Справа № 200/4177/22
Суддя: Бабіч С.І.
Дата ухвалення: 2022-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2022 року Справа№200/4177/22

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бабіча С.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з публічної служби, поновлення на службі та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (далі - відповідач), відповідно до якої просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління Національної поліції в Донецькій області № 324 о/с від 26.07.2022 в частині звільнення старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 зі служби в поліції з посади інспектора відділу реагування патрульної поліції Бахмутського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області з 26 липня 2022 року за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» та поновити ОСОБА_1 на службі в поліції з 27.07.2022 року на посаді інспектора відділу реагування патрульної поліції Бахмутського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області.

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 27.07.2022 року по день ухвалення судом рішення, з розрахунку розміру його середньоденної заробітної плати.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що під психологічним тиском керівництва він написав рапорти про звільнення за власним бажанням, при цьому керівництво не з`ясувало підстави для такого звільнення.

Повернувшись додому позивач 26.07.2022 року подав на ім`я начальника ГУ НП в Донецькій області заяву, в якій описав обставини подання рапорту про звільнення за власним бажанням під психологічним тиском та погрозами, з проханням скасувати наказ № 324 о/с від 26.07.2022 року в частині його звільнення та поновлення на посаді.

Вказану заяву позивач направив простим поштовим відправленням 27.07.2022 року.

Позивач посилається на пп. ж п.64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114 (в редакції, чинній на момент звільнення позивача зі служби в національній поліції, далі - Положення № 114), відповідно до якого, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Позивач зазначає про те, що на час подання цих рапортів не було будь-яких поважних причин, які б обумовлювали можливість такого звільнення за власним бажанням, та про які він не зазначив у цих рапортах.

Крім цього, позивач вказує на те, що відповідно до пункту 68 Положення № 114, особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні.

Відповідач обґрунтовує правомірність прийняття оскаржуваного наказу про звільнення п. 7 ст. 77 Закону №580-VIII, а також п. 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114, та вважає, що п.7 ст.77 Закону №580-VIII (поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється- за власним бажанням), не передбачено зазначення поважності причини звільнення.

Вказує, що Верховний Суд України в постанові від 24.06.2014 №21-241а14 зазначив, що згідно з пунктом 68 вказаного Положення особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Проте, у межах передбаченого пунктом 68 Положення строку з дня подання рапорту про звільнення, сторони вправі домовитися про звільнення у більш короткий строк. Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення в рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Зазначає, що 22 липня 2022 року позивач подав на ім`я начальника ГУНП в Донецькій області рапорт про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням.

Крім того, в рапорті позивач зазначив, що від проходження військово-лікарської комісії відмовляється, так як вважає себе здоровим, та вказав, що наслідки відмови від проходження ВЛК йому роз`яснено, з ними згоден.

Більш того, позивач подав рапорт, де зазначив, що наполягає на своєму звільненні з Національної поліції України з 26 липня 2022 року. Ця дата погоджена керівництвом.

Отже, ОСОБА_1 скористався правом на звільнення за власним бажанням із погодженим строком звільнення, шляхом подачі рапортів про звільнення від 22 липня 2022 року, із зазначенням бажаної дати звільнення, що є поважною причиною для скорочення тримісячного строку для подачі такого рапорту.

Також відповідач зазначив, що п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону №580-VIII (поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється - за власним бажанням), не передбачено зазначення поважності причини звільнення. Більш того, як свідчить практика Верховного Суду, до спірних правовідносин застосовуються приписи п. 68 Положення №114, як спеціального нормативно-правового акту у питанні лише регулювання терміну попередження керівництва про звільнення зі служби за власним бажанням, оскільки порядок звільнення визначено Законом №580-VIII. Тому доводи представника позивача про те, що відповідач не з`ясував наявність конкретних поважних причин для звільнення та неможливість проходження служби є невмотивовані.

Також є безпідставними посилання представника позивача на норми КЗпП України, оскільки відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції (ст. 60 Закону №580-VIII).

Відповідач вказує про те, що у позивача було більше ніж достатньо часу поскаржитись на дії керівника, який нібито «залякував та погрожував позивачу». Але, з, начебто, початку липня до моменту звільнення до ГУНП в області від позивача не надходило жодних заяв, скарг, рапортів про здійснення на нього тиску зі сторони керівництва Бахмутського РВП, хоча це прямо заборонено положеннями Дисциплінарного статуту Національної поліції України. Крім того, рапорт про відкликання позивачем свого рапорту про звільнення до ГУНП в області до 26.07.2022 позивачем подано також не було.

