Справа № 140/1770/19
Суддя: Прокопенко Олександр Борисович
Дата ухвалення: 2022-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

у справі № 140/1770/19 (провадження № 11-106апп22)
суддів Великої Палати Верховного Суду Прокопенка О. Б., Британчука В. В.
у справі за позовом фізичної особи - підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Волинській області (правонаступник - Головне управління ДПС у Волинській області; далі - ГУ ДФС у Волинській області, ГУ ДПС у Волинській області, ДФС, ДПС відповідно), Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області (далі - ГУ ДКСУ у Волинській області; Казначейство відповідно) про стягнення заборгованості
У травні 2019 року ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ГУ ДФС у Волинській області, правонаступником якого є ГУ ДПС у Волинській області, ГУ ДКСУ у Волинській області, у якому просив стягнути з Державного бюджету України через ГУ ДКСУ у Волинській області на його користь заборгованість бюджету з відшкодування податку на додану вартість (далі - ПДВ) у розмірі 3 588 462,49 грн.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що має право на повернення узгодженої за результатами судового оскарження суми бюджетного відшкодування ПДВ, однак контролюючий орган не вчинив належних дій щодо її повернення, у зв`язку із чим указана заборгованість підлягає стягненню в судовому порядку.
Волинський окружний адміністративний суд ухвалою від 3 липня 2019 року відмовив у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження з огляду на те, що предметом розгляду в цій справі є вимога про стягнення заборгованості бюджету з відшкодування ПДВ, а не оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відтак предмет цього позову не підпадає під жодну з підстав, визначених частинами четвертою, п`ятою статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), відповідно до яких ця справа не може бути розглянута за правилами спрощеного позовного провадження.
Ухвалами від 8 липня 2019 року Волинський окружний адміністративний суд відмовив у задоволенні клопотань відповідача про закриття провадження у справі та про залишення позовної заяви без розгляду через їх необґрунтованість. Вирішуючи питання дотримання позивачем строку звернення до суду із цим адміністративним позовом, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку зі зміною процедури бюджетного відшкодування ПДВ, що вже передбачає не подання висновку податковим органом казначейському органу, а лише ведення Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість, має місце бездіяльність контролюючого органу, тобто невчинення дій, які суб`єкт владних повноважень повинен був вчинити, що є порушенням права позивача на відшкодування сум ПДВ, яке триває до теперішнього часу.

Волинський окружний адміністративний суд рішенням від 25 липня 2019 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року, позов задовольнив.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що тривале невиконання державою обов`язку з фактичного відшкодування підтверджених судовими рішеннями сум спричиняло порушення права платника податків на їх отримання з бюджету, а такі способи судового захисту, як визнання протиправною бездіяльності податкового органу щодо неподання до органу казначейства висновку із зазначенням відповідної суми бюджетного відшкодування та зобов`язання податкового органу вчинити передбачені законодавством дії, спрямовані на підготовку і надання відповідного висновку органам казначейства, не призвели до ефективного поновлення його прав (з урахуванням того факту, що станом на час розгляду справи в суді Тимчасовий реєстр заяв про повернення суми бюджетного відшкодування не працює). Відтак, ураховуючи встановлене судом право ФОП ОСОБА_1 на бюджетне відшкодування ПДВ у розмірі 3 588 462,49 грн та за відсутності механізму реального відшкодування платнику податків узгодженої суми бюджетного відшкодування, належним способом захисту порушеного права позивача суд визнав саме стягнення зазначеної вище суми бюджетного відшкодування ПДВ з Державного бюджету України.

Апеляційний суд, погодившись із висновками суду першої інстанції, констатував, що Тимчасовий реєстр заяв про повернення суми бюджетного відшкодування не працює, а чинним законодавством взагалі не передбачено механізму відшкодування сум ПДВ, включених до Тимчасового реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування та структури такого реєстру. З огляду на відсутність можливості в позивача в інший спосіб отримати належне йому майно (грошові кошти) протягом дуже тривалого часу, незважаючи на визнання як контролюючим органом, так і судом і суми, і правових підстав отримання такого відшкодування, суд апеляційної інстанції визнав допустимим, належним і ефективним способом захисту порушеного права стягнення цих сум з бюджету, посилаючись, серед іншого, на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену в постанові від 12 лютого 2019 року у справі № 826/7380/15 (провадження № 11-778апп18).

