Справа № 360/758/22
Суддя: Т.І. Чернявська
Дата ухвалення: 2022-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
Іменем України

07 листопада 2022 року Справа № 360/758/22

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Чернявська Т.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом адвоката Бондар Юлії Миколаївни в інтересах ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Старобільської районної державної адміністрації Луганської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Луганського окружного адміністративного суду перебуває справа за позовом ОСОБА_2 (далі представник позивача) в інтересах ОСОБА_1 (далі позивач) до Управління соціального захисту населення Старобільської районної державної адміністрації Луганської області (далі відповідач), в якому представник позивача просить:

- визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Старобільської районної державної адміністрації Луганської області щодо відмови у встановленні ОСОБА_1 статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та щодо видачі «Посвідчення члена сім`ї загиблого» після смерті ОСОБА_3 ;

- зобов`язати Управління соціального захисту населення Старобільської районної державної адміністрації Луганської області видати ОСОБА_1 «Посвідчення члена сім`ї загиблого» після смерті ОСОБА_3 .

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначила, що позивач перебувала в шлюбі з ОСОБА_3 з 17 жовтня 1987 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим повторно 28 січня 2020 року Марківським районним відділом ДРАЦС Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Як вбачається з посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_2 , виданого Марківським райвійськкоматом Луганської області 25 вересня 1996 року, ОСОБА_3 був ветераном війни - учасником бойових дій. Крім того, 17 лютого 2020 року ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 видане посвідчення «Ветеран військової служби» серії НОМЕР_3 .

Відповідно до архівної довідки, виданої Федеральним державним казенним закладом «Центральний архів Міністерства оборони Російської Федерації» 21 липня 2017 року за № 8/17243, ОСОБА_3 дійсно під час виконання інтернаціонального обов`язку брав участь у бойових діях в Демократичній Республіці Афганістан. Під час виконання обов`язків військової служби чоловік позивача 05 жовтня 1986 року отримав контузію головного мозку внаслідок поранення, був інвалідом ІІ групи та мав право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 , виданим Марківським управлінням праці та соціального захисту населення 26 травня 2016 року.

Згідно із довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААА № 441590 від 24 травня 2016 року ОСОБА_3 довічно була встановлена ІІ група інвалідності, причина «контузія, так, пов`язана з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку».

Згідно з довідкою Центральної військово-лікарської комісії від 18 квітня 2017 року № 1903, оскільки ОСОБА_3 був інвалідом війни II групи з травня 2016 року довічно, додаткових рішень ЦВЛК для встановлення причинного зв`язку травми (контузії) та її наслідків з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, не потрібно.

Крім того, ОСОБА_3 за успішне виконання завдання з надання інтернаціональної допомоги Демократичній Республіці Афганістан був нагороджений медаллю «За відвагу», що підтверджується архівною довідкою Федерального державного казенного закладу «Центральний архів Міністерства оборони Російської Федерації» від 27 травня 2019 року за № 2/П-29020.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 , виданим 26 листопада 2021 року Марківським районним відділом ДРАЦС Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), актовий запис № 379.

Позивач звернулася до відповідача із заявою про встановлення статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а також про видачу посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни після смерті чоловіка.

Листом від 29 грудня 2021 року № 02-37/7583 відповідач відмовив ОСОБА_1 у встановленні вказаного статусу та видачі відповідного посвідчення з посиланням на пункт 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» вказуючи на те, що дане питання може бути розглянуте за умови надання документа, який встановлює причинний зв`язок загибелі (смерті) військовослужбовця з виконанням обов`язків військової служби, та порадив звернутися до Обласної МСЕК з метою отримання такого документу.

З посиланням на положення статей 19, 46 Конституції України, статей 1, 4, 7, 10 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року № 302, представник позивача вважає протиправними дії відповідача щодо відмови у видачі позивачу посвідчення члена сім`ї померлого ветерана війни та просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою від 07 лютого 2022 року про відкриття провадження в адміністративній справі визначено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалу від 07 лютого 2022 року надіслано судом на адресу відповідача рекомендованим листом з повідомленням 08 лютого 2022 року.

Ухвалу від 07 лютого 2022 року відповідач отримав 07 лютого 2022 року також через підсистему (модуль) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд», про що свідчить довідка про доставку процесуального документа в електронній формі.

Ухвалою від 20 червня 2022 року повторно витребувано від відповідача документи.

Управління соціального захисту населення Старобільської районної державної адміністрації Луганської області правом подати відзив на позовну заяву не скористалося.

Відповідно до положень частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-76, 90 КАС України, судом встановлено таке.