Відповідач стверджує, що зазначення позивачем того факту, що ним 26.07.2022 року направлено заяву про анулювання раніше написаних рапортів від 22.07.2022 року не може бути прийнято до уваги, оскільки рапорт ОСОБА_1 було реалізовано шляхом прийняття наказу про його звільнення у погоджений сторонами строк 26.07.2022.

Більше того, позивач відправив свою заяву лише 13.08.2022 року, а не 27.07.2022 року, як про це зазначає, Головне управління заяву позивача отримало лише 26.08.2022 року, тобто вже після реалізації бажання позивача звільнитись зі служби.

У разі, якщо сторони домовилися про звільнення у більш короткий строк, особа має право відкликати поданий рапорт про звільнення до спливу цього строку. Тому подальша подача позивачем 13 серпня 2022 року (після видання наказу про звільнення) заяви про недійсність рапорту про звільнення зі служби, яка надійшла до ГУНП в Донецькій області 26.08.2022 року, не створює правових наслідків для сторін.

У встановлений законом строк на адресу позивача 10.09.2022 року направлено відповідь із відповідними роз`ясненнями.

Отже, твердження ОСОБА_1 про ігнорування ГУНП в Донецькій області його звернення є неаргументованим.

Відповідач також заперечує проти стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу та зазначає, що предмет спору у даній справі не є складним, не потребує складних правових досліджень, вивчення обсягу фактичних даних та аналізу первинних документів, а обсяг і складність виготовлених процесуальних документів не є значним. Вказані обставини виключають підстави для стягнення заявленої представником суми судових витрат, які складаються з витрат на правову допомогу.

Більш того, розмір їх суми повинен встановлюватися на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Разом з цим, належним чином витрати в розмірі 15000 грн. не доведено.

Позивачем надано заперечення на відзив, відповідно до яких позивач, серед іншого, зазначає про те, що до відзиву до позовної заяви відповідачем надано копії 6 рапортів позивача, в яких проставлено дати їх написання.

Разом з тим, до позовної заяви позивачем надано фотознімок рапорту № 2, в якому не зазначено дату, станом на яку позивач нібито виявив бажання звільнитись, а також фото рапорту № 1, в якому не зазначено дати звільнення, що є теж підтвердженням факту написання рапортів позивачем без дати.

Позивач у позовній заяві зазначив, що хтось з посадових осіб поліції зазначив дати складення рапортів та дати звільнення за нього.

Вказує, що саме 26.07.2022 року склав заяву, в якій описав обставини подання рапорту про звільнення за власним бажанням під психологічним тиском та погрозами, з проханням скасувати наказ № 324 о/с від 26.07.2022 року в частині його звільнення та поновлення на посаді, яку направив простим поштовим відправленням 27.07.2022 року, про що свідчить штамп поштового відділення на конверті, копія якого долучена до позовної заяви, за адресою тимчасового перебування ГУ НП в Донецькій області у м. Покровську. Відправлення було здійснено у м. Покровську 27.07.2022 року, оскільки під час відвідування поштового відділення не працювало програмне забезпечення та позивач не міг скористатись послугою відправлення «за замовленням».

13.08.2022 року із міста Вінниця позивач направляв свою заяву від 12.08.2022 року (копія якої та квитанції про її відправлення долучена до позовної заяви), адресована до ГУ НП в Донецькій області з метою витребування довідки про середній заробіток, характеристики та трудової книжки.

Позивача повідомлено відповідачем про розгляд його заяви листом від 05.09.2022 року № 310/26/02-2022 та надано витребувані документи, які долучаються до відповіді на відзив на позовну заяву.

Вказує, що адвокат одержав від позивача оплату за надану правову допомогу у розмірі 15 000 грн. Таким чином, у даній справі доведено належним чином, що позивач фактично сплатив понесені витрати на правову допомогу.

Відповідачем надано суду заперечення на відповідь на відзив, відповідно до яких, серед іншого, відповідач зазначає про те, що з наказом про звільнення, розрахунком на момент звільнення позивач ознайомлений наприкінці робочого дня за місцем несення служби. Протягом 26.07.2022 року будь-які заяви щодо наявності бажання залишитись на службі позивачем ані керівництву Бахмутського РВП, ані ГУНП в області не спрямовувались. Позивач ознайомився із наказом про звільнення

26.07.2022 року, під час ознайомлення заперечення, скарги, тощо, від позивача не надходили, що підтверджено тими ж доказами.