Відхиляючи доводи контролюючого органу про пропуск позивачем строку звернення до суду, суд апеляційної інстанції зауважив про триваючий характер порушення прав позивача та відсутність механізму отримання зазначеного відшкодування за наслідками відображення відомостей щодо позивача в Тимчасовому реєстрі заяв про повернення суми бюджетного відшкодування.

Апеляційний суд також відхилив доводи відповідача про наявність підстав для закриття та зупинення провадження в цій справі до закінчення перегляду справи № 803/1149/19 у касаційному порядку, оскільки предметом цієї адміністративної справи є стягнення бюджетної заборгованості з відшкодування ПДВ, а предметом справи № 803/1149/19 є зобов`язання вчинити дії та стягнення пені. При цьому об`єктивна неможливість розгляду цієї справи до вирішення справи № 803/1149/19 судом не встановлена.

Не погодившись із указаними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, ГУ ДФС у Волинській області подало до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті, просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

На обґрунтування вимог касаційної скарги відповідач указує на те, що позовна вимога про стягнення суми несвоєчасно відшкодованого ПДВ може бути заявлена в межах строку, встановленого пунктом 102.5 статті 102 Податкового кодексу України (далі - ПК), тобто протягом 1095 днів. Однак ФОП ОСОБА_1 з відповідною позовною заявою звернувся вперше лише в липні 2018 року, хоч строк на судове оскарження заявлених до відшкодування сум ПДВ за останнім судовим рішенням закінчився в червні 2014 року. Отже, позивач пропустив як загальний шестимісячний строк звернення до суду, встановлений статтею 122 КАС, так і спеціальний строк, установлений пунктом 102.5 статті 102 ПК, яким оперує судова практика, зокрема постанова Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 809/2644/14. Відповідач повторно посилається на ідентичність предметів спору в цій справі та у справі № 803/1149/18, а також порушення порядку розгляду справи як на обставини, що протиправно не були взяті до уваги судами попередніх інстанцій.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 22 січня 2020 рокувідкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою, а ухвалою від 8 грудня 2021 року передав справу на розгляд Судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів, інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду на підставі частини першої статті 346 КАС.

Судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів, інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду ухвалою від 27 липня 2022 року передала справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини п`ятої статті 346 КАС.

Відповідно до цієї норми суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Постановляючи ухвалу про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів, інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду зазначила таке.

Справа, що розглядається, стосується закріпленого розділом V ПК (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) механізму адміністрування ПДВ, а саме такої його складової, як бюджетне відшкодування.

З обставин цієї справи вбачається, що публічно-правовий спір про правомірність індивідуального акта (податкових повідомлень-рішень), що складає предмет адміністративної справи в розумінні статті 124 Конституції України, пунктів 1, 2 частини першої статті 4, пункту 1 частини першої статті 19 КАС, вже вирішено судом. У цій справі незгода позивача обумовлена невиконанням обов`язку державою.

А відтак, ураховуючи підтвердження судовими рішеннями, що набрали законної сили, права позивача на отримання сум бюджетного відшкодування ПДВ у розмірі, встановленому судом, ключовим питанням у цій справі є безпосередньо строк реалізації цього права та спосіб (порядок і строк) його судового захисту за правового регулювання та обставин, що склалися.

Суддями Судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів, інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду напрацьовано кілька юридичних аргументів, але істотно відмінних правових бачень як щодо матеріального, так і щодо процесуального аспектів ключового питання спору, узагальнений виклад яких є таким.

1. Затримки у виплаті бюджетного відшкодування в державі є системним порушенням, а причина затримок полягає в існуванні низки різних дисфункцій у правовій системі України. Разом з тим держава не може отримувати вигоду від невиконання судового рішення, що набрало законної сили, шляхом невпровадження та/чи невиконання процедур щодо його належного виконання.

Протилежне б фактично дозволило легалізувати в судовому порядку триваючі, у тому числі грубі, порушення законодавства у сфері регулювання податкових взаємовідносин. За обставин цієї справи залишення позову без розгляду з підстав пропуску строку (частина четверта статті 123 КАС) призведе до необхідності вирішення питання повороту виконання рішення.

