звання рядового складу присвоюється громадянам, які вступили на військову службу за контрактом осіб рядового складу або прийняті на військову службу (навчання) за контрактом курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти і не мають військових звань, до складання ними Військової присяги. Після складання Військової присяги таким військовослужбовцям (курсантам) присвоюється військове звання солдата (матроса).

Первинне військове звання рядового складу присвоюється громадянам, які вступили на військову службу за контрактом осіб рядового складу, наказом посадової особи, яка має право видавати накази по особовому складу та до повноважень якої належить призначення військовослужбовців на відповідні посади, а громадянам, які прийняті на військову службу (навчання) за контрактом курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, - керівником відповідного закладу освіти.

Первинне військове звання сержантського і старшинського складу присвоюється:

- військовослужбовцям рядового складу, які пройшли навчання (підготовку) за програмою підготовки сержантів і старшин, - начальником навчального центру або ректором вищого військового навчального закладу Держприкордонслужби, в яких проходили навчання такі військовослужбовці відповідно;

- військовослужбовцям рядового складу, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або військову службу за контрактом, резервістам, військовозобов`язаним, які не мають військових звань офіцерського складу, особам віком від 18 років, які мають вищу, фахову передвищу, професійну (професійно-технічну) або повну загальну середню освіту та не досягли граничного віку перебування на військовій службі, які уклали контракт про проходження військової служби за контрактом осіб сержантського і старшинського складу, - одночасно із призначенням на посади сержантського і старшинського складу наказом посадової особи, до повноважень якої належить призначення на посади.

Первинне військове звання офіцерського складу присвоюється Головою Державної прикордонної служби України.

Пунктом 57 Положення № 1115/2009 встановлено, що для військовослужбовців рядового складу, курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти строк вислуги у військовому званні рядового складу не встановлюється.

Для військовослужбовців сержантського і старшинського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби) встановлюються такі строки вислуги у військовому званні:

- молодшого сержанта (старшини 2 статті) - 1 рік;

- сержанта (старшини 1 статті) - 2 роки;

- старшого сержанта (головного старшини), головного сержанта (головного корабельного старшини), штаб-сержанта (штаб-старшини), майстер-сержанта (майстер-старшини), старшого майстер-сержанта (старшого майстер-старшини) - 3 роки.

Строк вислуги у військовому званні головного майстер-сержанта (головного майстер-старшини) не встановлюється.

Для осіб молодшого та старшого офіцерського складу, які проходять військову службу, встановлюються такі строки вислуги у військовому званні:

- молодшого лейтенанта, лейтенанта - 2 роки;

- старшого лейтенанта, капітана (капітан-лейтенанта) - 3 роки;

- майора (капітана 3 рангу) - 4 роки;

- підполковника (капітана 2 рангу) - 5 років;

- полковника (капітана 1 рангу) - 2 роки.

Для осіб офіцерського складу, які закінчили вищі військові навчальні заклади або військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти з п`ятирічним строком навчання та більше, строк вислуги у військовому званні лейтенанта зменшується на один рік. Для осіб сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за другим або наступним контрактом, мають освітній ступінь вищої освіти не нижче бакалавра, атестовані до присвоєння первинного військового звання офіцерського складу, після прийняття на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу строк вислуги у військовому званні молодшого лейтенанта становить 1 рік.

З оголошенням стану війни і до дня та часу його припинення для осіб сержантського, старшинського та офіцерського складу, які проходять військову службу, встановлюються такі строки вислуги у військовому званні:

- молодшого та старшого сержантського і старшинського складу, молодшого офіцерського складу - 1 рік;

- вищого сержантського і старшинського складу, старшого офіцерського складу - 2 роки.

Зазначені норми Положення № 1115/2009 в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, а саме 26.06.2022 (очікування позивачем присвоєння чергового звання «старший лейтенант»).

Проте, ОСОБА_1 вважає, що до нього має бути застосоване Положення № 1115/2009 в редакції від 29.12.2009 (яке набирає чинності з 01.01.2010) яке діяло на момент вступу в ІНФОРМАЦІЯ_3 та від 05.09.2020, яке діяло на момент завершення навчання в Національній академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького та отримання диплома бакалавра з відзнакою і присвоєння звання «лейтенанта» 26.06.2021, а саме, що для осіб офіцерського складу, які закінчили вищий військовий навчальний заклад Держприкордонслужби, вищі військові навчальні заклади інших військових формувань або військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів (незалежно від строків навчання) з відзнакою, строк вислуги у військовому званні лейтенанта зменшується на один рік.

Суд критично оцінює таку позицію ОСОБА_1 , щодо застосування до нього норми абз. 21 п. 57 Положення № 1115/2009 в редакції від 29.12.2009 та від 05.09.2020, враховуючи наступне.