Отже, 26.07.2022 позивач був достовірно обізнаний, що з 27.07.2022 року він вже не є поліцейським, тим паче працівником підрозділу ГУНП в області. При цьому, у матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що вказаний лист дійсно складений позивачем 26.07.2022 року. Тобто, відсутні будь-які докази стосовно того, що волевиявлення позивача залишитись працювати виникло та було доведене до роботодавця саме 26.07.2022 року.

Водночас, вказаний вище лист від 26.07.2022 року відправлений з м. Покровська Донецької області (що не заперечується позивачем) відповідачу в м. Покровск Донецької області поштовим переказом 27.07.2022, тобто вже після фактичного звільнення.

Ухвалою суду від 30.08.2022 року вказану позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе розглянути дану справу на підставі наявних у суду матеріалів та прийняти дане рішення у порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні у справі докази, повно і всебічно встановивши всі її обставини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з огляду на таке.

ОСОБА_1 проходив службу в органах Національної поліції. Займана посада перед звільненням інспектор відділу реагування патрульної поліції Бахмутського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області.

22 липня 2022 року ОСОБА_2 подав на ім`я начальника ГУНП в Донецькій області рапорт про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням. У вказаному рапорті, позивач відмовився від проходження медичної військово-лікарської комісії та надав згоду на відшкодування з його грошового забезпечення вартості предметів однострою особистого користування, строк носіння (користування) яких не закінчився. Також позивачем зазначено, що на момент звільнення на лікарняному, у відпустці перебувати він не буде.

26 липня 2022 року ОСОБА_2 подав ще один рапорт на начальника ГУ НП в Донецькій області, в якому наполягав на своєму звільненні зі служби в Національній поліції України за власним бажанням, згідно з пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про національну поліцію» з 26.07.2022. Також позивачем зазначено, що на момент звільнення на лікарняному, у відпустці перебувати він не буде.

26 липня 2022 року наказом ГУНП в Донецькій області № 324 о/с відповідно до розділу VII Закону України «Про Національну поліцію» ОСОБА_2 звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 частини 1 статті 77 (за власним бажанням) з 26 липня 2022 року.

27 липня 2022 року ОСОБА_2 подав заяву на ім`я начальника Головного управління Національної поліції в Донецькій області генерала поліції третього рангу Осипенка Р.І., в якій просив вважати недійсним свій рапорт від 221.07.2022 про звільнення з посади, оскільки подання цього рапорту було здійснено за відсутності будь-яких поважних причин для звільнення під психологічним тиском Оскільки фактично будь-яких причин для звільнення позивача за власним бажанням не було, ОСОБА_2 просив скасувати наказ № 324 о/с від 26.07.2022 року про своє звільнення та поновити його на посаді.

До ГУНП в Донецькій області надійшла заява позивача від 26.07.2022 року, у якій позивач просив вважати недійсним рапорт від 22.07.2022 року про звільнення зі служби, яку розглянуто та відповідачм направлено позивачу лист від 10.09.2022 року за № 2442/12/01-2022, в якому позивачу було роз`яснено положення нормативно-правових актів, якими керувався відповідач та про те, що порушень з боку керівництва Бахмутського РВП ГУНП в Донецькій області, викладених у заяві позивача не встановлено. Крім того позивачу було повідомлено про те, що у день звільнення, заяв, скарг щодо психологічного тиску з боку керівництва Бахмутського РУП ГУНП в Донецькій області або працівників сектору кадрового забезпечення Бахмутського РУП ГУНП в Донецькій області до ГУНП в Донецькій області не надходило, зазначено про те, що у разі, коли в заяві працівника про звільнення з роботи за власним бажанням вказана дата звільнення, відкликати заяву можна тільки до цієї дати. Зазначено, що оскільки в своєму рапорті на звільнення за власним бажанням позивач вказав дату звільнення 26.07.2022 року, а зустрічна заява про анулювання рапорту на звільнення подана не була, задовольнити прохання позивача не є можливим.

Повідомлено, що у день звільнення заяв, скарг щодо психологічного тиску з боку керівництва Бахмутського РВП ГУНП в Донецькій області або працівників сектору кадрового забезпечення Бахмутського РВП ГУНП в Донецькій області до ГУНП в Донецькій області не надходило.

Вказано, що заява від 26.07.2022 року до управління кадрового забезпечення ГУНП в Донецькій області надійшла 26.08.2022 року за вх № 4713.

