Справа № 300/1885/22
Суддя: Скільський І.І.
Дата ухвалення: 2022-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"07" листопада 2022 р. справа № 300/1885/22
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Скільського І.І., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі, також позивач, ОСОБА_1 ), звернувся в суд з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (надалі, також відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ) у якій просить:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 , в день його звільнення з військової служби грошової компенсації за індексацію грошового забезпечення у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 31.03.2021 по день фактичної виплати 31.03.2022, терміном 366 днів, виходячи з середньо денного заробітку нарахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що при виключенні його 31.03.2021 зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 йому не проведено всі виплати грошового забезпечення. При цьому, остаточний розрахунок у зв`язку із звільненням позивача здійснено лише 31.03.2022, зокрема, при виплаті індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018. ОСОБА_1 вказує на те, що відповідачем порушено строки виплати індексації грошового забезпечення, тому, керуючись приписами статей 116, 117 Кодексу законів про працю України вважає, що на його користь підлягає виплата середнього грошового забезпечення за період з 31.03.2021 по 31.03.2022, згідно долученого розрахунку сум середнього заробітку, в сумі 172 482,27 грн., розрахованого відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.05.2022 відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), (а.с.19-20).
Від представника відповідача через систему «Електронний суд» 11.05.2022 надійшло клопотання про закриття провадження в частині позовних вимог, заявлених до ВЧ НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності щодо не виплати у день звільнення індексації грошового забезпечення (а.с.32-34).
Також відповідач скористався правом подання відзиву, (а.с.39-40). Так, у відзиві представник відповідача зазначив, що ні Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу» ні іншими нормативно правовими актами не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця зі служби. За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо норми спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. Вказав, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівнику сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 КЗпП є безпідставним. Водночас представник відповідача вказав на очевидну не співмірність заявленої до стягнення суми середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні та на необхідність її зменшення.
Ухвалою суду від 04.11.2022 закрито провадження у справі в частині визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 , в день його звільнення з військової служби грошової компенсації за індексацію грошового забезпечення у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення.
Позивач, не скористалися правом на подання відповіді на відзив.
11.05.2022 відповідач подав в суд клопотання про зупинення провадження у справі на підставі пункту 5 частини 1 статті 236 КАС України.
Розглядаючи таке клопотання ВЧ НОМЕР_1 суд виходить із наступного.
По перше, відповідач не вказав у клопотанні про власне бажання подати ним в суд іншу заяву по суті справи, окрім відзиву на позов, додаткові письмові пояснення чи додаткові докази, за винятком тих, які вже надані до суду.
По друге, після надходження від відповідача відзиву на позов і відповідних письмових доказів, позивач у встановлений ухвалою про відкриття провадження строк не скористався правом на складання відповіді на відзив на адміністративний позов, а відтак у представника ВЧ НОМЕР_1 відсутній обов`язок подавати заперечення на відповідь на відзив.
По третє, в матеріалах справи, на переконання суду, достатньо заяв по суті справи (позовна заява і відзив на позов), письмових доказів, які в сукупності дають можливість за заявленими позовними вимогами об`єктивно вирішити спір по суті, в тому числі в умовах введеного воєнного стану.
Відтак, відсутня процесуальна необхідність у зупиненні провадження в справі.
Розглянувши адміністративну справу за правилами спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, судом встановлено такі обставини.
ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді старшого авіаційного техніка групи регламенту та ремонту літаків технічно-експлуатаційної частини авіаційної техніки.
Згідно із витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 29.03.2021 за №61 лейтенанта ОСОБА_1 старшого авіаційного техніка групи регламенту та ремонту літаків технічно-експлуатаційної частини авіаційної техніки наказом командувача повітряного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по особовому складу) від 24.03.2021 №16 звільнено у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а 31.03.2021 виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , з усіх видів забезпечення та направлено до Івано-Франківського МТЦКтСП Івано-Франківської області для зарахування на військовий облік (а.с.14).
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22.07.2021 у справі №300/2301/21 позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 надати ОСОБА_1 довідку-розрахунок про розмір невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 із врахуванням базового місяця - січень 2008 року.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.12.2021 у справі №300/2301/21 апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задоволено, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 липня 2021 в адміністративній справі № 300/2301/21 змінено, виклавши четвертий абзац його резолютивної частини у такій редакції: «Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018». У решті рішення суду залишено без змін.

