Справа № 640/26290/20
Суддя: Амельохін В.В.
Дата ухвалення: 2022-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

08 листопада 2022 року м. Київ № 640/26290/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Амельохіна В.В. розглянувши матеріали адміністративної справи

за позовом ОСОБА_1

до Ліквідатора Головного територіального управління юстиції у Київській області Прилуцької Марини Олександрівни,

Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з позовом про визнання протиправною бездіяльність ліквідатора Головного територіального управління юстиції у Київській області щодо затримки виплат при звільненні ОСОБА_1 та стягнення з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки виплати при звільненні у розмірі 91676 (дев`яносто одна тисяча шістсот сімдесят шість) гривень 04 копійки.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.02.2021 позов задоволено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2021 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 лютого 2021 року скасовано; позов задоволено; визнано протиправною бездіяльність ліквідатора Головного територіального управління юстиції у Київській області щодо затримки виплат при звільненні позивача за період з 18.02.2020 по 23.03.2020; стягнуто з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (01001, м. Київ, пров. Музейний, 2-д, ) на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 91679 (дев`яносто одна тисяча шістсот сімдесят дев`ять гривень) гривень 04 копійки.

Постановою Верховного Суду від 02.09.2022 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.02.2021 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2021 скасовано, справу направлено на новий розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.09.2022 прийнято справу №640/26290/20 до провадження та залишено позовну заяву після відкриття провадження у справі без руху з підстав пропуску строку звернення до суду.

Позивачем було подано заяву про поновлення строку звернення до суду.

Відповідач подав заперечення на заяву позивача про поновлення строку звернення до суду.

Розглянувши матеріали справи та подані учасниками справи заяви, суд зазначає наступне.

Під час первісного розгляду справи судами встановлено, що позивача звільнено з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Київській області 17.02.2020.

Фактичний розрахунок при звільненні здійснено 23.03.2020, вирішуючи питання про дотримання позивачем строку звернення до суду, Шостий апеляційний адміністративний суд установив, що позивач дізнався про здійснення такого розрахунку 18.09.2020, при цьому, подача позову відбулась 27.10.2020.

Скасовуючи рішення та постанову судів попередніх інстанцій, Верховний Суд у постанові від 02.09.2022 зазначив про те, що відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Водночас частиною першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

З огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як і в розглядуваному випадку, охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах положень статті 233 Кодексу законів про працю України.

Ухвалюючи таке рішення (постанова від 11.02.2021 у справі № 240/532/20), Верховний Суд одночасно відступив від висновку щодо застосування частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в його постановах, а також погодився з висновком щодо застосування частини п`ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України у подібних правовідносинах, викладеному в інших його постановах, зокрема, від 04.12.2019 (справа № 815/2681/17) і від 22.01.2020 (справа № 620/1982/19).

На виконання ухвали від 09.09.2022 позивачем подано заяву про поновлення строку звернення до суду, яка ґрунтується на тому, що станом на дату звернення до суду Верховний Суд ще не ухвалив постанову від 11.02.2021 у справі № 240/532/20 та не відступив від висновків щодо застосування ч. 5 ст. 122 КАС України, як спеціальної норми до спірних правовідносин, натомість, оскільки ОСОБА_1 дізнався про порушене право 18.09.2020, правомірно керувався тримісячним строком та звернувся в його межах - 27.10.2020.

Центральним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Київ) подано заперечення на заяву позивача, у якому зазначає про існування інших висновків Верховного Суду щодо застосування місячного строку звернення у подібних правовідносинах, зокрема, у постановах від 04.12.2019 у справі № 815/2681/17 та від 22.01.2020 у справі № 620/1982/19.

Крім того, під сумнів ставиться дата, коли позивач дізнався про порушене право, оскільки така можливість у нього була з 24.03.2020, тобто, одразу після здійснення виплати, з огляду на що, строк звернення до суду завершився 06.08.2020, з урахуванням Перехідних положень Закону № 731-ІХ від 17.07.2020.

У відповідь на згадану заяву позивачем подано додаткові пояснення щодо строку звернення до суду, в яких наголошує на превалюючому застосуванні судами ч. 1 ст. 233 КЗпП України, з метою визначення строку звернення до суду, натомість, існування розбіжних висновків Верховного Суду, створюють умови правової невизначеності, що може мати наслідком обмеження доступу до правосуддя.

Увага звертається на положеннях ст. ст. 116 та 117 КЗпП України, в яких визначений обов`язок роботодавця повідомити працівника перед виплатою належних при звільненні сум. Оскільки жодних подібних повідомлень не направлялось, а обов`язок працівника слідкувати за датою остаточного розрахунку відсутній, можливість позивача дізнатись про виплату всіх належних при звільненні сум, була істотно обмежена.

Додатково звертається увага на хворобу позивача коронавірусною хворобою у період з 20.05.2020 по 31.07.2020, що підтверджується випискою з медичної картки хворого від 31.07.2020, яка наявна у матеріалах справи і яка досліджувалась Шостим апеляційним адміністративним судом у постанові від 07.07.2021. За змістом наданих пояснень, тривале лікування та реабілітація істотно ускладнили своєчасне встановлення факту виплати роботодавцем належних при звільненні сум.

