Справа № 2а-9429/12/1370
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2022-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2022 рокуЛьвівСправа № 2а-9429/12/1370 пров. № А/857/10239/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Большакової О.О., Гінди О.М.,

за участі секретаря судового засідання Гранат В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги Західного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, Міністерства фінансів України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 червня 2022 року (суддя Грень Н.М., м. Львів, повний текст рішення складено 17 червня 2022 року) у справі за адміністративним позовом Західного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків до Акціонерного товариства "ДТЕК Західенерго", треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача,- Міністерство фінансів України, Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Спеціалізована державна податкова інспекція по роботі з великими платниками податків у м. Львові міжрегіонального головного управління ДФС (правонаступник - Західне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків) у липні 2007 року звернулася до судуз позовом до Акціонерного товариства "ДТЕК Західенерго", треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, Міністерство фінансів України, Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 29.01.2013 (т.6, а.с. 218-219), просило: стягнути з ПАТ ДТЕК ЗАХІДЕНЕРГО борг (пеню) за субкредитною угодою від 26 листопада 1996 року №2014-1 у розмірі 53 245 324,11 грн.; стягнуті суми зарахувати на рахунок Державної казначейської служби України №1028, код за , банк: ДКСУ м. Київ, МФО банку 820172.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що заборгованість відповідача по пені за Договором про надання субкредиту від 26 листопада 1996 року №2014-1 становить 53 245 324 грн. 11 коп., що підтверджується поданням №1 та №2 від 24 січня 2013 року, винесеним ГУ ДКСУ у Львівській області.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 07 червня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим судовим рішення, його оскаржив позивач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю. В обґрунтування апеляційних вимог покликається на Порядок обліку заборгованості, в тому числі простроченої, перед державою за кредитами, залученими державою або під державні гарантії, бюджетними позичками/фінансовою допомогою, наданими Міністерством фінансів у 1993-1998 роках, нарахування пені та списання безнадійної заборгованості, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2011 №174 (далі Порядок №174), як на підставу відповідальності відповідача у вигляді пені у випадку порушення умов субкредитного договору. Зазначає, що на податковий орган не покладено обов`язок перевіряти правомірність та обґрунтованість заборгованості, а відповідно до підпункту 20.1.19 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України (далі ПК України) контролюючі органи мають право стягнути суми простроченої заборгованості суб`єктів господарювання перед державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) за кредитами (позиками), залученими державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) або під державні (місцеві) гарантії, а також за кредитами із бюджету в порядку, визначеному цим Кодексом та іншими законами України. Вважає, що оскільки будь-яких доказів на підтвердження погашення простроченої заборгованості за субкредитним договором відповідачем не надано, відтак позовні вимоги про її стягнення є обґрунтованими.

Не погодившись з ухваленим судовим рішення, його оскаржило Міністерства фінансів України, яке із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю. В обґрунтування апеляційних вимог також покликається на положення Порядку №174. Зазначає, що судом першої інстанції зроблено неправильний висновок щодо визначення виду заборгованості, як кредиту наданого під гарантії Уряду. Вважає, що судом першої інстанції неправильно зроблено висновок про те, що умовами субкредитного договору не передбачено нарахування пені, оскільки пунктом 3.18 цього договору чітко встановлено, що за прострочку виплат на погашення основної суми субкредиту та відсотків по ньому Західенерго виплачує Міністерству фінансів України штраф у обсягах та порядку встановленому чинним законодавством України. Вважає, що пеня правомірно нараховувалася органами ДКС України.

Відповідач подав відзив на апеляційні скарги, в якому просить залишити такі без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи правом подання письмового відзиву на апеляційні скарги не скористалися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що 01 листопада 1996 року між Україною та Міжнародним банком реконструкції та розвитку (МБРР) укладено Договір про надання позики (Проект розвитку ринку електроенергії) №4098-1 UA, відповідно до якого МБРР виступає Банком, який надає кредит Україні, як Позичальнику.

На виконання вказаних положень Кредитної угоди 26 листопада 1996 року між Міністерством фінансів України та АК Західенерго укладено Договір про надання субкредиту стосовно використання коштів, наданих Україні Міжнародним банком реконструкції та розвитку (Договір про надання позики №4098-1 UA від 01 листопада 1996р.) для фінансування Проекту розвитку ринку електроенергії №2014-1 (далі - Субкредитний договір).

Протягом 1997-2006 років Мінфін зверталось до відповідача із листами та доданими до них розрахунками сум, що підлягали поверненню згідно із Субкредитним договором.

У зв`язку з невиконанням ПАТ ДТЕК Західенерго фінансових зобов`язань за Субкредитним договором у відповідача виникла заборгованість, внаслідок чого ГУ ДК України у Львівській області складено відповідні подання для ведення претензійно-позовної роботи та безспірного списання з відповідача заборгованих сум.

Після складання вказаних подань, позивач звернувся до суду для стягнення заборгованості з ПАТ ДТЕК Західенерго за Субкредитним договором.

З матеріалів справи слідує, що податковий орган звернувся до суду із позовом у 2007 році для стягнення з ПАТ ДТЕК Західенерго заборгованості за Субкредитним договором.