2. Статтею 102 ПК (з 17 липня 2015 року по 19 жовтня 2018 року редакція цієї статті не змінювалась) передбачено строк давності у 1095 днів, зокрема, на право контролюючого органу щодо проведення перевірки та самостійного визначення суми грошових зобов`язань (пункт 102.1); стягнення податкового боргу (пункт 102.4); право платника податків на подання заяви про повернення надміру сплачених грошових зобов`язань або про їх відшкодування (пункт 102.5).

Аналіз статті 102 ПК дає підстави для висновку, що після закінчення визначеного в ній строку давності питання вирішення спору, зокрема, щодо правомірності податкового повідомлення-рішення взагалі не може бути поставлене перед контролюючим органом вищого рівня або судом. Зазначений у пункті 102.1 статті 102 ПК строк є саме строком давності, який має матеріально-правову природу.

Вирішуючи питання щодо обчислення строку звернення до адміністративного суду, слід урахувати й те, що в силу положень пункту 102.4 статті 102 ПК контролюючим органам надано право стягнення податкового боргу протягом наступних 1095 календарних днів з дня виникнення такого податкового боргу.

Отже, оскільки контролюючі органи наділені правом стягнення з платників податків податкового боргу та пені на нього протягом 1095 днів, то, для цілей забезпечення принципів справедливості, рівності і балансу у відносинах між платниками і державою, аналогічне право на стягнення заборгованості з бюджету та пені протягом 1095 днів повинно бути забезпечено і для платників податків.

Позовна вимога про стягнення пені на суму несвоєчасно відшкодованого ПДВ з Державного бюджету України може бути заявлена в межах строку, встановленого пунктом 102.5 статті 102 ПК для подання заяви про відшкодування надміру сплачених грошових зобов`язань, тобто протягом 1095 днів.

Відтак і вимоги щодо стягнення заборгованості з бюджету, і вимоги щодо стягнення пені, нарахованої на весь час невиконання суб`єктом владних повноважень установленого законом обов`язку, можуть бути пред`явлені в межах 1095-денного строку, після спливу якого правовідносини стають стабільними.

3. Обмеження права бюджетного відшкодування загальним строком звернення до суду, визначеним частиною другою статті 122 КАС, який слід обчислювати за загальними правилами процесу від дня, коли особа дізналася про порушення свого права, який змінюється залежно від предмета оскарження. Зміна правового регулювання, підтверджені у встановленому порядку фактичні обставини щодо неможливості реалізації права особою та перелік спрямованих нею на досягнення цієї мети заходів підлягають оцінці судом в кожному конкретному випадку як докази поважності причин пропуску цього строку.

Платник ПДВ може звернутися до адміністративного суду з вимогами про визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень з погашення заборгованості з відшкодування ПДВ та/або пені, нарахованої на таку заборгованість, протягом шести місяців з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При вирішенні питання щодо обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення пені, нарахованої на суму бюджетної заборгованості з ПДВ, не мають враховуватися положення пункту 102.4 статті 102 ПК, оскільки наведене не узгоджується з предметом правового регулювання цієї норми, до якого належать виключно питання здійснення контролюючим органом своїх повноважень стосовно стягнення податкового боргу, що виник у зв`язку з відмовою у самостійному погашенні грошового зобов`язання, нарахованого контролюючим органом, а не реалізації особою права на судовий захист від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.

З урахуванням усього наведеного в сукупності Судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що описана ситуація має ознаки системної загальнодержавної проблеми, що лежить в основі такого роду порушень, й одночасно виключної правової проблеми, яка потребує вирішення на рівні Великої Палати Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 28 вересня 2022 року прийняла до розгляду зазначену справу.

Відповідно до частини третьої статті 34 КАС суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку.

Так, приймаючи справу до розгляду, більшість суддів Великої Палати Верховного Суду дійшли висновку, що оскільки принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, а також що Судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду дійшла переконання, що ця справа містить виключну правову проблему, то наявні правові підстави для передачі її на розгляд Великої Палати Верховного Суду з метою формування єдиної правозастосовчої практики. Отже, більшість суддів Великої Палати Верховного Суду дійшла висновку про наявність правових підстав для прийняття цієї справи до розгляду.

