Справа № 990/146/22
Суддя: Білак М.В.
Дата ухвалення: 2022-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

04 листопада 2022 року

м. Київ

справа №990/146/22

адміністративне провадження № П/990/146/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Білак М.В.,

суддів: Губської О.А., Загороднюка А.Г., Калашнікової О.В., Соколова В.М.,

розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Етичної ради, Вищої ради правосуддя, треті особи: Рада суддів України, ОСОБА_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення дій,

УСТАНОВИВ:

31 жовтня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як до суду першої інстанції із позовною заявою до Етичної ради та Вищої ради правосуддя, в якій просить визнати протиправними дії Вищої ради правосуддя та Етичної ради щодо допуску до співбесіди кандидата ОСОБА_2 на посаду члена Вищої ради правосуддя та зобов`язати Етичну раду зняти зі співбесіди кандидата на посаду члена Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що такі дії відповідачів є протиправними, оскільки, на його думку, ОСОБА_2 було неправомірно надано Вищою радою правосуддя висновок про відповідність як кандидата на посаду члена Вищої ради правосуддя з огляду на її невідповідність критеріям професійної етики та доброчесності. Незважаючи на направлену до Етичної ради заяву про зняття зі співбесіди кандидата ОСОБА_2 , така співбесіда була проведена, до того ж у дистанційному режимі відеоконференції з використанням засобів електронного зв`язку. Також зазначав що його «не влаштовує» негативний висновок Етичної ради щодо доброчесності ОСОБА_2 з інших підстав.

Розглянувши позовну заяву та додані до неї документи, колегія суддів приходить до висновку про таке.

Щодо позовних вимог до Вищої ради правосуддя.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання тлумачення частини другої статті 55 Конституції України (пункт 1 резолютивної частини Рішення №6-зп від 25 листопада 1997 року; пункт 1 резолютивної частини Рішення №9-зп від 25 грудня 1997 року та пункт 1 резолютивної частини Рішення №19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року).

У рішенні №19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року Конституційний Суд України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Отже, системне тлумачення статті 55 Конституції України дозволяє дійти висновку, що частина друга цієї статті гарантує «кожному» захист «своїх прав», які були порушені органами державної влади, місцевого самоврядування, посадовими і службовими особами. Адже саме в такому контексті сформульовано частини третя, п`ята та шоста статті 55 Конституції України.

Згідно із частиною третьою статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до частини першої статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За змістом частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

Відповідно до частини другої статті 264 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Тобто, виходячи зі змісту наведеної норми, оскаржити такий акт інші особи не можуть, крім тих осіб, кого стосується він.

Таке ж правило має застосовуватись і до актів індивідуальної дії, що приймаються Вищою радою правосуддя, особливості провадження у справах щодо яких встановлено статтею 266 КАС України.

В позовній заяві ОСОБА_1 вказує про те, що Вища рада правосуддя повинна була відхилити кандидатуру ОСОБА_2 , що і стало причиною чому він вважає за необхідне залучити Вищу раду правосуддя в статусі другого відповідача.

Законом України «Про Вищу раду правосуддя» встановлено процедуру стосовно оскарження рішень, ухвалених Вищою радою правосуддя.

Порядок та підстави оскарження рішення Вищої ради правосуддя визначаються законом. Підстави оскарження окремих рішень Вищої ради правосуддя визначаються цим Законом (частина друга статті 35 Закону).

За приписами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи в публічно-правових спорах, зокрема фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункт 19 частини першої статті 4 КАС України).

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що право на оскарження рішення (індивідуального акта) суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої воно прийняте або прав, свобод та інтересів якої воно безпосередньо стосується. Право на оскарження рішення, дій Вищої ради правосуддя, її органів, мають лише суб`єкти цього провадження в порядку, передбаченому законом.

Водночас, ОСОБА_1 не є суб`єктом провадження в розумінні зазначених норм законодавства, тобто між ним та Вищою радою правосуддя відсутній будь-який спір, що підлягає розгляду в судах.

З матеріалів позовної заяви, у яких ОСОБА_1 конкретизує свої вимоги до Вищої ради правосуддя, вбачається, що такий відповідач не вчиняв будь-яких дій або бездіяльності, які б створювали для позивача права та обов`язки і породжували для нього право на захист, і, відповідно, право на звернення до суду з таким позовом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Таким чином, у розумінні статті 170 КАС України, у відкритті провадження в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя слід відмовити.

Щодо позовних вимог до Етичної ради.

Відповідно до частини першої статті 22 КАС України місцеві адміністративні суди (місцеві загальні суди як адміністративні суди та окружні адміністративні суди) вирішують адміністративні справи як суди першої інстанції, крім випадків, визначених частинами другою-четвертою цієї статті.

Частиною четвертою статті 22 КАС України передбачено, що Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи за позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, рішень, дій чи бездіяльності органів, які обирають (призначають), звільняють членів Вищої ради правосуддя, щодо питань обрання (призначення) на посади членів Вищої ради правосуддя, звільнення їх з таких посад, бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо невнесення до Верховної Ради України законопроекту на виконання (реалізацію) рішення Українського народу про підтримку питання загальнодержавного значення на всеукраїнському референдумі за народною ініціативою.

Відповідно до пункту 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 14 липня 2021 року №1635-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо порядку обрання (призначення) на посади членів Вищої ради правосуддя та діяльності дисциплінарних інспекторів Вищої ради правосуддя» установлено, що всі справи, пов`язані з оскарженням рішень, дій чи бездіяльності органів, які обирають (призначають), проводять оцінювання членів Вищої ради правосуддя, щодо питань обрання (призначення), оцінювання членів Вищої ради правосуддя підсудні Верховному Суду як суду першої інстанції та Великій Палаті Верховного Суду як суду апеляційної інстанції.