З урахуванням наведеного, вирішуючи питання щодо поважності або неповажності причин пропуску строку звернення до суду, слід вирішити питання щодо належного строку звернення, а також, стосовно дати, коли позивач дізнався, або міг дізнатись про порушене право.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З урахуванням ч. ч. 1, 5 ст. 122 КАС України, затримка розрахунку при звільненні є триваючим порушенням, яке розпочинається з наступного за звільненням днем та завершується датою фактичної виплати належних працівникові коштів, при цьому, строк звернення до суду з вимогою про виплату середнього заробітку за час затримки такого розрахунку, розпочинається з наступного дня за здійсненням відповідної виплати.

Суд звертає увагу на те, що КАС України пов`язує початок відліку строку звернення з дати, коли особа дізналась або мала дізнатись про порушене право або, у даному випадку, про завершення порушення права позивача. При цьому, ч. 1 ст. 116 КЗпП України передбачений обов`язок роботодавця письмово повідомити працівника перед виплатою належних при звільненні сум.

Із наданої позивачем виписки по рахунку від 18.09.2020 убачається, що 18.03.2020 та 23.03.2020 відбулись виплати з призначеннями платежу «Зарплата, Головне територіальн. Коментар до платежу: Zarobitna plata za liutyi 2020».

Як зазначає позивач, що не спростовується відповідачами та наявними матеріалами справи, жодних повідомлень із розрахунком належних при звільненні сум ОСОБА_1 не надсилалось.

За висновком суду, виконання такого обов`язку роботодавцем дозволяє звільненому працівнику дізнатись про суму коштів, яка має надійти, а також про наступну обставину - виплату таких коштів.

В даному випадку, слід погодитись із позивачем з тим, що відсутність такого повідомлення істотно перешкоджає можливості дізнатись про завершення триваючого порушення.

Крім того з 02.04.2020 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби COVID-19» від 30.03.2020 №540-IX.

Відповідно до п. 3 Прикінцевих положень КАС України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені в тому числі статтею 122 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до адміністративного суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID- 19).

Зазначені положення діяли до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 731-IX від 17.07.2020.

З урахуванням внесених змін, п. 3 Прикінцевих положень КАС України викладено в наступній редакції: під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Таким чином, до 06.08.2020 діяла норма, яка визначала безумовне продовження всіх процесуальних строків, а в редакції Закону № 731-IX від 17.07.2020, п. 3 Прикінцевих положень КАС України визначає обмеження, впроваджені у зв`язку з карантином, як поважну причину пропуску такого строку.

Як вже зазначалось та досліджувалось Шостим апеляційним адміністративним судом, з 20.05.2020 по 31.07.2020 позивач лікувався від коронавірусної хвороби, що підтверджується випискою з медичної картки хворого від 31.07.2020.

Із пояснень позивача убачається, що після тривалого лікування слідував період реабілітації та відновлення, оскільки саме лікування відбувалось амбулаторно через перевантаження лікарень, без належного догляду від лікарів.

За висновком суду, обставини, пов`язані із захворюванням коронавірусною хворобою, слід віднести до поважних, не зважаючи на наявність чи відсутність спеціальних положень у процесуальному законі.

Зважаючи на невиконання роботодавцем обов`язку щодо письмового повідомлення про розрахунок перед виплатою, звертаючи увагу на обставини хвороби та реабілітації позивача, варто констатувати наявність обмежуючих обставин, які не залежали від волі ОСОБА_1 та перешкоджали його можливості дізнатись про завершення розрахунку при звільненні.

Таким чином, зважаючи на наявність одночасно декількох зовнішніх обставин, які виправдовують пасивну поведінку позивача, отримання виписки з рахунку в банку від 18.09.2020 слід вважати датою обізнаності про порушене право, у розумінні КАС України.

Стосовно строку звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Як зазначалось вище, ч. 5 ст. 122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Частиною 1 ст. 233 КЗпП України (в редакції чинній, на дату звернення позивача до суду) було передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

При цьому, в питаннях, пов`язаних зі звільненням з публічної служби, судами згадані норми застосовувались не однаково.

Позивач, із посиланням на постанову Верховного Суду в даній справі, посилається на постанови від 30.01.2019 у справі № 806/2164/16, від 11.02.2020 у справі № 420/2934/19, від 13.03.2019 у справі № 813/1001/17, правова позиція в яких визначає необхідність застосування саме ч. 1 ст. 233 КЗпП України у подібних правовідносинах.

Від згаданих позицій відступив Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 11.02.2021 у справі № 240/532/20.

У той же час, Центральним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Київ) наголошено на одночасному існуванні висновків щодо застосування, як спеціальної до спірних правовідносин, норми ч. 5 ст. 122 КАС України, зокрема, у постановах від 04.12.2019 у справі № 815/2681/17 та від 22.01.2020 у справі № 620/1982/19.

Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Станом на дату звернення позивача до суду (27.10.2020), існувала розбіжність щодо застосування строку звернення у подібних правовідносинах, яка в подальшому вирішена спеціалізованою палатою Верховного Суду на користь ч. 5 ст. 122 КАС України, тобто, місячного строку звернення.