Таким чином, судове рішення в справі №300/2301/21 набрало законної сили 01.12.2021 та фактично виконане відповідачем 31.03.2022 шляхом безготівкового зарахування на картковий рахунок позивача індексації грошового забезпечення в сумі 2998,72 грн., (а.с.16).

Сторони визнають вказаний факт виплати грошового забезпечення, що складається з індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018. В даній справі між сторонами немає спору щодо розміру виплачених коштів та проведення повного розрахунку при звільненні.

Згідно поданого позивачем розрахунку суми середнього заробітку (згідно з постановою КМУ від 08.02.1995 №100), розрахованого з грошового забезпечення за січень лютий 2021, сума грошового забезпечення, яке враховано при обчисленні середньомісячного грошового забезпечення становить 27804,52 грн., середньомісячне грошове забезпечення 13902,26 грн., середньоденне грошове забезпечення 471,26 грн., (а.с.17).

На виконання вимог ухвали суду про витребування доказів, відповідачем надано розрахунок суми середнього заробітку ОСОБА_1 (згідно з постановою КМУ від 08.02.1995 №100) (а.с.52), згідно якого розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 , за січень 2021 14268,26 грн., за лютий 2021 14268,26 грн.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 та пункту 2 частини першої статті 19 КАС України спори з приводу проходження та звільнення з публічної служби віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Правове регулювання відносин між Державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII.

Згідно з частиною першою статті 2 цього Закону, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до частини 3 статті 24 Закону №2232-XII, закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Пункт 242 розділу XII «Звільнення з військової служби» Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 визначає: після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік. [. . . ] Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Згідно з частиною першою статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Приписами статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Пунктом 5 розділу ІV Порядку №100 визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу ІV Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 14.03.2019 у справі №820/660/17 вказав:

« … за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини»;

«… непоширення норм Кодексу законів про працю України на рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ/міліції стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України»;

«…реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань».

З огляду на вказану правову позицію суду касаційної інстанції щодо застосування норм матеріального права, суд дійшов висновку відхилити заперечення відповідача та застосувати до спірних правовідносин норми статей 116-117 КЗпП України.

ОСОБА_1 звільнений з військової служби з 31.03.2021. Станом на вказану дату відповідач протиправно не виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018.

Ці обставини встановлені рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22.07.2021 у справі №300/2301/21, що набрало законної сили, між тими ж сторонами та відповідно до статті 78 КАС України, не підлягають доказуванню, у цій справі.

На виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22.07.2021 у справі №300/2301/21, постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.12.2021, відповідачем 31.03.2022 виплачено (перераховано) на картковий рахунок ОСОБА_1 - індексацію грошового забезпечення в загальному розмірі 2998,72 грн.

За змістом позовної заяви та відзиву на позов, між сторонами в даній справі не має спору щодо правильності розміру виплачених коштів та дати їх виплати.

Суми індексації грошового забезпечення охоплюються поняттям «всіх сум, що належать працівнику при звільненні» в розуміння статті 116 КЗпП, тому затримка їх виплати є підставою для стягнення з відповідача коштів за затримку розрахунку.

При обчисленні періоду затримки суд врахував, що відповідач фактично виплатив позивачу: індексацію грошового забезпечення, - 31.03.2022.

Отже, в цій справі періодом затримки розрахунку при звільненні є період, починаючи з першого дня після звільнення, тобто з 01.04.2021 до дати фактичного розрахунку, що мало місце 31.03.2022 по виплаті сум індексації грошового забезпечення.

Сумарно, період затримки становить: 365 календарних днів - з 01.04.2021 по 31.03.2022 включно, а не 366 днів як помилково вважає позивач.

Згідно поданого позивачем розрахунку суми середнього заробітку (згідно з постановою КМУ від 08.02.1995 №100), розрахованого з грошового забезпечення за січень лютий 2021, сума грошового забезпечення, яке враховано при обчисленні середньомісячного грошового забезпечення становить 27804,52 грн., середньомісячне грошове забезпечення 13902,26 грн., середньоденне грошове забезпечення 471,26 грн., (а.с.17).