Вказана заборгованість була підтверджена наступними поданнями ГУ ДК України у Львівській області:

-подання №35 від 02 липня 2007 року щодо заборгованості за відсотками по Субкредитному договору в сумі 2 788 335, 75 (два мільйони сімсот вісімдесят вісім тисяч триста тридцять п`ять доларів США 75 центів);

-подання № 36 від 02 липня 2007 року щодо коштів по погашенню простроченої заборгованості за платою за надання кредиту по Субкредитному договору в сумі 791 986,55 (сімсот дев`яносто одна тисяча дев`ятсот вісімдесят шість доларів США 55 центів);

-подання №37 від 02 липня 2007 року щодо коштів по погашенню простроченої заборгованості за основною сумою боргу по Субкредитному договору в розмірі 2 084 915,65 (два мільйони вісімдесят чотири тисячі дев`ятсот п`ятнадцять доларів США 65 центів);

-подання №38 від 02 липня 2007 року щодо пені за відсотками та за платою за надання кредиту по Субкредитному договору в розмірі 20 652 889,01 грн. (тридцять мільйонів шістсот п`ятдесят дві тисячі вісімсот вісімдесят дев`ять грн.. 01 коп.);

-подання №39 від 02 липня 2007 року щодо пені за основною сумою боргу за Субкредитним договором в сумі 4 300 262, 94 грн (чотири мільйони триста тисяч двісті шістдесят дві гривні 94 копійки);

-подання №40 від 02 липня 2007 року щодо пені за відсотками по погашенню субкредитів, наданих в рамках проектів, які фінансуються Європейським банком реконструкції та розвитку.

Враховуючи часткове погашення заборгованості за Субкредитним договором та проведення звірки взаєморозрахунків ПАТ ДТЕК Західенерго з Мінфіном, ГУ ДКСУ у Львівській області, відповідно до Постанови №174, винесені наступні подання:

-подання №1 від 24 січня 2013 року, згідно з яким надано дозвіл для здійснення до ПАТ ДТЕК Західенерго заходів щодо стягнення пені за простроченою заборгованістю за Субкредитною угодою в сумі 52 423 237,70 (п`ятдесят два мільйони чотириста двадцять три тисячі двісті тридцять сім грн);

-подання №2 від 24 січня 2013 року, яким надано дозвіл для здійснення до ПАТ ДТЕК Західенерго заходів щодо стягнення пені за відсотками за Субкредитною угодою в сумі 822 086,42 (вісімсот двадцять дві тисячі вісімдесят шість грн.. 24 коп.).

Вказані подання направленні до податкового органу для здійснення претензійно-правової роботи.

Враховуючи зменшення заборгованості за Субкредитним договором та прийняття 24 січня 2013 року подань №1,2, позивач 29 січня 2013 року подав до суду заяву про уточнення позовних вимог.

Приймаючи заяву про уточнення позовних вимог суд першої інстанції зазначив наступне.

Первісною вимогою у даній справі було стягнення з відповідача до Державного бюджету України заборгованості за Договором про надання субкредиту укладеним між Міністерством фінансів України та Акціонерною генеруючою компанією «Західенерго» від 26.11.1996 № 2014-1 (далі - Договір субкредиту) стосовно використання коштів наданих Україні Міжнародним банком реконструкції та розвитку (Договір про надання позики між Україною Міжнародним Банком Реконструкції та розвитку від 01.011.1996 №4098-0 UA) та Кредитною угодою (кредит на закупівлю палива на зимовий період 200/2001) укладеною між Україною та Європейським банком реконструкції та розвитку від 06.10.2000 (далі - Кредитна угода) в розмірі 5 665 237,95 дол. США та 34 953 151,95 грн., з яких:

2 788 335,75 дол. США - прострочена заборгованість за відсотками по Договору субкредиту (подання № 35 від 02.07.2007);

791 986,55 дол. США - прострочена заборгованість за платою за надання кредиту по Договору субкредиту (подання № 36 від 02.07.2007);

2 084 915,65 дол. США - прострочена заборгованість за основною сумою боргу по Договору субкредиту (подання № 37 від 02.07.2007);

30 652 889,01 грн. - пеня за відсотками та за платою за надання кредиту по Договору субкредиту (подання № 38 від 02.07.2007);

4 300 262,94 грн. - пеня за основною сумою боргу за Договором субкредиту і подання № 39 від 02.07.2007).

Крім того, 1 339 728,86 грн. - пеня за відсотками по погашенню субкредитів, наданих в рамках проектів, які фінансуються Європейським банком реконструкції та розвитку по Кредитній угоді (подання № 40 від 02.07.2007).

Позивачем 29.01.2013 було подано заяву про уточнення позовних вимог у зв`язку із погашенням відповідачем заборгованості за основною сумою боргу по Договору субкредиту (подання № 37 від 02.07.2007), за відсотками по Договору субкредиту (подання № 35 від 02.07.2007) та простроченою заборгованістю за платою за надання кредиту по Договору субкредиту (подання 36 від 02.07.2007).

Відтак, непогашеною залишилася заборгованість по пені за відсотками, пені за платою за надання кредиту та пені за основною сумою боргу по Договору субкредиту (подання № 38 та № 39 від 02.07.2007 станом на 01.06.2007 сума заборгованості становила 30 652 889,01 грн. та 4 300262,94 грн. відповідно до кожного Подання) та по пені за відсотками по Кредитній угоді на суму 1 339 728,86. грн. (подання № 40 від 02.07.2007 станом на 01.06.2007 на суму 1 339 728,86 грн.).

Подання № 38 від 02.07.2007 на суму 30 652 889,01 грн. та № 39 від 02.07.2007 на суму 4 300 262,94 грн. стосується стягнення пені за основною сумою боргу, пені по відсотках та пені нарахованої на плату за надання кредиту за Договором субкредиту та відповідає Поданню № 1 від 24.01.2013 станом на 01.01.2013 на суму 52 423 237,70 грн., яка є незмінною і на сьогоднішній час.