У той же час, до постановлення 11.02.2021 судового рішення, в якому згадана палата відступила від висновків щодо застосування ч. 1 ст. 233 КЗпП України, розбіжність у правозастосуванні призвела до виникнення колізії. При цьому, періодичне чергування висновків Верховного Суду щодо належного застосування тієї чи іншої норми, не сприяло вирішенню такої прогалини в національному законодавстві.

Крім того, ч. 1 ст. 233 КЗпП України була предметом конституційного звернення щодо офіційного її тлумачення. У рішенні Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22.02.2012 зазначено, що положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ( 995_004 ) та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Європейської конвенції з прав людини (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Правила, які регламентують етапи і терміни подачі заяви на судовии? розгляд спрямовані на забезпечення належного здіи?снення правосуддя і відповідність нормам, а саме, принципу правовоі? визначеності (CanЮete de GonЮi v. Spain (Кан`єте де Гоньі проти Іспаніі?), § 36).

Встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (справи «Белле проти Франції», «Ільхан проти Туреччини», «Пономарьов проти України», «Щокін проти України» тощо).

У справах «Sunday Times v. United Kingdom» та «Steel and others v. The United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» має на увазі не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства. До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика. Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

В ситуації існування одночасно двох суперечливих норм, а також розбіжної судової практики щодо їх застосування, у правовідносинах, які врегульовані такими нормами, безумовно виникає брак правової визначеності. З урахуванням принципу верховенства права та з метою забезпечення належного та зрозумілого права на доступ до правосуддя, така прогалина має вирішуватись, шляхом найбільш сприятливого для сторони тлумачення.

На переконання суду, факт того, що позивач керувався тримісячним строком звернення до суду у 2020 році, з урахуванням правозастосовчих позицій Верховного Суду та офіційного тлумачення Конституційного Суду України, є відображенням його справедливого очікування, а не порушення норми процесуального законодавства.

При цьому, оскільки постанова від 11.02.2021 у справі № 240/532/20 ухвалена Верховним Судом значно пізніше, посилання на такі висновки звузило у часі право позивача на звернення до суду.

Згідно з ч. 1 ст. 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

За висновком суду, позивачем доведено наявність причин та обставин, які зумовили певну затримку у зверненні з позовом, проте, не залежали від його волі, з огляду на що, пропущений строк слід поновити як таких, що пропущений з поважних причин.

Згідно з ч. 14 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, суд продовжує розгляд справи, про що постановляє ухвалу не пізніше наступного дня з дня отримання інформації про усунення недоліків.

За таких обставин, суд дійшов висновку про можливість продовження розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Керуючись статтями 12, 171, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, -

УХВАЛИВ:

1. Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовом до Ліквідатора Головного територіального управління юстиції у Київській області Прилуцької Марини Олександрівни та Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

2. Продовжити розгляд адміністративної справи №640/26290/20 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

3. Запропонувати відповідачам у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення їм даної ухвали надати відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 162 КАС України, або заяву про визнання позову.

До відзиву додаються:

1) докази, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем, зокрема, але не обмежуючись у даному випадку: належним чином засвідчені копії всіх матеріалів, на підставі яких прийнято оскаржувані рішення;

2) документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

4. Роз`яснити сторонам, що позивач має право подати до суду відповідь на відзив (ст. 163 КАС України), а відповідач - заперечення (ст. 164 КАС України) протягом п`ятиденного строку, відлік якого починається, відповідно: для позивача - з моменту отримання відзиву на позов, а для відповідача - з моменту отримання відповіді на відзив.

Відповідь на відзив та заперечення повинні відповідати вимогам ст. 162 КАС України.

У разі подання відповіді на відзив або заперечення до них необхідно додати:

1) докази, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються викладені у них заперечення, якщо такі докази не надані іншою стороною;

2) документи, що підтверджують надіслання (надання) відповіді на відзив або заперечення і доданих до них доказів іншим учасникам справи.

5. У порядку ч. 4. ст. 9, ч. 1 та ч. 3 ст. 77 КАС України запропонувати позивачу надати суду протягом п`яти днів з дати отримання даної ухвали:

- всі наявні документи та пояснення, які на думку позивача мають значення для розгляду даної справи та підтверджують доводи позивача, крім тих, що вже надані з позовною заявою.

6. Звернути увагу учасників справи, що копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними (ч. 9 ст. 79 КАС України).

7. У зв`язку з тим, що КАС України не встановлено порядок розгляду заяв, клопотань сторін з процесуальних питань, суд на підставі частини третьої статті 166 КАС України встановлює наступний порядок: заяви, клопотання учасників справи з процесуальних питань подаються до суду з доказами направлення таких заяв, клопотань всім учасникам справи.

8. Роз`яснити сторонам, що веб-адресою сторінки в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається, є http://court.gov.ua/fair/sud2670/.

9. Копію даної ухвали направити учасникам справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 256 КАС України ухвала, постановлена судом під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями). Згідно ч. 1 ст. 295 та ч. 1 ст. 297 КАС України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.В. Амельохін