Абзацом 1 статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 09.02.1999 № 1-рп/99 (справа № 1-7/99) визначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Дія нормативно-правових актів у часі раніше визначалась тільки в окремих законах України (стаття 6 Кримінального кодексу України (2001-05), стаття 8 Кодексу України про адміністративні правопорушення (80731-10), стаття 3 Цивільного процесуального кодексу України (1501-06) та інші). Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.

Відповідальність можлива лише за наявності в законі чи іншому нормативно-правовому акті визначення правопорушення, за яке така юридична відповідальність особи передбачена, і яка може реалізовуватись у формі примусу зі сторони уповноваженого державою органу.

Таким чином, суд наголошує, що нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, за виключенням того, що це пом`якшує саме відповідальність фізичної особи.

Положення абз. 21 п. 57 Положення № 1115/2009 в редакції: «Для осіб офіцерського складу, які закінчили вищий військовий навчальний заклад Держприкордонслужби, вищі військові навчальні заклади інших військових формувань або військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів (незалежно від строків навчання) з відзнакою, строк вислуги у військовому званні лейтенанта зменшується на один рік.» діяли до 29.09.2021.

Починаючи з 29.09.2021 почала діяти нова редакція пункту 57 Положення № 1115/2009, відповідно до якої «Для осіб офіцерського складу, які закінчили вищі військові навчальні заклади або військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти з п`ятирічним строком навчання та більше, строк вислуги у військовому званні лейтенанта зменшується на один рік. Для осіб сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за другим або наступним контрактом, мають освітній ступінь вищої освіти не нижче бакалавра, атестовані до присвоєння первинного військового звання офіцерського складу, після прийняття на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу строк вислуги у військовому званні молодшого лейтенанта становить 1 рік.»

Суд зазначає, що після випуску з Національної академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького та отримання диплома бакалавра з відзнакою і присвоєння звання «лейтенанта» 26.06.2021, та викладенням п. 57 Положення № 1115/2009 від 29.09.2021, відповідно до якого особи офіцерського складу, які закінчили вищі військові навчальні заклади або військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти з п`ятирічним строком навчання та більше, строк вислуги у військовому званні лейтенанта зменшується на один рік, у ОСОБА_1 відсутні правові підстави для присвоєння чергового військового звання станом на 26.06.2022 «старший лейтенант» в сили норм нормативно-правового акту чинного на момент виникнення відповідної події, в даному випадку зменшення строку вислуги у військовому званні лейтенанта у зв`язку з закінченням вищого військового навчального закладу з відзнакою.

Отже, оскільки подія (в даному випадку присвоєння чергового звання) повинна була відбутися 26.06.2022 (вже після внесення змін до Положення № 1115/2009 та набрання чинності 29.09.2021), то до ОСОБА_1 не може застосовуватися норма, яка викладена в новій редакції і тим самим втратила чинність, у зв`язку з тим, що на момент події, факту (строк вислуги у військовому званні лейтенанта) повинен бути застосований той нормативно-правовий акт, під час дії якого настали або мали місце відповідні події/факти, в даному випадку п. 57 Положення № 1115/2009 в редакції від 29.09.2021.

Таким чином, позивач помилково вважає, що до нього має бути застосований абз. 21 п. 57 Положення № 1115/2009 в редакції до 29.09.2021.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_3 ) про зобов`язання присвоїти чергове військове звання «старший лейтенант» по завершенню строку вислуги в військовому званні «лейтенант» з 26.06.2022 задоволенню не підлягають.

За приписами частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з частинами 1 та 4 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до приписів статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 статті 77 КАС України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Аналогічна позиція стосовно обов`язку доказування була висловлена Європейським судом з прав людини у пункті 36 справи «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 01 липня 2003 року №37801/97, в якому він зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення).

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не підтвердженого документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч. 2 ст. 77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

У контексті оцінки доводів позову суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивачем при зверненні до суду не обґрунтовано, у чому саме полягає порушення його прав та законних інтересів зі сторони відповідача, оскільки як встановлено, позивач вважає, що до нього може бути застосований нормативно-правовий акт, який втратив чинність на момент досягнення відповідної події.

Отже, позовні вимоги є безпідставні та необґрунтовані, з огляду на що у задоволенні позову слід відмовити.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Оскільки позивач згідно з ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору та враховуючи приписи ст. 139 КАС України, судові витрати щодо розподілу судового збору у справі розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 72, 73, 242-246, 250, 257-262 КАС України, суд, -

ухвалив:

1. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 про зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_3 ) вчинити дії - відмовити повністю.

2. Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 04.11.2022.
Суддя Коморний О.І.