Перша заборгованість по Договору субкредиту виникла 01.01.2000 в сумі 805 298,73 дол. США по відсотках за Договором кредиту. Інформацію про наявну заборгованість, отриману від Міністерства фінансів України, скеровано Державним Казначейством України до Головного управління Казначейства листом від 06.10.2000 № 09-06-245-7076 (знаходиться в матеріалах справи) для оформлення подання та скерування його до податкових органів для стягнення пені нарахованої на відсотки. На цю суму Головним управлінням Казначейства здійснено нарахування пені відповідно до діючих на час нарахування нормативно-правових актів. У подальшому нарахування пені на прострочену заборгованість за відсотками по Договору субкредиту здійснювалось щомісячно до 05.12.2012.

Після внесення змін до п.3.2. Договору субкредиту (Угода про внесення змін в Договору субкредиту від 04.12.2000 №101/04-49 щодо строку надання (17 років) та графіку погашення позики (датами платежу встановлено 15 травня і 15 листопада починаючи з 2002 року по 15 листопада 2013 року) перша заборгованість за основною сумою боргу виникла 15.05.2002 в сумі 471 000 дол. США. З цього часу почала нараховуватися пеня на основну суму боргу, оскільки відповідачем в порушення пункту 3.2. Договору субкредиту, яким визначено дати платежу, не здійснювалось погашення основного боргу за Договором субкредиту. Відтак, прострочена заборгованість за основною сумою боргу постійно змінювалось до повного її погашення 05.12.2012. На суми даної заборгованості нараховувалася пеня відповідно до діючих на час її виникнення нормативно-правових актів.

Міністерством фінансів України щомісячно подавалась інформація Державному казначейству України про суму заборгованості по Договору субкредиту для нарахування пені на суму заборгованості, відсотки по кредиту та плату за користування кредитом та інформування податкового органу для вжиття заходів щодо стягнення заборгованості.

Відтак, нарахування пені на суми простроченої заборгованості за основною сумою боргу, простроченої заборгованості за відсотками та платою за користування кредитом за Договором субкредиту здійснювалось Головним управлінням Казначейства відповідно до інформації, що подавалась Міністерством Фінансів України щомісячно з 01.01.2000 по 05.12.2012.

Подання № 40 від 02.07.2007 на суму 1 339 728,86 грн. (стосується стягнення пені за відсотками за Кредитною угодою) та відповідає Поданню № 2 від 24.01.2013 на суму 882 086,42 грн. Сума пені уточнювалась у 2007 році у зв`язку з встановленням мораторію на задоволення вимог кредиторів за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов`язань, відповідно до положень статті 15 Закону України «Про банкрутство» від 14.05.1992 № 2343-ХІІ на підставі листа Державного казначейства України від 27.07.2007 № 2.5-06/864-9015 (знаходиться в матеріалах справи).

Відтак, у січні 2013 року позивачем було здійснено зменшення позовних вимог у зв`язку із частковим погашенням відповідачем заборгованості.

Вважаючи нарахування пені за Субкредитним договором правомірним, позивач звернувся з позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ані умовами договору про надання Субкредиту від 26.11.1996 №2014-1 ані іншими законодавчими актами не передбачено можливості для обчислення та нарахування пені.

Предметом даного спору є стягнення заборгованості у вигляді пені у розмірі 53 245 324 грн. 11 коп. за Договором про надання позики №4098-1 UA від 01 листопада 1996р., нарахованої ГУ ДКСУ у Львівській області.

З метою правильного вирішення даної справи необхідно проаналізувати чи передбачено умовами субкредитного договору або законодавчими актами можливість нарахування пені.

У відповідності до статті 178 Цивільного кодексу Української РСР від 18.06.1963р. (діяв з 01.01.1964 р. по 01.01.2004 р.), виконання зобов`язань може забезпечуватися згідно з законом або договором неустойкою (штрафом, пенею), заставою і поручительством. Крім того, зобов`язання між громадянами або з їх участю можуть забезпечуватися завдатком, а зобов`язання між соціалістичними організаціями гарантією. А статтею 180 Цивільного кодексу Української РСР визначено, що Угода про неустойку (штраф, пеню) повинна бути укладена в письмовій формі. Недодержання письмової форми тягне недійсність угоди про неустойку (штраф, пеню).

Аналогічні положення містяться в Цивільному кодексі України від 16.01.2003р. № 435-IV (діє з 01.01.2004 р. по теперішній час):

Стаття 546. Види забезпечення виконання зобов`язання.

1.Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. 2.Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Стаття 547. Форма правочину щодо забезпечення виконання зобов`язання

1. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. 2. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Таким чином, акти цивільного законодавства для визначення методу та порядку нарахування пені за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за Субкредитним договором застосуванню не підлягають.

У абзаці 2 преамбули Закону України Про порядок погашення зобов`язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами від 21.12.2000р. № 2181-III (термін дії з 01.04.2001р. по 01.01.2011 р.), зазначено:

Цей Закон не регулює питання погашення та обслуговування кредитів, наданих за рахунок бюджетних коштів або позик, залучених державою чи під державні гарантії, інших зобов`язань, що випливають з угод, укладених державними органами або від імені держави, які регулюються нормами цивільного законодавства та іншими законами з питань державного боргу та його обслуговування.