17 жовтня 1987 року між позивачем ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , укладено шлюб, про що свідчить повторне свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 28 січня 2020 року, видане Марківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Згідно з довідкою командира військової частини НОМЕР_6 без дати та без номеру ОСОБА_3 дійсно отримав поранення 05 жовтня 1986 року, діагноз: контузія головного мозку, травма отримана при виконанні обов`язку військової служби в ДРА при обстрілі КП 2 МСБ.

Відповідно до архівної довідки Федеральної державної казенної установи «Центральний архів Міністерства оборони Російської Федерації» від 21 липня 2017 року № 8/17243 в наказі командира військової частини польова пошта НОМЕР_6 від 31 жовтня 1985 року № 324 значиться: «Нижчепойменованих військовослужбовців, які прибули для проходження подальшої служби, цього числа зарахувати до списків особового складу частини, на всі види забезпечення та призначити: … 34. Молодшого сержанта ОСОБА_3 , - для підтримання бойової готовності до роти зв`язку». Підстава: ЦА МО РФ, фонд 7849, опис 998088с, справа 22, аркуш 325 (зв.). Книги обліку рядового та сержантського складу військової частини польова пошта НОМЕР_6 призову 1985 року, накази командира військової частини польова пошта НОМЕР_6 по стройовій частині за 1986-1987 роки та загальним питанням за 1985-1987 роки на зберігання до Центрального архіву Міністерства оборони Російської Федерації не надходили. Особовий склад військової частини польова пошта НОМЕР_6 в період з 25 грудня 1979 року по 11 лютого 1989 року приймав участь в бойових діях на території Республіки Афганістан. Підстава: ДГШ ВС РФ від 30 липня 2001 року № 314/12/0555.

Згідно з архівною довідкою Федеральної державної казенної установи «Центральний архів Міністерства оборони Російської Федерації» від 27 травня 2019 року № 2/П-29020 в указі Президії Верховної Ради СРСР від 23 липня 1987 року № 7427-ХІ значиться: «За успішне виконання завдання з надання інтернаціональної допомоги Демократичній Республіці Афганістан нагородити: медаллю «За відвагу»… ОСОБА_3 молодшого сержанта…». Підстава: ЦА МО РФ, фонд 33, опис 1/12917с, справа 313, аркуш 205. В нагороджувальному листі до указу Президії Верховної Ради СРСР від 23 липня 1987 року № 7427-ХІ, за яким молодший сержант ОСОБА_3 , 1966 року народження, уродженець смт Марківка Ворошиловградської області, нагороджений медаллю «За відвагу» за посадою командира відділення старшого радіотелефоніста 177 мотострілкового полку НОМЕР_7 мотострілкової дивізії, записано: «…У Збройних Силах СРСР з 24 квітня 1985 р… В ДРА з серпня 1985 р. За цей час приймав участь у 2 рейдових операціях зі знищення бандугрупувань заколотників, у забезпеченні зв`язку командуванню батальйону з підлеглими підрозділами… 21 січня 1987 р., під час несення бойового чергування, командний пункт батальйону, де забезпечував зв`язок молодший сержант ОСОБА_3 , був обстріляний заколотниками із гранатометів та реактивної установки. Не дивлячись на сильний вогонь заколотників, молодший сержант ОСОБА_3 продовжував підтримувати стійкий і безперервний зв`язок. В результаті гранати, що розірвалася поруч, молодший сержант ОСОБА_3 отримав контузію, але не залишив бойове чергування. Виявляючи мужність та відвагу, забезпечував безперервне керування підрозділами батальйону…».

Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА № 441590 від 24 травня 2016 року ОСОБА_3 повторно з 01 травня 2016 року безстроково встановлено ІІ групу інвалідності, причина інвалідності контузія, так, пов`язана з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку.

Згідно з посвідченням від 25 вересня 1996 року серії НОМЕР_2 , виданим ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_3 був учасником бойових дій, та мав пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій.

Відповідно до посвідчення від 17 лютого 2020 року серії НОМЕР_3 , виданого ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 був ветераном військової служби, та мав пільги, встановлені законодавством України для ветеранів військової служби.

Згідно з посвідченням від 26 травня 2016 року серії НОМЕР_4 , виданим Управлінням соціального захисту населення Марківської районної державної адміністрації Луганської області, ОСОБА_3 з 01 травня 2016 року був інвалідом війни ІІ групи та мав пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни.