Відповідно до поданого відповідачем на виконання ухвали суду про витребування доказів розрахунку суми середнього заробітку ОСОБА_1 №350/484/1/2059 (згідно з постановою КМУ від 08.02.1995 №100) (а.с.52), розрахованого з грошового забезпечення за січень лютий 2021, сума грошового забезпечення, яке враховано при обчисленні середньомісячного грошового забезпечення становить 28536,52 грн., середньомісячне грошове забезпечення січень 2021 14268,26 грн., лютий 2021 14268,26.

Виходячи із наданого відповідачем розрахунку сума середньоденного забезпечення при діленні 28536,52 грн., на 59 календарних дні складає 483,66 грн., а сума середньомісячного забезпечення при ділення 28 536,52 грн., на 2 календарні місяці дорівнює 14 268,26 гривень.

У даному випадку, суд вважає наданий відповідачем розрахунок №350/484/1/2059 від 01.11.2022 про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 належним доказом, який слід взяти до уваги на підтвердження розміру середньоденного забезпечення позивача, в тому числі зважаючи на те, що врахований судом розмір є більшим від розміру, на який вказує позивач.

Отже, обчислений відповідно до встановлених статтею 117 КЗпП правил середній заробіток за час затримки виплати належних при звільненні з роботи сум складає 176 535,90 грн. (483,66 грн. х 365 календарних днів).

Досліджуючи питання орієнтовної оцінки розміру майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач та наявності права суду зменшити розмір відшкодування за статтею 117 КЗпП України, слід звернути увагу на наступне.

З огляду на норму частини 5 статті 242 КАС України, при застосуванні статті 117 КЗпП України, суд вважає за необхідне застосувати висновки Великої Палати Верховного суду, викладені в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц (повний текст 24.02.2020), щодо права суду зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, а саме:

« 81. Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

91. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 у справі за провадженням №6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

91.1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

91.2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

91.3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

91.4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

92. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 у справі №6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

93. У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі №161/12771/15-ц).»

Вказані висновки Великої Палати Верховного Суду в подальшому повторно враховано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №821/1083/817 і від 18.03.2020 у справі №711/4010/13-ц.

Застосовуючи наведені Великою Палатою Верховного Суду критерії до обставин цієї справи суд враховує таке:

1) щодо мотивів поведінки роботодавця при проведенні розрахунків при звільненні: суд врахував, що відповідач виплатив позивачу добровільно на виконання рішення суду в справі №300/2301/21 з врахуванням постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.12.2021, суми індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018. Однак таку виплату відповідач здійснив лише після судового розгляду позову ОСОБА_1 , у вказаній справі, тобто через рік після звільнення - 31.03.2021;

2) Щодо поведінки позивача: судом враховано, що позивач не заперечив проти його звільнення з військової служби до проведення з ним повного розрахунку.

3) Щодо розміру відшкодування:

Суд переконаний, що обчислений відповідно до правил статей 116, 117 КЗпП розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку є непропорційним до розміру завданої позивачу шкоди.

У спірному випадку суд вважає за необхідне застосувати правові висновки пункту 94.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 по справі №761/9584/15-ц, за змістом якого: «Для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009-2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя».

Іншими словами, у постанові Великої Палати Верховного Суду йдеться про те, що середньозважені ставки за кредитами надають приблизне уявлення про «вартість грошових коштів».

Отже, одним із варіантів приблизної оцінки майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою виплати індексації грошового забезпечення, які розумно передбачити може бути розрахунок на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні у 2021 році розміру сум, які позивач недоотримавши належні йому від роботодавця в день звільнення по день фактичного їх отримання, міг би сплатити як відсотки за відповідний період, взявши кредит з метою збереження рівня власного життя.

Розглядаючи можливість застосування до спірних правовідносин коментований варіант приблизної оцінки майнових втрат позивача, у зв`язку із затримкою виплати індексації грошового забезпечення (пункт 94.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 по справі №761/9584/15-ц), на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2021 рік, суд зазначає наступне.

Структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків визначає Закон України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 за №2121-III (надалі по тексту також Закон №2121-III).

Банківська система України складається з Національного банку України та інших банків, а також філій іноземних банків, що створені і діють на території України відповідно до положень цього Закону та інших законів України (стаття 4 Закону №2121-III).

За змістом частини 1 статті 2 Закону України «Про Національний банк України» від 20.05.1999 за №679-XIV (надалі по тексту також Закон №679-XIV) Національний банк України (надалі по тексту також - Національний банк) є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Статтею 1 Закону №679-XIV визначено, що облікова ставка Національного банку України - один із монетарних інструментів, за допомогою якого Національний банк України встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.

Згідно зі статтею 27 Закону №679-XIV Національний банк встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями.

Приписами пункту 1 частини 1 статті 42 Закону №679-XIV регламентовано, що Національний банк для забезпечення виконання покладених на нього функцій надає кредити банкам для підтримки ліквідності за ставкою не нижче ставки рефінансування Національного банку та в порядку, визначеному Національним банком.

В той же час, статтею 71 Розділу XIV «Особливі положення» коментованого Закону №679-XIV визначено обмеження діяльності банку, згідно частини 1 якої Національному банку забороняється, зокрема, надавати кредити, позики юридичним та фізичним особам, крім випадків, передбачених цим Законом (підпункт 4).

Постановою Правління Національного банку України від 21.04.2016 за №277 затверджено Положення про процентну політику Національного банку України, яке встановлює порядок визначення Національним банком України облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями (надалі по тексту також Положення №277).

Відповідно до коментованого Положення процентна політика Національного банку України є установлення та застосування Національним банком облікової (ключової) процентної ставки та інших процентних ставок за його операціями з метою досягнення цілей грошово-кредитної політики. Головною метою процентної політики Національного банку є забезпечення цінової стабільності в середньостроковій перспективі. З метою реалізації процентної політики Національний банк України установлює, зокрема, таку проценту ставку як облікову (ключову). Облікова (ключова) ставка Національного банку (далі - облікова ставка) застосовується в значенні, визначеному Законом України «Про Національний банк України» та є основним інструментом грошово-кредитної політики, за допомогою якого Національний банк досягає її цілей. Облікова ставка є основним індикатором змін у грошово-кредитній політиці. Облікова ставка встановлюється на основі підготовлених Національним банком комплексного аналізу та прогнозу макроекономічного, монетарного та фінансового розвитку.

Операційна ціль процентної політики Національного банку полягає в утриманні гривневих короткострокових міжбанківських ставок на рівні, близькому до рівня облікової (ключової) ставки, у межах коридору процентних ставок за інструментами постійного доступу (пункт 6 Положення №277).

У досліджуваному випадку суд покликається на правову позиці сформовану Великою Палатою Верховного Суду у справі №910/4518/16.

Зокрема, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду ухвалою від 19.12.2019 у справі №910/4518/16 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.10.2019 (http://reestr.court.gov.ua/Review/86503517), та ухвалою від 20.02.2020 справу №910/4518/16 разом із касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.10.2019 і доданими до неї документами передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду (http://reestr.court.gov.ua/Review/88211928).

Колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №910/4518/16 пропонувала відступити від висновку, викладеного в пункті 94.5 зазначеної постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 по справі №761/9584/15-ц щодо можливості застосування встановлених Національним банком України середньозважених ставок за кредитами, мотивуючи наступним:

- «… отже, дані Національного банку України про середньозважену процентну ставку за міжбанківськими операціями (індекс UIIR) з надання кредитних коштів і розміщення коштів на депозитних рахунках у національній валюті гривні є індикативними, тобто визначають орієнтовний розмір процентних ставок для комерційних банків та інших фінансових установ щодо проведення ними операцій із залучення та розміщення грошових коштів. Водночас, остаточні процентні ставки (фіксована або змінювана) за користування коштами, наданими банком або іншою фінансовою установою як кредит, визначається сторонами у кредитному договорі з погодженням умов щодо можливості зміни процентної ставки упродовж всього строку користування позичальником кредитними коштами;

- відтак, «середньозважена процентна ставка за кредитом» (за міжбанківськими операціями) є економічним показником, що застосовується учасниками грошово-кредитного ринку, які здійснюють міжбанківські операції з кредитування, тому не відображає реальних ставок за користування кредитними коштами, які надаються фінансовими установами позичальникам на підставі кредитних договорів, та не може застосовуватися при визначенні розміру сум, які позичальник міг би сплатити банку за користування кредитом у період дії відповідної середньозваженої процентної ставки за кредитом…».