Слід звернути увагу, що зупинення цієї норми пунктом 12 Прикінцевих положень Закону України Про державний бюджет України на 2010 рік від 27.04.2010р. визнано неконституційним Рішенням Конституційного суду України №22-рп/2010 від 30.11.2010р. А виключення цієї норми на підставі Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Бюджетного кодексу України №2457 від 08.07.2010р., відбулося 01 січня 2011 р., одночасно з втратою сили Закону №2181.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, сфера правового регулювання Закону України Про порядок погашення зобов`язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами не охоплює правовідносини, які виникли за Субкредитним договором і щодо нарахування пені застосуванню не підлягає.

Також, з аналогічних підстав не може бути застосована Інструкція про порядок нарахування та погашення пені, затверджена наказом Державної податкової адміністрації від 01.03.2001р. №77, адже згідно преамбули вона затверджена відповідно до статті 16 Закону України Про порядок погашення зобов`язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами, який не може застосовуватися для визначення методу нарахування пені за Субкредитним договором.

Інструкція про порядок нарахування та погашення пені за платежами, що контролюються органами державної податкової служби №290 від 11.06.2003р. також прийнята на виконання Закону України Про порядок погашення зобов`язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами та регулює порядок ведення органами державної податкової служби обліку нарахування та погашення пені, що справляється з платника податків у зв`язку з несвоєчасним погашенням узгодженого податкового зобов`язання. Так, цією Інструкцією передбачено певний метод нарахування пені, а саме у відповідності до пунктом 3.2:

3.2. Нарахування пені розпочинається: а) при самостійному нарахуванні суми податкового зобов`язання платником податків - від першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку сплати податкового зобов`язання; б) при нарахуванні суми податкового зобов`язання податковим органом - від першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку сплати такого податкового зобов`язання, визначеного у податковому повідомленні (за винятком випадків, коли платник податків у встановлені Законом терміни розпочинає процедуру апеляційного узгодження); в) при нарахуванні суми податкового зобов`язання податковим органом (якщо платник податків у встановлені Законом терміни розпочинає процедуру апеляційного узгодження суми податкового зобов`язання) - від першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку сплати податкового зобов`язання, визначеного за результатами апеляційного узгодження. При цьому, пункт 3.11.1 Інструкції Документи, що підтверджують суму податкових зобов`язань платника податків та граничний строк їх сплати: податкова декларація (у тому числі уточнююча) з позитивною сумою податкових зобов`язань; податкове повідомлення; договір про розстрочення (відстрочення) податкових зобов`язань; рішення суду.

Однак, податкові декларації, податкові повідомлення, договори про розстрочення податкових зобов`язань чи рішення суду для того, щоб встановити граничний строк сплати платежів за Субкредитним договором, як податкових зобов`язань, у матеріалах справи відсутні. Для визначення строку сплати зобов`язання за Субкредитним договором такий механізм не застосовується, що підтверджує неможливість використовувати метод нарахування пені, визначеного Законом України Про порядок погашення зобов`язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами та інструкціями, прийнятими на його виконання.

Позивач в апеляційній скарзі покликається на частину 9 статті 17 Бюджетного кодексу України від 08.07.2010р. № 2456-VI (термін дії з 01.01.2011р.), якою встановлено, що прострочена заборгованість суб`єкта господарювання перед державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) за кредитом (позикою), залученим державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) або під державну (місцеву) гарантію, а також за кредитом з бюджету (включаючи плату за користування такими кредитами (позиками) та пеню) стягується з такого суб`єкта господарювання органами доходів і зборів, що є органами стягнення такої заборгованості у порядку, передбаченому Податковим кодексом України або іншим законом, включаючи погашення такої заборгованості за рахунок майна цього суб`єкта господарювання.

Можливість застосування інших розділів, окрім глави 9 Розділу 2 Адміністрування податків, зборів (обов`язкових платежів) Податкового кодексу України для стягнення заборгованості за Субкредитним договором не передбачено, у тому числі не передбачено можливість застосування статей 129- 131 глави 12 Пеня розділу 2 Порядок адміністрування податків, зборів (обов`язкових платежів) Податкового кодексу України, якою передбачено порядок та випадки застосування відповідальності у вигляді пені та метод її нарахування.

Таким чином суд першої інстанції вірно зазначив, що бюджетним законодавством та Податковим кодексом України встановлено можливість застосування норм податкового законодавства виключно щодо стягнення податковим органом вже нарахованої у порядку передбаченому договором або іншими законодавчими актами пені.

Вищевказані норми не визначають повноважень ГУ ДКСУ у Львівській області щодо нарахування пені на підставі податкового законодавства, а тому не можуть застосовуватися до оспорюваних правовідносин.

Стосовно покликань апелянта Міністерства фінансів України на те, що судом першої інстанції невірно зроблено висновок про те, що кредит надано під гарантії уряду України, то апеляційний суд зазначає, що суд першої інстанції навпаки встановив, що кредит не надавався під гарантії уряду України, зокрема слід зазначити наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України №1002 від 14.12.1995р. Про порядок відшкодування збитків державного бюджету, що виникли внаслідок настання гарантійних випадків за іноземними кредитами, одержаними юридичними особами України під гарантії Уряду України (із змінами і доповненнями, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1998 року N 1336) (термін дії з 23.01.1996р. по 11.03.2011р.) встановлено наступне:

1. Установити, що у разі здійснення гарантом платежів для покриття заборгованості юридичних осіб України за іноземними кредитами, одержаними під гарантії Уряду України, відповідальність позичальників перед державним бюджетом виникає в межах витрат державного бюджету на виконання їх зобов`язань, визначених умовами кредитної угоди між банком - агентом Уряду України і позичальником, з моменту здійснення гарантом зазначених платежів. Банк - агент Уряду України за п`ять днів до здійснення планового платежу з обслуговування іноземного кредиту інформує Міністерство фінансів щодо сум коштів, потрібних для погашення заборгованості у разі порушення позичальником розкладу платежів, визначених кредитною угодою.