Зазначено, що у день звільнення позивач бажання залишитись на службі в поліції не виявив а отже звільнення позивача з Національної поліції відбулося через власне волевиявлення та з урахуванням конкретної дати звільнення, яка вказана у власноручно написаному рапорті.

Під час прийняття даного рішення суд виходив з наступних мотивів та керувався такими положеннями законодавства.

Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 38 Конституції України громадянам гарантовано рівне право доступу до державної служби […].

Згідно з частиною 1 статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Частиною шостою зазначеної статті Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIII (далі Закон № 580-VIII).

Відповідно до частини 1 статті 77 Закону № 580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, за власним бажанням.

Частинами 2,3 статті 77 Закону № 580-VIII визначено, що днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Відповідно до пункту 4 розділу XI Закону №580-VIII до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються до цих правовідносин в частині, що не суперечить цьому Закону.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначений Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджений постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (далі Положення №114).

Відповідно до підпункту «ж» пункту 64 Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Відповідно до пункту 68 Положення № 114 особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Тобто, у межах передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору можуть домовитися про звільнення у більш короткий строк.

Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) поліцейський має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Таким чином, видача уповноваженим органом наказу про звільнення поліцейського зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення, є правомірною.

Верховний Суд України у постанові по справі № 21-241а14 від 24.06.2014 зазначив, що така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків щодо забезпечення безпеки громадян і громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.

У цьому ж судовому рішенні Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою, в межах передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору мають право домовитися про звільнення в більш короткий строк. Такою домовленістю необхідно вважати зазначення в рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник міліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін. Видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника міліції зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення, є правомірною.

Таку ж правову позицію у подібних правовідносинах висловив Верховний Суд, зокрема, у постановах від 05.02.2020 в справі № 819/744/16 та від 20.05.2020 року в справі № 804/868/16.

Отже, до закінчення визначеного у пункті 68 Положення №114 строку служба в поліції за власним бажанням припиняється за умови, якщо між поліцейським та органом, уповноваженим приймати рішення про прийняття/звільнення зі служби в поліції, було досягнуто згоди щодо конкретної дати, з якої служба в поліції припиняється.

При цьому, за змістом наведеного законодавчого припису, до закінчення тримісячного строку попередження особа має право відкликати поданий рапорт, якщо сторони не домовилися про звільнення у більш короткий строк. У разі якщо сторони домовилися про звільнення у більш короткий строк, особа має право відкликати поданий рапорт про звільнення до спливу цього строку.

З матеріалів справи видно, що позивач подав рапорт в якому наполягав на своєму звільненні зі служби в Національній поліції України за власним бажанням згідно з пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про національну поліцію» з 26.07.2022 року, який за поясненнями позивача він написав під психологічним впливом та погрозами про притягнення до кримінальної відповідальності керівниками Головного управління Національної поліції в Донецькій області.

Отже, формально, за умов дотримання усіх умов чинного законодавства, відповідач мав можливість звільнити позивача саме 26 липня 2022 року.

Разом з тим, у пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що по справах про звільнення за власним бажанням суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого статтею 38 КЗпП України строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення.

У такій категорії справ суди особливу увагу приділяють дослідженню поведінки позивача після написання ним заяви (рапорту) про звільнення, адже якщо на працівника справді чинився тиск з метою його звільнення, то в останнього є можливість відкликання такої заяви, в тому числі засобами поштового, телеграфного чи електронного зв`язку, або звернення із заявою чи скаргою до органів поліції, Державної служби України з питань праці тощо. Саме такі дії позивача можуть свідчити про відсутність наміру і вільного волевиявлення на звільнення.

Вказані висновки підтверджуються правовими позиціями Верховного Суду викладених в постанові від 17.02.2020 у справі № 495/9926/18 та постанові від 11.12.2019 у справі № 483/1070/17.

Судом встановлено, що рапорти позивача містять зауваження про те, що на момент звільнення позивач не буде перебувати на лікарняному чи у відпустці.

Суд зауважує про те, що якщо сторони домовилися про звільнення позивача за власним бажанням з конкретної дати, стає незрозумілим навіщо робити таке застереження на майбутнє.

Вислів на момент звільнення… «не буду перебувати»…, без зазначення позивачем конкретної дати звільнення, на думку суду, може свідчити про те, що сторони не досягли згоди про конкретну дату звільнення.