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020 у справі №910/4518/16 матеріали справи №910/4518/16 повернуто відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду (http://reestr.court.gov.ua/Review/88602348).

Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в ухвалі від 01.04.2020 у справі №910/4518/16:

«…висновки Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, не стосуються висновків Великої Палати Верховного Суду у справі №761/9584/15-ц, бо предмет спору у ній не стосувався аналізу доходів фінансової установи, аналізу кредитних правовідносин, впливу облікової ставки, аналізу процентної політики Національного банку України або сутності середньозваженої процентної ставки за міжбанківськими операціями.

На думку Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, за висновком Великої Палати Верховного Суду при визначенні розміру майнових втрат звільненого працівника у зв`язку з непроведенням з ним повного розрахунку на дату звільнення слід застосовувати індикативні дані Національного банку України про середньозважену процентну ставку за міжбанківськими операціями (індекс UIIR) з надання кредитних коштів і розміщення коштів на депозитних рахунках у національній валюті гривні.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що вона не робила висновку про застосування індикативних даних Національного банку України про середньозважену процентну ставку за міжбанківськими операціями. У підпункті 94.5 постанови йдеться про середньозважені ставки за кредитами, які оприлюднюються Національним банком України, тобто про кредити, які надаються домогосподарствам, а не про міжбанківські кредити».

Згідно відомостей із вкладення «Дані статистики фінансового сектору» підрозділу «Статистика фінансового сектору» розділу «Статистика» офіційного веб-сайта Національного банку України (https://bank.gov.ua/ua/statistic/sector-financial/data-sector-financial#2fs), судом встановлено, що середньо зважена процентна ставка в річному обчисленні за новими кредитами домашнім господарствам за цільовим спрямуванням, в період з 01.04.2021 по 31.03.2022 (період затримки розрахунку при звільненні) становила: у квітні-травні 2021 року 29,6%; у червні 2021 року 30,1%; у липні 2021 року 29,6%, у серпні 2021 - 29,7%, у вересні жовтні 2021 29,6%, у листопаді 2021 - 28,3%, у грудні 2021 28,1%, у січні 2022 28,4%, у лютому 2022 29,3%, у березні 2022 20,4%.

Суд зазначає, що за змістом частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України (надалі по тексту також - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Отже, беручи до уваги висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 по справі №761/9584/15-ц (пункт 94.5) та висновки ухвали Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020 у справі №910/4518/16 (мотивувальна частина), суд вважає доцільним «для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника (військовослужбовця), пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити» застосування у спірних правовідносинах показники середньозважених процентних ставок в річному обчисленні за кредитами, наданим домашнім господарствам, які оприлюднені Національним банком України «для розрахунку розміру сум, які такий працівник (військовослужбовець), недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя».

Виходячи з розміру несвоєчасно виплаченої індексації грошового забезпечення (2998,72 гривень) приблизна оцінка розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні у спірних правовідносинах, що розумно можна було би передбачити на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами слід розрахувати як розмір сум, які ОСОБА_1 , недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, що становить 856,42 гривень, а саме:

- у квітні 2021 року середньо зважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 29,6% річних / 12 місяців = 2,47% (ставка за кредитом одного місяця), обчислено за формулою: 2998,72 грн., (сума несвоєчасно виплаченої індексації) х 2,47% = 74,07 грн.;

- у травні 2021 року середньо зважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 29,6% річних / 12 місяців = 2,47% (ставка за кредитом одного місяця), обчислено за формулою: 2998,72 грн., (сума несвоєчасно виплаченої індексації) х 2,47% = 74,07 грн.;