2. Органам державної податкової служби у разі невідшкодування у місячний термін позичальником іноземного кредиту, одержаного під гарантії Уряду України, витрат державного бюджету, що виникли у зв`язку з покриттям гарантом заборгованості за цим кредитом, забезпечити за поданням відповідних фінансових органів за місцем знаходження позичальника стягнення з нього у безспірному порядку повної суми нездійснених у строк платежів з урахуванням пені.

Правовий аналіз вказаного законодавчого акту дає підстави зробити висновок, що для стягнення заборгованості з урахуванням пені необхідна наявність двох факторів: - здійснення гарантом платежів для покриття заборгованості юридичних осіб України за іноземними кредитами, одержаними під гарантії Уряду України; - іноземний кредит повинен бути одержаний юридичними особами України під гарантії Уряду України.

В той же час, вищевказаною постановою не передбачено методу нарахування пені (розмір, період нарахування, сума, на яку нараховується пеня).

Зокрема, судом першої інстанції встановлено, та підтверджено апеляційним судом те, що в матеріалах справи відсутні документи, які підтверджували б здійснення Міністерством фінансів України, як гарантом, платежів для покриття заборгованості за Субкредитним договором, а також, в матеріалах справи відсутні документи, що підтверджують надання кредиту за Субкредитним договором під гарантії Уряду України.

Так, у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України від 02.09.1996р. №1027 Про гарантії Кабінету Міністрів України за іноземними кредитами передбачено: рішення про надання Кабінетом Міністрів України гарантій за іноземними кредитами оформлюється постановами Кабінету Міністрів України за поданням Валютно-кредитної ради Кабінету Міністрів України. Однак, такої постанови не приймалося.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17.08.1995р. № 655 Про додаткове забезпечення гарантій або інших зобов`язань Уряду України, які надаються іноземним кредиторам щодо погашення кредитів в іноземній валюті, що залучаються українськими юридичними особами (у редакції від 18.12.1995 р. N 1020, що діяла на момент укладання Субкредитного договору) встановлено:

1. Установити, що Валютно-кредитна рада Кабінету Міністрів України розглядає питання про доцільність надання гарантій або інших зобов`язань Уряду України іноземним кредиторам для забезпечення погашення заборгованості українських юридичних осіб за кредитами в іноземній валюті, які залучаються на умовах валютної самоокупності, за умови укладання зазначеними юридичними особами та Державним експортно-імпортним банком України або іншим уповноваженим Урядом України фінансовим агентом кредитних та інших угод і договорів застави. Валютно-кредитна рада подає на розгляд Кабінетові Міністрів України матеріали стосовно надання іноземним кредиторам гарантій або інших зобов`язань Уряду України за наявності нотаріально посвідчених договорів застави.

В матеріалах справи, теж відсутнє документальне підтвердження наявності нотаріально-посвідченого договору застави, що є обов`язковою умовою надання кредиту під гарантії Уряду України.

У відповідності до статті 2 Загальних умов, які поширюються на Кредитні і Гарантійні угоди для моновалютних кредитів від 30.05.1995р., передбачено наступні визначення: 1. Банк означає Міжнародний банк реконструкції і розвитку. 3. Кредитна угода означає кредитну угоду між Банком і Позичальником про надання Кредиту, в яку час від часу можуть вноситися поправки. Кредитна угода включає ці Загальні умови, які поширюються на неї, і всі додатки і додаткові умови до Кредитної угоди. 4. Кредит означає кредит, передбачений Кредитною угодою. 5. Гарантійна угода означає угоду між членом Банку і Банком, якою надаються гарантії щодо Кредиту, в яку час від часу можуть вноситься поправки. Гарантійна угода включає ці загальні умови, які поширюються на неї, і всі додатки і додаткові угоди до Гарантійної угоди. 6. Позичальник означає сторону Кредитної угоди, якій надається Кредит. 7. Гарант означає члена Банку, який є стороною Гарантійної угоди.

У відповідності до Кредитної угоди МБРР виступає Банком, який надає кредит Україні, саме як Позичальнику. В тексті Кредитної угоди та у тексті Субкредитного договору відсутнє посилання на будь яку гарантійну угоду, та на те, що Уряд України виступає гарантом і є стороною гарантійної угоди. В матеріалах справи також гарантійна угода відсутня.

Слід зазначити, що жодний пункт Кредитної угоди та Субкредитного договору не передбачає, що позика надається під гарантії Уряду України, напроти у Кредитному договорі чітко зазначено, що позичальником за Кредитним договором є саме Україна, якій надається позика та яка здійснює погашення основної суми боргу, відсотків та комісійних (стаття 2 Кредитного договору). Таким чином, Постанова Кабінету Міністрів України №1002 від 14.12.1995р. Про порядок відшкодування збитків державного бюджету, що виникли внаслідок настання гарантійних випадків за іноземними кредитами, одержаними юридичними особами України під гарантії Уряду України до оспорюваних правовідносин застосуванню не підлягає.

Наказ Міністерства фінансів України №88 від 30.04.1996р. Порядок зарахування до державного бюджету сум, стягнутих у безспірному порядку з юридичних осіб України позичальників для погашення заборгованості за іноземними кредитами, одержаними під гарантії Уряду України прийнятий на виконання вищевказаної Постанови та регулює відносини що виникають з погашення заборгованості за іноземними кредитами, одержаними під гарантії Кабінету Міністрів України. У зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що такий Порядок не підлягає застосуванню до правовідносин за Субкредитним договором, а тому винесення подання на підставі такого Порядку ГУ ДКСУ у Львівській області є неправомірним.