Відповідач не надав пояснень щодо того, чому при нібито узгодженій даті звільнення (таку позицію займає відповідач) у рапортах позивача містяться такі застереження.

Позивач, навпаки, стверджує, що рапорти були написані під примусом керівництва.

Своє волевиявлення щодо небажання звільнення позивач підтвердив на наступний день після подання рапорту про звільнення, коли подав заяву про його відкликання.

Пунктом 8 Положення № 114 визначено, що дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема за власним бажанням при наявності причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Проте, відповідач, не з`ясувавши наявність чи відсутність причин, що перешкоджають виконанню позивачем службових обов`язків відмовив у задоволенні вказаного рапорту про відкликання.

Отже, суд погоджується с аргументами позивача про те, що його волевиявлення під час написання рапортів не було вільним, а відповідач не з`ясував наявність чи відсутність причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків, як необхідну умову для звільнення позивача зі служби за власним бажанням.

Відповідно до частини 1 статті 77 Закону №580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: 1) у зв`язку із закінченням строку контракту; 2) за станом здоров`я (через хворобу) - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції; 3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції; 4) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; 5) через службову невідповідність; 6) у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; 7) за власним бажанням; 8) у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій); 9) у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі; 9-1) у зв`язку з наявністю реального чи потенційного конфлікту інтересів, який має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб; 10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення, а також рішенням суду про визнання його активів або активів, набутих за його дорученням іншими особами або в інших передбачених статтею 290 Цивільного процесуального кодексу України випадках, необґрунтованими та їх стягнення в дохід держави; у зв`язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави; у разі надання особою завідомо неправдивої інформації під час прийняття на службу в поліції.

Згідно з підпунктом «ж» пункту 64 Положення №114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Отже, статтею 77 Закону №580-VIII та Положенням №114 чітко визначений вичерпний перелік підстав звільнення особи, яка служить в органах Національної поліції.

До закінчення визначеного у пункті 68 Положення №114 строку, служба в поліції за власним бажанням припиняється за умови зазначення в рапорті саме поважних причин неможливості продовження служби та якщо між поліцейським та органом, уповноваженим приймати рішення про прийняття/звільнення зі служби в поліції, було досягнуто конкретної дати, з якої служби в поліції припиняється.

Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах висловлена Верховним Судом у постанові від 05.02.2020 у справі № 819/744/16.

За наслідками судового розгляду встановлено, що відповідач при звільненні ОСОБА_2 не з`ясував наявність конкретних поважних причин для звільнення за власним бажанням та причин неможливості проходження служби, а зміст рапортів позивача про звільнення не відповідав його волі та бажанню припинити службу, оскільки в момент написання рапортів не було досягнуто домовленості про звільнення з конкретної дати.

Отже, звільнення позивача за рапортом про звільнення за власним бажанням без зазначених конкретних причин, що перешкоджають подальшому виконанню службових обов`язків, не відповідає Закону № 580-VIII та Положенню №114.

Як вже зазначалося, відповідно до пункту 4 розділу XI Закону № 580-VIII до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються до цих правовідносин в частині, що не суперечить цьому Закону.

Враховуючи, що норми Закону № 580-VIII не врегулюють процедуру поновлення на посаді поліцейських, звільнення яких визнано судом незаконним, суд згідно з положеннями статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) застосовує до спірних правовідносин положення Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).

Згідно з частиною 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Оскільки суд дійшов висновку, що звільнення позивача відбулося без законної підстави, останній підлягає поновленню на тій же посаді та у тому ж органі, з якого він був протиправно звільнений.

Враховуючи викладене, позовні вимоги, у частині вимог про визнання протиправним та скасування наказу начальника Головного управління Національної поліції в Донецькій області № 324 о/с від 26.07.2022 року в частині звільнення старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 зі служби в поліції з посади інспектора відділу реагування патрульної поліції Бахмутського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області з 26 липня 2022 року за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» та поновлення ОСОБА_1 на службі в поліції з 27.07.2022 року на посаді інспектора відділу реагування патрульної поліції Бахмутського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області - підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Виплата грошового забезпечення поліцейських регулюється постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» (далі - Постанова № 988).

Пунктом 2 Постанови № 988 визначено, що виплата грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ.

Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Пункт 9 розділу І Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України 06.04.2016 року № 260, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 року за № 669/28799 (далі Порядок № 260) визначає, що при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Пункт 6 розділу ІІІ Порядку № 260 передбачає, що поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення.

Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.