Згідно із частиною третьою розділу VII «Перехідні положення» КАС України передбачено, що Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо рішень, дій чи бездіяльності органів, які оцінюють членів Вищої ради правосуддя відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо порядку обрання (призначення) на посади членів Вищої ради правосуддя та діяльності дисциплінарних інспекторів Вищої ради правосуддя».

Статтею 9-1 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» передбачено, що Етична рада утворюється з метою сприяння органам, що обирають (призначають) членів Вищої ради правосуддя, у встановленні відповідності кандидата на посаду члена Вищої ради правосуддя критеріям професійної етики та доброчесності.

Відповідно до пункту 4 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 14 липня 2021 року №1635-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо порядку обрання (призначення) на посади членів Вищої ради правосуддя та діяльності дисциплінарних інспекторів Вищої ради правосуддя» установлено, що Етична рада протягом шести місяців з дня затвердження її персонального складу одноразово здійснює оцінювання відповідності членів Вищої ради правосуддя (крім Голови Верховного Суду), обраних (призначених) на посаду члена Вищої ради правосуддя до набрання чинності цим Законом, критеріям професійної етики та доброчесності для зайняття посади члена Вищої ради правосуддя.

Таким чином, виходячи із зазначених приписів законодавства України, Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності З`їзду суддів України, Президента України, Верховної Ради України, З`їзду адвокатів України, Всеукраїнської конференції прокурорів та З`їзду представників юридичних вищих навчальних закладів та наукових установ щодо питань обрання (призначення) членів Вищої ради правосуддя та рішень, дій чи бездіяльності Етичної ради щодо питань оцінювання членів Вищої ради правосуддя.

Отже, законодавством встановлено вичерпний перелік суб`єктів владних повноважень, які можуть бути відповідачами у справах та відповідні правовідносини з ними, що підсудні Верховному Суду як суду першої інстанції.

При цьому за висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі №9901/145/20 право на оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт прийнятий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується.

Особливості провадження у справах зазначеної категорії визначено статтею 266 КАС України.

За загальним правилом судами, які вирішують адміністративні справи у першій інстанції, є місцеві адміністративні суди (місцеві загальні суди як адміністративні та окружні адміністративні суди), і лише у встановлених процесуальним законом випадках певні категорії спорів підсудні Верховному Суду як суду першої інстанції.

ОСОБА_1 заявив позовні вимоги до Етичної ради, тобто до суб`єкта оскарження, який відсутній у переліку, наведеному у статті 22 КАС України, а також щодо правовідносин, які не визначені пунктом 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо порядку обрання (призначення) на посади членів Вищої ради правосуддя та діяльності дисциплінарних інспекторів Вищої ради правосуддя» та частиною третьою розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Наведене вище у сукупності та взаємозв`язку дає підстави для висновку, що заявлений спір в частині вимог до Етичної ради не підсудний Верховному Суду як суду першої інстанції.

Згідно із частиною п`ятою статті 171 КАС України, якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 29 цього Кодексу.

Статтею 20 КАС України передбачено, що місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні:

1) адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності;

2) адміністративні справи, пов`язані з виборчим процесом чи процесом референдуму;

3) адміністративні справи, пов`язані з перебуванням іноземців та осіб без громадянства на території України;

4) адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень судів у справах, визначених пунктами 1-3 частини першої цієї статті;

5) адміністративні справи щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».

Окружним адміністративним судам підсудні всі адміністративні справи, крім визначених частинами першою та третьою цієї статті.

Вищому антикорупційному суду підсудні справи про застосування санкції, передбаченої пунктом 1-1 частини першої статті 4 Закону України «Про санкції».

Отже, звертаючись до Верховного Суду як суду першої інстанції позивачем порушено визначені КАС України правила інстанційної підсудності щодо позовних вимог до Етичної ради.

У той же час, за змістом статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до частини першої статті 25 КАС України адміністративні справи з приводу оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об`єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Отже, системний аналіз наведених правових норм свідчить, що окружним адміністративним судам підсудні спори фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень дій чи бездіяльності. При цьому, як правило, такі спори вирішуються за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) особи-позивача, але не виключно. Позивач має право звернутися до адміністративного суду за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 29 КАС України суд передає адміністративну справу на розгляд іншого адміністративного суду, якщо при відкритті провадження у справі суд встановить, що справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

З огляду на те, що позивачем при зверненні з цим позовом до суду порушено правила інстанційної підсудності, позовну заяву в частині вимог до Етичної ради слід передати за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання позивача ( АДРЕСА_1 ) до Дніпропетровського окружного адміністративного суду. Позивачу роз`яснити, що останній не позбавлений права на вирішення цього спору адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Верховний Суд зазначає, що питання відповідності позовної заяви вимогам КАС України, в тому числі права особи встановленого законом на звернення з позовом, не вирішувалось, оскільки таке має вирішуватися компетентним на те судом.

Керуючись статтями 20, 22, 25, 29, 170, 171, 243, 248, 266, 294 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Етичної ради, Вищої ради правосуддя, треті особи: Рада суддів України, ОСОБА_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення дій, в частині позовних вимог до Вищої ради правосуддя.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Етичної ради, Вищої ради правосуддя, треті особи: Рада суддів України, ОСОБА_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення дій, в частині позовних вимог до Етичної ради - передати за підсудністю до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її постановлення та набирає законної сили після її перегляду в апеляційному порядку або після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Судді М.В. Білак

О.А. Губська

А.Г. Загороднюк

О.В. Калашнікова

В.М. Соколов