Обидва апелянти покликаються на положення Порядку №174, як на підставу нарахування пені, з приводу цього апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно з пунктом 8 частини 2 Порядку №174 встановлює: пеня сума коштів, яку боржник зобов`язаний сплатити у разі порушення ним зобов`язань за кредитною (субкредитною) угодою, угодою про надання бюджетної позички/фінансової допомоги.

Частиною 13 Порядку №174 передбачено що: пеня нараховується у гривнях на суми простроченої заборгованості за кредитами, бюджетними позичками/фінансовою допомогою (в тому числі за основним боргом, відсотками, платою за надання гарантій або кредитів, залучених державою) у порядку, передбаченому відповідними законодавчими актами чи кредитною (субкредитною) угодою, угодою про надання бюджетною позички/фінансовою допомоги. Таким чином, ця норма передбачає можливість нарахування пені у випадках передбачених договором або відповідними законодавчими актами.

Метод та підстави нарахування пені за кредитом, залученим державою, не визначається у законодавчих актах, зокрема не передбачено методу нарахування пені ані цивільним, ані господарським, ані бюджетним, ані податковим законодавством.

В такому випадку необхідно проаналізувати чи визначався умовами Субкредитного договору порядок нарахування пені.

Як підтверджується матеріалами справи, 01.11.1996р. між Україною та Міжнародним банком реконструкції та розвитку (надалі МБРР) укладено Договір про надання позики (Проект розвитку ринку електроенергії) №4098-1 UA (Кредитна угода) у відповідності до якого МБРР виступає Банком, який надає кредит Україні, як Позичальнику.

Статтею 3 Рахунок кредиту. Відсотки та інші нарахування. Погашення. Місце здійснення платежів Кредитної угоди передбачені наступні платежі Позичальника Банку:

-Комісія за зобов`язання, що сплачується Банку по невикористаній частині кредиту (Розділ 3.02. Кредитної угоди); - відсотки (Розділ 3.03.Кредитної угоди); - основну суму Кредиту (Розділ 3.04. Кредитної угоди)

Інших платежів у Кредитній угоді не передбачено, зокрема у разі порушення строків розрахунків Позичальником з Банком. Тобто у Кредитній угоді не передбачено відповідальності у вигляді сплати пені як безпосередньо Позичальником, так і іншими особами.

У Преамбулі Кредитної угоди визначено: (D) Реалізація розділів A (3) та B (3) Проекту здійснюється Західенерго (акціонерною компанією, яку було створено та яка функціонує відповідно до законів Позичальника) за допомогою Позичальника і, у рамках такої допомоги, Позичальник надаватиме Західенерго частину коштів Позики, як це передбачено даним Договором.

Умови надання субкредиту визначені в Додатковій статті 7 до Кредитної угоди, а саме:

1. Позичальник зобов`язується позичати надходження Позики, що виділяються час від часу для: (a) категорій 1 (a) і 2 (a) таблиці, наведеної в пункті 1 Додаткової статті 1 до даного Договору з Донбасенерго, в рамках Договору з Донбасенерго про надання субкредиту (субкредит, наданий Донбасенерго); (b) категорій 1 (b) і 2 (b) таблиці, наведеної в пункті 1 Додаткової статті 1 до даного Договору з Дніпроенерго, в рамках Договору з Дніпроенерго про надання субкредиту (субкредит, наданий Дніпроенерго); (c) категорій 1 (c) і 2 (c) таблиці, наведеної в пункті 1 Додаткової статті 1 до даного Договору з Західенерго, в рамках Договору з Західенерго про надання субкредиту (субкредит, наданий Західенерго); (d) категорій 1 (d) і 2 (d) таблиці, наведеної в пункті 1 Додаткової статті 1 до даного Договору з Центренерго, в рамках Договору з Центренерго про надання субкредиту (субкредит, наданий Центренерго); та (e) категорій 3 і 4 вказаної таблиці, що стосуються НДЦ, в рамках Договору з НДЦ про надання субкредиту (субкредит, наданий НДЦ). Виплати відсотків за субкредит НДЦ, нарахованих на дату вказану в категорії (5) згаданої таблиці або перед цією датою, будуть капіталізовані й виплачуватимуться з надходжень Позики згідно з директивами, які задовольнятимуть Банк.

2. Основна сума кожного із субкредитів, наданих Донбасенерго, Дніпроенерго, Західенерго, та Центренерго: (a) визначена у доларах США; (b) сплачена протягом періоду в 10 років, включаючи трирічний період звільнення від сплати процентів; (с) плата за зобов`язання, яка періодично нараховується на невибрану частину основної суми позики, ставка цієї плати дорівнює величині ставки, яку час від часу платить Позичальник згідно параграфа 2.04 даного Договору; та (d) процентів, які періодично нараховуються на основну суму вибраної та не сплаченої позики, процентна ставка дорівнює процентній ставці, яку час від часу платить Позичальник за використання коштів Позики згідно параграфа 2.05 даного Договору, плюс маржа у розмірі 1,0%.

На виконання вищевказаних положень Кредитної угоди, 26.11.1996р. між Міністерством фінансів України та АК Західенерго укладено Договір про надання субкредиту стосовно використання коштів наданих Україні Міжнародним банком реконструкції та розвитку (Договір про надання позики №4098-1 UA від 01 листопада 1996р.) для фінансування Проекту розвитку ринку електроенергії №2014-1 (Субкредитний договір).