З наведеними висновками Великої Палати Верховного Суду не погоджуємося з огляду на таке.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

1950 року встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до частини п`ятої статті 346 КАС суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

На нашу думку, згідно із частиною п`ятою статті 346 КАС відсутні підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з огляду на таке.

Так, підстава для передачі касаційним судом справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, визначена частиною п`ятою статті 346 КАС, передбачає наявність у справі виключної правової проблеми, вирішення якої необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Лише за наявності таких умов справа може бути передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Мотивація колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду щодо наявності виключної правової проблеми в цій справі фактично зводиться до питання застосування строків реалізації права позивача на отримання сум бюджетного відшкодування ПДВ у розмірі, встановленому судом, та способу (порядку і строку) його судового захисту за правового регулювання та обставин, що склалися.

Суддями Судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду напрацьовано кілька юридично аргументованих, істотно відмінних правових бачень як щодо матеріального, так і щодо процесуального аспектів ключового питання в цій справі, які викладені в ухвалі про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини п`ятої статті 346 КАС та стисло зазначені вище.

За таких обставин Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду дійшов висновку про наявність підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Однак, на нашу думку, Велика Палата Верховного Суду більшістю голосів дійшла помилкового висновку про прийняття справи до розгляду цим судом.

Для віднесення справи до категорії спорів, що містять виключну правову проблему і вирішення яких необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, така справа повинна мати кілька з наведених ознак:

- справа не може бути вирішена відповідним касаційним судом у межах оцінки правильності застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального права чи дотримання норм процесуального права;

- встановлена необхідність відступити від викладеного в постанові Верховного Суду України правового висновку, який унеможливлює ефективний судовий захист;

- існують кількісні критерії, що свідчать про наявність виключної правової проблеми, а саме значний перелік подібних справ (зокрема, між тими ж сторонами або з однакового предмета спору), які перебувають на розгляді в судах;

- існують якісні критерії наявності виключної правової проблеми, зокрема:

- немає усталеної судової практики в застосуванні однієї і тієї ж норми права, натомість наявні правові висновки суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному;

- невизначеність законодавчого регулювання правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема, в тому числі необхідність застосування аналогії закону чи права;

- встановлення глибоких та довгострокових розходжень у судовій практиці у справах з аналогічними підставами позову та подібними позовними вимогами, а також наявність обґрунтованих припущень, що аналогічні проблеми неминуче виникатимуть у майбутньому;

- наявність різних наукових підходів до вирішення конкретних правових питань у схожих правовідносинах.

Згідно із частиною першою статті 347 КАС питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи.

На думку колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, у цій справі виключна правова проблеми характеризується наявністю кількох істотно відмінних правових бачень щодо матеріального і процесуального аспектів питання застосування строків реалізації права позивача на отримання сум бюджетного відшкодування ПДВ у розмірі, встановленому судом, та способу (порядку і строку) його судового захисту за правового регулювання та обставин, що склалися.

Однак звертаємо увагу, що, зокрема, у рішенні Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 809/2644/14 за аналогічних обставин цей суд констатував, що в позивача право на відшкодування з бюджету сум податку на додану вартість виникло після підтвердження такого права за результатами судового оскарження податкових повідомлень - рішень, які були прийняті після заявлення Товариством з обмеженою відповідальністю «Росан-Агро» сум ПДВ до відшкодування, тобто перебіг строку звернення позивачем з позовом про стягнення бюджетної заборгованості розпочався з дня набрання законної сили за результатами апеляційного оскарження постанови Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 3 вересня 2009 року у справі № 2-а-6028/08/0970.

При цьому Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду визнав необґрунтованими посилання скаржника на порушення строку звернення позивачем з позовом про стягнення бюджетної заборгованості, зважаючи на те, що в силу положень пункту 102.5 статті 102 ПК при зверненні до суду з позовом про стягнення суми бюджетного відшкодування застосовується строк 1095 днів з моменту, коли особа отримала право на таке відшкодування.

Щодо способу судового захисту за правового регулювання та обставин, що склалися в цій справі, то варто звернути увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 12 лютого 2019 року, зокрема про таке.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідно до пункту 56 підрозділу 2 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК до 1 лютого 2017 року центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, формує у хронологічному порядку надходження заяв про повернення суми бюджетного відшкодування ПДВ Тимчасовий реєстр заяв про повернення суми бюджетного відшкодування, поданих до 1 лютого 2016 року, за якими станом на 1 січня 2017 року суми ПДВ не відшкодовані з бюджету.