Листом від 18 квітня 2017 року № 1903 Центральна військово-лікарська комісія, розглянувши документи ОСОБА_3 щодо встановлення причинного зв`язку травми (контузії) та її наслідків з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, повідомила останнього, що згідно з наданою копією довідки Луганської обласної медико-соціальної експертної комісії ОСОБА_3 є інвалідом війни ІІ групи з травня 2016 року довічно. Додаткових рішень Центральної військово-лікарської комісії не потрібно.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить лікарське свідоцтво про смерть від 24 листопада 2021 року № 300, видане Комунальним некомерційним підприємством «Старобільська багатопрофільна лікарня Старобільської міської ради Луганської області», та свідоцтво про смерть серії НОМЕР_5 від 26 листопада 2021 року, видане Марківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Старобільському районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), актовий запис № 379.

На заяву позивача про встановлення статусу та видачі відповідного посвідчення члена сім`ї померлого ветерана війни відповідач листом від 29 грудня 2021 року № 02-37/7583 відмовив ОСОБА_1 у встановленні вказаного статусу та видачі відповідного посвідчення з посиланням на пункт 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», вказуючи на те, що питання встановлення статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни може бути розглянуте за умови надання документа, який встановлює причинний зв`язок загибелі (смерті) військовослужбовця з виконанням обов`язків військової служби, та порадив звернутися до Обласної МСЕК з метою отримання такого документу.

Адвокат Бондар Юлія Миколаївна звернулась до відповідача з адвокатським запитом від 11 січня 2022 року № АЗ-1/22, яким просила повідомити про наслідки розгляду заяви позивача про встановлення статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а також про видачу посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни після смерті чоловіка, та прийняте рішення з цього приводу.

Листом від 12 січня 2022 року № 02-42/491 відповідач повідомив представника позивача, що пунктом 2 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту передбачено встановлення статусу дружині (чоловіку) померлих осіб з інвалідністю внаслідок Другої світової війни, а також дружина (чоловік) померлих учасників війни і бойових дій, партизанів і підпільників, визнаних за життя особами з інвалідністю від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин, які не одружилися вдруге. Чоловік позивача мав статус учасника бойових дій та особи з інвалідністю внаслідок війни, інвалідність, пов`язана з виконанням обов`язків військової служби в Демократичній Республіці Афганістан. Питання щодо встановлення позивачу статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни відповідно до статті 10 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту може бути розглянуто на підставі документа, який встановлює причинний зв`язок (смерті) військовослужбовця з виконанням обов`язків військової служби.

Отже, спірним питанням у справі є правомірність дій відповідача щодо фактичної відмови у встановленні позивачу статусу члена сім`ї померлого ветерана війни особи з інвалідністю внаслідок війни та наданні посвідчення члена сім`ї загиблого ветерана війни відповідно до приписів статті 10 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, а саме пункту 2 частини 10 цього Закону.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано позовні вимоги, суд виходить з такого.

Спірні правовідносини врегульовано Законом України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (далі Закон № 3551 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), та Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року № 302 (далі Положення № 302 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В преамбулі до Закону № 3551 зазначено, що цей Закон визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого становлення до них.

Поширення чинності Закону № 3551 на членів сім`ї загиблої особи є похідним від приналежності такої особи до ветеранів війни.

Відповідно до статті 4 Закону № 3551 ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час (стаття 5 Закону № 3551).

Абзацом першим пункту 2 частини першої статті 6 Закону № 3551 передбачено, що учасниками бойових дій визнаються учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).

Згідно із частиною першою статті 7 Закону № 3551 до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю в бойових діях у мирний час.

Пунктом 7 частини другої статті 7 Закону № 3551 визначено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа учасників бойових дій на території інших держав, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з перебуванням у цих державах.

Чоловік позивача за життя був визнаний учасником бойових дій та особою з інвалідністю ІІ групи внаслідок контузії, одержаної під час виконання обов`язку військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку, а отже, був інвалідом внаслідок війни.

За правилами статті 10 Закону № 3551 чинність цього Закону поширюється на:

1) сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів;

сім`ї військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу, які призивалися на збори військовозобов`язаних Міністерства оборони, органів внутрішніх справ і державної безпеки колишнього Союзу РСР і загинули (померли) під час виконання завдань по охороні громадського порядку при надзвичайних ситуаціях, пов`язаних з антигромадськими проявами;

сім`ї загиблих під час Другої світової війни осіб із числа особового складу груп самозахисту об`єктових та аварійних команд місцевої протиповітряної оборони, а також сім`ї загиблих внаслідок бойових дій працівників госпіталів, лікарень та інших медичних закладів;

сім`ї осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України, поліцейських, які загинули або померли внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час участі в антитерористичній операції, захищаючи незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України;