Розділом 3 Субкредитного договору передбачено розмір, вимоги та умови субкредитування, а саме:

3.14. АО сплачує Міністерству фінансів кожні півроку на дату, зазначену в п.3.6 даного Договору, комісію за зобов`язання по основній невикористаній сумі субкредиту, що дорівнює ставці, яка сплачується час від часу Позичальником у відповідності до статті 2 (параграф 2.04) Договору про надання позики і становить ? (три четвертих) від 1 (одного) відсотка, якщо Банк не повідомить про її зниження.

3.15. АО здійснює погашення своїх боргових зобов`язань перед Міністерством фінансів по основній сумі субкредиту шляхом перерахування Міністерству фінансів у формі піврічних внесків, починаючи з моменту закінчення пільгового періоду, відповідних сум згідно з Графіком погашення позики (Додаткова стаття 1 даного Договору).

3.16. Відсотки по основній сумі субкредиту, використаної та непогашеної, сплачуватимуться АО час від часу згідно з п. 3.6. даного Договору з використанням ставки, яку Позичальник сплачує час від часу МБРР у відповідності до статті 2 (параграф 2.05) Договору про надання позики плюс маржа в розмірі 1 (одного) відсотку, яка перераховується АО на спеціальний рахунок Міністерства фінансів.

3.17. Сума, яку АО зобов`язана повернути Міністерству фінансів згідно з умовами цього Договору, виплачується в доларах США.

3.18. За прострочку виплати на погашення основної суми субкредиту та відсотків по ньому АО виплачує Міністерству фінансів штраф у обсягах та порядку, встановленому для цього чинним законодавством України, та в указаних в Договорі про позику між Україною та МБРР.

Якщо будь-який платіж, який має бути здійсненим АО на користь Міністерства фінансів за умовами цієї Угоди, припадає на будь-який день, що не є робочим, такий платіж буде здійснений АО без затримки на наступний робочий день і штраф в цьому випадку не стягуватиметься.

Розділом 5 Субкредитного договору передбачено право Міністерства фінансів України 5.2.2.В разі порушення АО строків погашення основної суми субкредиту та відсотків по ній, самостійно в безакцептному порядку списувати з рахунку АО суму заборгованості.

Розділ 6 Субкредитного договору Відповідальність і порядок вирішення спорів передбачає: 6.1. АО несе відповідальність перед Міністерством фінансів за своєчасність повернення в повному обсязі суми субкредиту, відсотків по ньому та за дотримання цілей використання цих коштів.

В разі неспроможності АО належним чином виконати свої боргові зобов`язання перед Міністерством фінансів в повному обсязі АО несе відповідальність власним майном згідно з чинним законодавством України.

Міністерство фінансів України в апеляційній скарзі вказує, що судом першої інстанції неправильно зроблено висновок про те, що умовами Субкредитного договору не передбачено нарахування пені, та посилається на пункт 3.18 Субкредитного договору, згідно якого, як зазначалося вище, за прострочку виплати на погашення основної суми субкредиту та відсотків по ньому АО виплачує Міністерству фінансів штраф у обсягах та порядку, встановленому для цього чинним законодавством України.

Апеляційний суд зазначає, що апелянт не вказує де саме в Субкредитному договорі передбачена можливість нарахування саме пені, а не штрафу, та в якому розмірі.

Аналіз наведених вище положень договорів дають підстави стверджувати, що умовами Субкредитного договору не передбачено нарахування пені та не визначено метод її нарахування.

З огляду на вищезазначене, ні умовами Субкредитного договору, ні чинним законодавством не передбачені відповідальність у вигляді пені, і порядок її нарахування у випадку порушення Відповідачем умов Субкредитного договору.

Також апелянт Міністерство фінансів України зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду в аналогічній справі №320/12594/20, де відповідачем по справі був ПАТЦентренерго, однак не зазначає чому суд першої інстанції повинен був ігнорувати Постанову Верховного Суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду від 16 червня 2020 року по справі № 2а-10083/10/1370 між тими самими учасниками справи, де скасовано подання органу казначейства, яке як раз й стало підставою для звернення позивача до суду, а також Постанову Верховного Суду у складі колегії Касаційного адміністративного суді від 10 липні 2020 року по справі № 2а-11933/10/1370 між тими самими учасниками справи.

Зокрема, Постановою Верховного Суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду від 16 червня 2020 року по справі № 2а-10083/10/1370 за позовом Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Західенерго» до Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, треті особи -Офіс великих платників податків Держаної податкової служби, Міністерство фінансів України, за участі прокуратури Львівської області про визнання протиправними дій, зобов`язання утриматися від вчинення дій, скасування подання установлено наступне.

01 листопада 1996 року між Україною та Міжнародним банком реконструкції та розвитку укладено Договір про надання позики (Проект розвитку ринку електроенергії) N 4098-1 ІІА у відповідності до якого МБРР виступає Банком, який надає кредит Україні, як Позичальнику.

Умови надання субкредиту визначені в Додатковій статті 7 до Кредитної угоди.

На виконання вищевказаних положень Кредитної угоди, 26 листопада 1996 року між Міністерством фінансів України та АК «Західенерго» укладено Договір про надання субкредиту стосовно використання коштів, наданих Україні Міжнародним банком реконструкції та розвитку (Договір про надання позики № 4098-1 ІІА від 01 листопада 1996 року) для фінансування Проекту розвитку ринку електроенергії N 2014-1.