Формування, ведення та офіційне публікування Тимчасового реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування, зазначеного у цьому пункті, здійснюються в порядку, визначеному статтею 200 цього Кодексу.

Відшкодування узгоджених сум ПДВ, зазначених у такому реєстрі, здійснюється в хронологічному порядку відповідно до черговості надходження заяв про повернення таких сум бюджетного відшкодування ПДВ в межах сум, визначених законом про Державний бюджет на відповідний рік. Розподіл сум бюджетного відшкодування ПДВ, визначених законом про Державний бюджет на відповідний рік, між Тимчасовим реєстром заяв про повернення суми бюджетного відшкодування, зазначеним у цьому пункті, та Реєстром заяв про повернення суми бюджетного відшкодування ПДВ здійснюється Кабінетом Міністрів України.

Станом на час розгляду справи в суді касаційної інстанції Тимчасовий реєстр заяв про повернення суми бюджетного відшкодування не працював.

Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що за інформацією, наведеною в листі Державної фіскальної служби України від 26 липня 2017 року

№ 16189/6/99-99-12-03-02-15 «Про розгляд звернень щодо Тимчасового реєстру», скерованому на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Аскоп-Україна» (далі - ТОВ «Аскоп-Україна»), чинним законодавством не передбачено механізму відшкодування сум ПДВ, включених до Тимчасового реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування, та структури такого реєстру.

За таких обставин, з урахуванням встановленого судом апеляційної інстанції права ТОВ «Аскоп-Україна» на бюджетне відшкодування ПДВ у розмірі

4 млн 447 тис. 644 грн, а також відсутності механізму реального відшкодування платнику податків узгодженої суми бюджетного відшкодування вказаного податку, такі способи захисту порушеного права, як зобов`язання контролюючого органу надати висновок про підтвердження заявленої платником податків суми бюджетного відшкодування або внесення заяви ТОВ «Аскоп-Україна» до Тимчасового реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування, не приведуть до ефективного відновлення права платника податків.

Також вважаємо за необхідне зазначити, що положеннями статті 2 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон

№ 1402-VIII) визначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Судом касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 КАС є Верховний Суд, у складі якого за змістом статей 36, 37 Закону № 1402-VIII діє, зокрема, Касаційний адміністративний суд. Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції у межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Таким чином, до повноважень Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, зокрема, належить вирішення питань про правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, їх тлумачення при вирішенні юридичних спорів в адміністративних справах чи проблем щодо забезпечення захисту прав, свобод або інтересів. Реалізація таких повноважень пов`язана з наявністю правових проблем.

Отже, на вирішення Великої Палати Верховного Суду поставлено питання про можливість застосування норм матеріального та процесуального права, яке може бути вирішено Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду як належним судом.

На нашу думку, наведене в ухвалі Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27 липня 2022 року обґрунтування наявності виключної правової проблеми, вирішення якої необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, не створює підстави для прийняття до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 140/1770/19.

Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що така проблема наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

За якісним критерієм про виключність правової проблеми свідчать такі обставини: 1) касаційна скарга мотивована тим, що суди допустили істотні порушення норм процесуального права, які унеможливили розгляд справи з дотриманням вимог справедливого судового розгляду; 2) норми матеріального права були застосовані судами нижчих інстанцій так, що постає питання дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між інтересами сторін у справі.

Оскільки ця справа також не відповідає кількісному і якісному критеріям наявності в ній виключної правової проблеми, вирішення якої необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, то, на нашу думку, не вбачається в наведеному обґрунтуванні Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду підстав для прийняття до свого розгляду справи за позовом ФОП ОСОБА_1 до ДФС та Казначейства про стягнення заборгованості.

На наш погляд, саме Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду повинен ухвалити одне з кінцевих рішень по суті заявлених вимог, а не передавати справу до Великої Палати Верховного Суду.

Отже, відповідно до частини шостої статті 347 КАС у зв`язку з відсутністю підстав для прийняття справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду вона підлягає поверненню відповідній колегії Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для розгляду.

Судді Великої Палати

Верховного Суду О. Б. Прокопенко

В. В. Британчук

Ф