сім`ї осіб, які добровільно забезпечували (або добровільно залучалися до забезпечення) проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях (у тому числі здійснювали волонтерську діяльність) та загинули (пропали безвісти), померли внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час забезпечення проведення антитерористичної операції (у тому числі здійснення волонтерської діяльності), перебуваючи безпосередньо в районах та у період її проведення, під час забезпечення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях (у тому числі здійснення волонтерської діяльності), перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів;

сім`ї осіб, які, перебуваючи у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, загинули (пропали безвісти), померли внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, за умови, що в подальшому такі добровольчі формування були включені до складу Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної гвардії України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів;

сім`ї осіб, які, перебуваючи у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету, територіальної цілісності України, але в подальшому такі добровольчі формування не були включені до складу Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної гвардії України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів, загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання такими добровольчими формуваннями завдань антитерористичної операції у взаємодії із Збройними Силами України, Міністерством внутрішніх справ України, Національною гвардією України та іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення;

сім`ї військовослужбовців (резервістів, військовозобов`язаних) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовців військових прокуратур, осіб рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейських, осіб рядового, начальницького складу, військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, та загинули (пропали безвісти), померли внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, під час безпосередньої участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, у забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, а також сім`ї працівників підприємств, установ, організацій, які залучалися до забезпечення проведення антитерористичної операції, забезпечення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях та загинули (пропали безвісти), померли внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час забезпечення проведення антитерористичної операції безпосередньо в районах та у період її проведення, забезпечення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів;

сім`ї осіб, які загинули або померли внаслідок поранень, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у Революції Гідності, а також сім`ї осіб, яким посмертно присвоєно звання Герой України за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народові, виявлені під час Революції Гідності.

2) дружин (чоловіків) померлих осіб з інвалідністю внаслідок Другої світової війни, а також дружин (чоловіків) померлих учасників війни і бойових дій, партизанів і підпільників, визнаних за життя особами з інвалідністю від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин, які не одружилися вдруге.

На дружин (чоловіків) померлих осіб з інвалідністю внаслідок війни, учасників бойових дій, партизанів, підпільників і учасників війни, нагороджених орденами і медалями колишнього Союзу РСР за самовіддану працю і бездоганну військову службу, визнаних за життя особами з інвалідністю, чинність цієї статті поширюється незалежно від часу смерті особи з інвалідністю;

3) дружин (чоловіків), які не одружилися вдруге, батьків, неповнолітніх дітей померлих учасників бойових дій, партизанів, підпільників, військовослужбовців та учасників війни, які проходили службу у військових підрозділах, частинах, штабах і установах, що входили до складу діючої армії в період Другої світової війни та війни 1938-1939 років з імперіалістичною Японією, нагороджених за бойові дії державними нагородами та орденами і медалями колишнього Союзу РСР (крім ювілейних);

4) дітей померлих учасників бойових дій, які навчаються за денною або дуальною формами здобуття освіти у закладах професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, до закінчення цих закладів освіти, але не довше ніж до досягнення ними 23 років.

Аналіз наведених положень законодавства свідчить про те, що законодавець виділив 4 основні групи, на які поширюється чинність Закону № 3551 (вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду від 10 червня 2019 року у справі № 645/5119/16-а).

При цьому, для набуття статусу особи, на яку поширюється чинність Закону № 3551, відповідно до пункту 2 статті 10 цього Закону повинні бути наявні сукупно такі умови:

померлий чоловік дружини повинен мати статус особи з інвалідністю внаслідок війни (учасника бойових дій);

померлий чоловік дружини повинен бути визнаний за життя особою з інвалідністю від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин, пов`язаних з проходженням військової служби чи участі у бойових діях;

дружина померлого учасника бойових дій не повинна одружитись вдруге.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом в постанові від 28 липня 2022 року у справі № 520/2798/19.

Судом встановлено, що вказані умови дотримані, позаяк померлий чоловік позивача мав статус особи з інвалідністю ІІ групи з наданням пільг, встановлених законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, був визнаний за життя особою з інвалідністю внаслідок війни, а позивач вдруге не одружилася.

Отже, позивач на підставі наявних документів належить до сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, визначених пунктом 2 статті 10 Закону № 3551.

Суд зазначає, що відповідач дійшов помилкових висновків стосовно необхідності надання позивачем документа, який встановлює причинно-наслідковий зв`язок загибелі (смерті) військовослужбовця з виконанням обов`язків військової служби та безпідставно посилається на пункт 1 статті 10 Закону № 3551, оскільки такі вимоги не стосуються осіб, яким надається відповідний статус на підставі пункту 2 статті 10 Закону № 3551, до яких і належить позивач.

Відповідно до пункту 4 Положення № 302 особам, на яких поширюється чинність Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (стаття 10 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом Посвідчення члена сім`ї загиблого.

Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, Посвідчення учасника війни і відповідні нагрудні знаки, Посвідчення члена сім`ї загиблого видаються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення) за місцем реєстрації громадянина (абзац другий пункту 7 Положення № 302).

За таких обставин суд доходить висновку, що позивач, як дружина померлого ОСОБА_3 , який був інвалідом війни та мав право на пільги, встановлені для ветеранів війни інвалідів війни, має право на встановлення статусу члена сім`ї померлого ветерана війни - особи з інвалідністю внаслідок війни, та отримання відповідного посвідчення, а тому відповідач неправомірно відмовив у задоволенні її заяви про встановлення відповідного статусу та видачу відповідного посвідчення.

Згідно з нормами частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог частин першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Нормами частини другої зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02).

Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Суд також зазначає, що відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

З аналізу норм статей 5, 245 КАС України також вбачається, що захист прав у сфері публічно-правових відносин можливий у спосіб зобов`язання відповідача прийняти певне рішення чи зобов`язання вчинити певні дії.

Верховним Судом під час розгляду справи № 823/795/17 за адміністративним провадженням К/9901/2159/17 було зроблено правовий висновок, згідно якого якщо відмова відповідного органу визнана судом протиправною, а іншого варіанту поведінки у суб`єкта владних повноважень за законом не існує, то суд має право зобов`язати такий орган влади вчинити конкретні дії, які б гарантували захист прав і свобод позивача.

Судом на підставі наявних у справі матеріалів встановлено, що для встановлення позивачеві статусу члена сім`ї померлого ветерана війни - особи з інвалідністю внаслідок війни, та надання відповідного посвідчення наявні всі підстави, виконані всі умови, визначені Законом України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту.

Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З метою ефективного захисту прав позивача, про захист яких вона просить, суд на підставі частини другої статті 9 КАС України вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, самостійно обравши спосіб захисту, який відповідає об`єкту порушеного права та у спірних правовідносинах є достатнім, необхідним та ефективним:

визнати протиправною відмову Управління соціального захисту населення Старобільської районної державної адміністрації Луганської області, викладену в листі від 29 грудня 2021 року за № 02-37/7583, у встановленні ОСОБА_1 статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, та видачі відповідного посвідчення Посвідчення члена сім`ї загиблого;

зобов`язати Управління соціального захисту населення Старобільської районної державної адміністрації Луганської області відповідно до статті 10 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту встановити ОСОБА_1 як дружині померлого ветерана війни учасника бойових дій та особи з інвалідністю внаслідок війни, статус особи, на яку поширюється чинність Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, та видати ОСОБА_1 згідно з Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року № 302, відповідне посвідчення - Посвідчення члена сім`ї загиблого.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, однак, зі словесним коригуванням обраного позивачем способу судового захисту.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених вимог.

У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору (частина восьма статті 139 КАС України).

Станом на 01 січня 2022 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 2481,00 грн. Тобто, за одну вимогу немайнового характеру фізична особа мала сплатити судовий збір у розмірі 992,40 грн.

При зверненні до суду з позовом позивачем сплачено судовий збір в розмірі 992,40 грн, що підтверджено квитанцією від 27 січня 2022 року № 0.0..1.

З огляду на те, що спір виник внаслідок неправильних дій відповідача і заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, відповідно до приписів частини першої статті 139 КАС України суд присуджує позивачу понесені нею і документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 992,40 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 77, 90, 94, 132, 139, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити позов адвоката Бондар Юлії Миколаївни в інтересах ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_8 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Управління соціального захисту населення Старобільської районної державної адміністрації Луганської області (ідентифікаційний код 03197055, місцезнаходження: вул. Центральна, буд. 36, м. Старобільськ, Старобільський район, Луганська область, 92703) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії повністю.

Визнати протиправною відмову Управління соціального захисту населення Старобільської районної державної адміністрації Луганської області, викладену в листі від 29 грудня 2021 року за № 02-37/7583, у встановленні ОСОБА_1 статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, та видачі відповідного посвідчення Посвідчення члена сім`ї загиблого.

Зобов`язати Управління соціального захисту населення Старобільської районної державної адміністрації Луганської області відповідно до статті 10 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту встановити ОСОБА_1 як дружині померлого ветерана війни учасника бойових дій та особи з інвалідністю внаслідок війни, статус особи, на яку поширюється чинність Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, та видати ОСОБА_1 згідно з Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року № 302, відповідне посвідчення - Посвідчення члена сім`ї загиблого.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління соціального захисту населення Старобільської районної державної адміністрації Луганської області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 992,40 грн (дев`ятсот дев`яносто дві грн 40 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Т.І. Чернявська