Відповідальність і порядок вирішення спорів закріплені у Розділі 6 Субкредитного договору, пунктом 6.1. якого передбачено, що АО несе відповідальність перед Міністерством фінансів за своєчасність повернення в повному обсязі суми субкредиту, відсотків по ньому та за дотримання цілей використання цих коштів. В разі неспроможності АО належним чином виконати свої боргові зобов`язання перед Міністерством фінансів в повному обсязі АО несе відповідальність власним майном згідно з чинним законодавством України.

З аналізу наведених положень договорів слідує, що нарахування пені та метод такого нарахування ними не передбачений.

Верховний Суд вказав, що суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку, що якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певними законами.

Також вказав, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що оскільки відповідач не є органом стягнення, то Бюджетним кодексом України йому не надано повноважень щодо застосування законодавства для стягнення не внесених у строк податків і неподаткових платежів.

Колегія суддів Верховного Суду погодилася з висновками судів попередніх інстанцій, що бюджетним законодавством не регулюються питання нарахування пені за Субкредитним договором органами державного казначейства та можливість застосування відповідачем податкового законодавства для визначення порядку нарахування та розміру заборгованості за Субкредитним договором, а також відсутнє будь-яке посилання на відповідальність у вигляді пені.

Верховний Суд зробив висновок, що Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області не було уповноважене здійснювати нарахування пені на прострочену заборгованість за субкредитом ПАТ «ДТЕК Західенерго». Ні умовами наведеними вище Договорами, при цьому слід звернути увагу, що саме Міністерство фінансів України є належним суб`єктом, який здійснює відповідний контроль повернення коштів, якому підзвітний позивач, ні законодавством чи жодним іншими нормативно- правовими актами на які посилається скаржник, як на підставу для здійснення цим суб`єктом нарахування пені не надано правової можливості відповідачу вчиняти дії щодо обчислення та нарахування нені та складання спірних подань. Доводи скаржника з цього приводу вищенаведених висновків не спростовують.

Вказав, що вірними є висновки судів попередніх інстанцій про відсутність у відповідача повноважень щодо нарахування пені та винесення, у зв`язку з таким нарахуванням, подань для подальшого їх направлення органам державної податкової служби. Здійснивши такі дії та прийнявши спірні подання, відповідач вийшов за межі своїх повноважень.

Згідно частини 4 статті 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, оскільки судовим рішенням, що набрало законної сили встановлено, що умовами Договору про надання субкредиту від 26.11.1996 № 2014-1 не передбачено можливості нараховування пені, так само як і законодавством чи жодним іншими нормативно-правовими актами щодо обчислення та нарахування пені такої можливості не передбачено та зважаючи, що Позивачем заявлено до стягнення саме суму пені за Договором про надання субкредиту від 26.11.1996 № 2014-1, то доводи апелянтів є неспроможними.

Більше того, слід зазначити що пеня за Субкредитним договором нараховувалася ГУ ДКСУ у Львівській області.

У відповідності до статті 112 Бюджетного кодексу України Державне казначейство України здійснює виключно бухгалтерський облік всіх надходжень та витрат Державного бюджету України.

Пунктом 12 Порядку №174 передбачено, що пеня на прострочену заборгованість за кредитами нараховується Мінфіном. Як наведено у пункті 9 Порядку №174 Державна казначейська служба на підставі зазначеної в пунктах 4 і 8 цього Порядку інформації, що подана Мінфіном, відображає зміни заборгованості за кредитами в обліку виконання державного бюджету та протягом тижня після надходження інформації, зазначеної в пункті 8 цього Порядку, інформує територіальні органи Державної казначейської служби за місцем реєстрації боржника про розмір простроченої заборгованості за кредитами та нарахованої пені, а також про розмір простроченої заборгованості за бюджетними позичками/фінансовою допомогою.

Право ГУ ДКСУ у Львівській області нараховувати пеню за Субкредитним договором також не передбачено Положенням про Державну казначейську службу, затверджене Указом Президента України №460/2011 від 13.04.2011р.

Згідно з статті 15 Закону України Про центральні органи виконавчої влади №3166 від 17.03.2011р. міністерство у межах своїх повноважень, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів і доручень Президента України, актів Кабінету міністрів України видає накази, які підписує міністр. В матеріалах справи відсутні докази делегування повноважень Міністерством фінансів України відповідачу щодо нарахування пені.

Таким чином, з урахуванням п.12 Порядку №174нарахування пені на прострочену заборгованість перед державою за кредитами, залученими державою або під державні гарантії, віднесено до повноважень Міністерства фінансів України.

Доказів нарахування пені, яка є предметом розгляду даної справи до суду не надано. Міністерством фінансів України нарахування пені не здійснювалося, що підтверджується актами звірки взаєморозрахунків з Міністерством фінансів України за Субкредитним договором від 30.09.2007р., від 31.10.2010р., від 30.06.2012р. згідно яких заборгованість за таким видом платежу, як пеня відсутні.

Таким чином, на переконання колегії суддів суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ні умовами Субкредитного договору, ні законодавчими актами не передбачено можливості для обчислення та нарахування пені.

Отже, за результатами розгляду апеляційних скарг колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову.

В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Міркування і твердження апелянтів не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим їх апеляційні скарги на рішення суду не підлягають задоволенню.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційних скарг, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ст.308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Західного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, Міністерства фінансів України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 червня 2022 року в справі № 2а-9429/12/1370- без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. О. Большакова
О. М. Гінда
Повне судове рішення складено 03 листопада 2022 року