- у червні 2021 року середньо зважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 30,1% річних / 12 місяців = 2,51% (ставка за кредитом одного місяця), обчислено за формулою: 2998,72 грн., (сума несвоєчасно виплаченої індексації) х 2,51% = 75,27 грн.;

- у липні 2021 року середньо зважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 29,6% річних / 12 місяців = 2,47% (ставка за кредитом одного місяця), обчислено за формулою: 2998,72 грн., (сума несвоєчасно виплаченої індексації) х 2,47% = 74,07 грн.;

- серпні 2021 року середньо зважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 29,7% річних / 12 місяців = 2,48% (ставка за кредитом одного місяця), обчислено за формулою: 2998,72 грн., (сума несвоєчасно виплаченої індексації) х 2,48% = 74,36 грн.;

- у вересні 2021 року середньо зважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 29,6% річних / 12 місяців = 2,47% (ставка за кредитом одного місяця), обчислено за формулою: 2998,72 грн., (сума несвоєчасно виплаченої індексації) х 2,47% = 74,07 грн.;

- у жовтні 2021 року середньо зважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 29,6% річних / 12 місяців = 2,47% (ставка за кредитом одного місяця), обчислено за формулою: 2998,72 грн., (сума несвоєчасно виплаченої індексації) х 2,47% = 74,07 грн.;

- у листопаді 2021 року середньо зважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 28,3% річних / 12 місяців = 2,36% (ставка за кредитом одного місяця), обчислено за формулою: 2998,72 грн., (сума несвоєчасно виплаченої індексації) х 2,36% = 70,77 грн.;

- у грудні 2021 року середньо зважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 28,1% річних / 12 місяців = 2,35% (ставка за кредитом одного місяця), обчислено за формулою: 2998,72 грн., (сума несвоєчасно виплаченої індексації) х 2,35% = 70,47 грн.;

- у січні 2022 року середньо зважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 28,4% річних / 12 місяців = 2,37% (ставка за кредитом одного місяця), обчислено за формулою: 2998,72 грн., (сума несвоєчасно виплаченої індексації) х 2,37% = 71,07 грн.;

- у лютому 2022 року середньо зважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 29,3% річних / 12 місяців = 2,44% (ставка за кредитом одного місяця), обчислено за формулою: 2998,72 грн., (сума несвоєчасно виплаченої індексації) х 2,44% = 73,16 грн.;

- у березні 2022 року середньо зважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 20,4% річних / 12 місяців = 1,7% (ставка за кредитом одного місяця), обчислено за формулою: 2998,72 грн., (сума несвоєчасно виплаченої індексації) х 1,7% = 50,97 грн.

Таким чином, враховуючи суму середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості (несвоєчасно виплаченої індексації), характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, наведену вище правову позицію Великої Палати Верховного Суду, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат, розмір компенсації у сумі 856,42 гривень.

Аналогічний підхід застосування норм в ідентичних спірних правовідносинах здійснено в постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.05.2021 і ухвалі Верховного Суду від 29.06.2021 (апеляційне провадження №А/857/7271/21; касаційне провадження №К9901/22291/21) у справі №300/2865/20, постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.07.2021 (апеляційне провадження №А/857/6806/21) у справі №300/1154/19, постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.03.2021 і ухвалі Верховного Суду від 03.06.2021 (апеляційне провадження №А/857/1783/21; касаційне провадження №К9901/19237/21) у справі №300/2052/20.

Крім цього, слід вказати, що зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників (пункти 94.5, 94.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 по справі №761/9584/15-ц; пункт 43 постанови від 18 березня 2020 у справі №711/4010/13-ц).

Враховуючи вищенаведені правові норми та фактичні обставини справи, суд вважає, що ефективним способом відновлення порушених відповідачем прав позивача буде стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2021 до 31.03.2022 в розмірі 856,42 грн., оскільки вказана сума є орієнтовною оцінкою втрат позивача у зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників, тому позов у цій частині підлягає частковому задоволенню.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:
Позов задовольнити частково.
Стягнути із Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2021 по 31.03.2022 в розмірі 856 (вісімсот п`ятдесят шість) гривень 42 копійки.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Відповідно до статей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя /підпис/ Скільський І.І.