Таким чином, на момент виникнення спірних правовідносин діє Закон України «Про національну поліцію» та Порядок № 260, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17.01.2019 року у справі № 814/2648/16, від 17.01.2019 року у справі № 805/2706/17-а.

У той же час, пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, визначено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

Враховуючи, що Порядком № 260 не врегульовано порядок визначення середнього заробітку, у спірних правовідносинах має бути застосований Порядок обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

Відповідно до статті 77 Закону № 580-VIII днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Для поліцейських установлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями (частина 3 статті 91 Закону № 580-VIII).

Зважаючи на те, що під час вимушеного прогулу позивач не залучався до виконання службових обов`язків, для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід враховувати робочі дні.

Судом встановлено, що позивач був звільнений зі служби 26 липня 2022 року, який є днем звільнення та останнім днем служби.

Отже, період вимушеного прогулу позивача тривав з 27 липня 2022 року та триває до дати прийняття судом даного рішення - 31 жовтня 2022 року, у якому 72 робочих дні.

Середньоденний розмір грошового забезпечення позивача за два місяці, що передували незаконному звільненню, згідно з довідкою № 159, яка видана управлінням фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в Донецькій області 01.09.2022 року, становить 379,40 грн.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача, який підлягає стягненню на його користь складає - 72 * 384,48 = 27316,80 грн.

Враховуючи викладене, позовні вимоги, у частині вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 27.07.2022 року по день ухвалення судом рішення, з розрахунку розміру його середньоденної заробітної плати, підлягають задоволенню, в сумі 27316,80 грн.

Інші доводи та заперечення сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до пунктів 2, 3 частини 1 статті 371 КАС України рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Позивач, який є звільнений від сплати судового збору за подання даного позову в силу положень Про судовий збір, витрат зі сплати судового збору не поніс, отже розподілу вони не підлягають.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат на правничу допомогу, суд виходить з такого.

Статтею 132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 2-5 статті 134 КАС України вказаного Кодексу за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною 9 статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивач надав копії договору про надання правової допомоги від 12.08.2022 року, який укладений між адвокатом Янюком В.Ю. та позивачем., додатків №1 (відповідно до п. 1 якого, вартість послуг (гонорар) адвоката за договором про надання правової допомоги від 12.08.2022 року щодо підготовки даної позовної заяви до Донецького окружного адміністративного суду та участі в розгляді справи судами всіх інстанцій в якості представника позивача, становить 15000 грн.) та №2 до договору про надання правової допомоги від 12.08.2022 року, які укладені між адвокатом Янюком В.Ю. та позивачем, акту про оплату послуг в сумі 15000,00 грн., відповідно до додатку №1 до договору про надання правової допомоги від 12.08.2022 року, який укладений між адвокатом Янюком В.Ю. та позивачем.

Щодо встановлення судового контролю за виконанням судового рішення та зобов`язання Головного управління Національної поліції в Донецькій області подати звіт про виконання судового рішення у місячний строк з дати набрання рішенням суду законної сили, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною 2 статті 14 КАС України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно з положеннями частини 1 статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З аналізу викладених норм видно, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду та вирішується на його розсуд.

З огляду на викладене, суд не вважає за необхідне зобов`язувати відповідача подавати звіт про виконання рішення суду у місячний строк з дня набрання рішенням законної сили.

Керуючись Кодексом адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з публічної служби, поновлення на службі - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління Національної поліції в Донецькій області (місцезнаходження: 87517, Донецька область, м. Маріуполь, проспект Нахімова, 86, ) № 324 о/с від 26.07.2022 року в частині звільнення старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) зі служби в поліції з посади інспектора відділу реагування патрульної поліції Бахмутського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області з 26 липня 2022 року за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію».

Поновити ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на службі в поліції, з 27.07.2022 року, на посаді інспектора відділу реагування патрульної поліції Бахмутського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області (місцезнаходження: 87517, Донецька область, м. Маріуполь, проспект Нахімова, 86, ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в сумі 27316,80 грн. (двадцять сім тисяч триста шістнадцять) гривень 80 (вісімдесят) копійок.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Донецькій області (юридична адреса: 87517, Донецька область, м. Маріуполь, проспект Нахімова, 86, ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч) грн. 00 коп.

У задоволенні заяви в частині встановлення судового контролю за виконанням даного рішення - відмовити.

Рішення суду про присудження виплати грошового утримання у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді виконується негайно.

Повний текст рішення складено 31 жовтня 2022 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Суддя С.І. Бабіч