Справа № 160/1103/22
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2022-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

03 листопада 2022 року м. Дніпросправа № 160/1103/22

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чепурнова Д.В.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 травня 2022 року (м. Дніпро, суддя Кучма К.С.) у справі № 160/1103/22

за позовом ОСОБА_1

до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк " Надра"

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

встановив:

У січні 2022 року ОСОБА_1 (далі позивачка) звернулась до суду із позовом до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (далі відповідач або скаржник), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк " Надра" (далі третя особа), в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність Шевченківського районного ВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), щодо не зняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 , а саме з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (теперішня адреса: АДРЕСА_2 ), який був накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія ВП №42757236, що видана 31.03.2014 р.;

- зобов`язати Шевченківський районний ВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) зняти арешт, накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія ВП №42757236, що видана 31.03.2014 р., а саме з квартири що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (теперішня адреса: АДРЕСА_2 ) та вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів про обтяження на вищевказане майно.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 травня 2022 року адміністративний позов задоволено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що не зняття відповідачем арешту з майна позивачки є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби і порушене право позивачки підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача зняти арешт з нерухомого її майна.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вимоги апеляційної скарги відповідача мотивовано, зокрема тим, що суд першої інстанції не врахував відсутність сплати позивачкою виконавчого збору та витрат виконавчого провадження №42757236. Крім того, скаржник зазначає, що до справи не було залучено ОСОБА_2 , який за договором іпотеки №8/2007/840-К/745-Н/1 набув права іпотекодержателя.

З огляду на це, скаржник просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені адміністративного позову відмовити повністю.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу підтримує висновки суду першої інстанції та просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст. 311 КАС України.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами не заперечується, що на примусовому виконанні Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) знаходився виконавчий документ - виконавчий напис нотаріуса №251 від 28.02.2014 року, виданий приватним нотаріусом КМНО Кобелєвою А.М. про звернення стягнення на заставне майно (на підставі іпотечного договору №8/2007/840-К/745-Н/1 від 05.02.2007 року, який забезпечував виконання зобов`язань за кредитним договором №8/2007/840-К/745-Н від 05.02.2017 р.), а саме квартиру, що знаходиться адресою: АДРЕСА_1 (теперішня адреса: АДРЕСА_2 ), що належить на праві власності позивачу, за рахунок коштів отриманих від реалізації, задовольнивши вимоги ПАТ «КБ Надра» у розмірі 288 737,58 грн.

31.03.2014 року старшим державним виконавцем Єгоровою О.А. було прийнято постанову про звернення стягнення на майно боржника.

22.06.2016 року державним виконавцем Бутенко О.М. було видано постанову про повернення виконавчого документа стягувачові, згідно з п.9 ч.1 ст.47 Закону України від 21.04.1999 р. «Про виконавче провадження».

Позивачка, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не зняття арешту, який був накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серія ВП №42757236 від 31.03.2014 р., звернулась до суду за захистом своїх прав.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що наслідком припинення зобов`язання є припинення правового зв`язку між його сторонами та звільнення їх від прав та обов`язків, що становлять зміст зобов`язання, відповідно здійснення заходів, передбачених Законом України «Про виконавче провадження" з виконання виконавчого документу, зокрема, виконавчого напису нотаріусу, за умови відсутності правовідносин між сторонами виконавчого провадження, на підставі яких видано виконавчий документ, є неможливим та таким, що порушує права боржника за виконавчим провадженням, оскільки передбачає можливість неправомірного та необґрунтованого звернення стягнення на майно боржника.

Суд апеляційної інстанції погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України від 21.04.1999 № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі Закон №606-XIV, в редакції, яка була чинна станом на час виникнення спірних відносин) врегульовано умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Згідно приписів п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону №606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Приписами ч. 5. ст. 47 Закону №606-XIV встановлено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Відповідно до статті 49 Закону №606-XIV виконавче провадження підлягає закінченню у передбачених частиною першою цієї статті випадках. При цьому у ній не зазначено такого випадку, як повернення виконавчого листа стягувачу у зв`язку з наявністю встановленої законом заборони щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Таким чином, у разі повернення виконавчого документа стягувачу виконавче провадження не є закінченим, після якого могли наступити правові наслідки, передбачені частиною другою статті 50 Закону №606-XIV.

Зі змісту матеріалів справи вбачається, що на примусовому виконанні Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) знаходився виконавчий документ - виконавчий напис нотаріуса №251 від 28.02.2014 року, виданий приватним нотаріусом КМНО Кобелєвою А.М. про звернення стягнення на заставне майно (на підставі іпотечного договору №8/2007/840-К/745-Н/1 від 05.02.2007 року, який забезпечував виконання зобов`язань за кредитним договором №8/2007/840-К/745-Н від 05.02.2017 р.).

31.03.2014 року старшим державним виконавцем Єгоровою О.А. прийнято постанову про звернення стягнення на майно боржника.

22.06.2016 року державним виконавцем Бутенко О.М. було видано постанову про повернення виконавчого документа стягувачові, згідно з п.9 ч.1 ст.47 Закону №606-XIV.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що повернення виконавчого документа на підставі ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» не є закінченням виконавчого провадження, а тому в цьому випадку у державного виконавця були відсутні підстави для скасування арешту.

Водночас, апеляційним судом зі змісту матеріалів справи встановлено, що 10.08.2020 року на підставі повідомлення про припинення договору іпотеки, обтяження нерухомого майна квартири за адресою: АДРЕСА_1 (теперішня адреса: АДРЕСА_2 ) припинено.

Колегія суддів звертає увагу, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа.

У справі, що переглядається, апеляційним судом встановлено, що після повернення 22.06.2016 року стягувачу виконавчого документа, а саме виконавчого напису нотаріуса №251 від 28.02.2014 року, який виданий приватним нотаріусом КМНО Кобелєвою А.М. про звернення стягнення на заставне майно (на підставі іпотечного договору №8/2007/840-К/745-Н/1 від 05.02.2007 року), на підставі повідомлення про припинення договору іпотеки ОСОБА_2 припинено обтяження нерухомого майна квартири за адресою: АДРЕСА_1 (теперішня адреса: АДРЕСА_2 ). Станом на 13.06.2022 в Державному реєстрі іпотек відомості про квартиру відсутні. Ці обставини встановлені на підставі витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що надані сторонами в справі (а.с. 20-22, 27, 93-94), копії яких містяться у матеріалах справи.

За цих обставин суд апеляційної інстанції зазначає про наявність підстав для зняття арешту, накладеного для забезпечення виконання зобов`язання за іпотечним договором №8/2007/840-К/745-Н/1 від 05.02.2007 року, оскільки обтяження нерухомого майна квартири за адресою: АДРЕСА_1 (теперішня адреса: АДРЕСА_2 ) припинено з 10.08.2020 року.

Відтак, є обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що не зняття відповідачем арешту з майна позивача є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби і порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача зняти арешт з нерухомого її майна. Доводами апеляційної скарги цей висновок не спростовано.

Разом з цим, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не врахував відсутність сплати позивачкою виконавчого збору та витрат виконавчого провадження №42757236, оскільки у матеріалах справи відсутні дані, що з метою стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження державний виконавець виносив відповідну постанову. Крім того, це не було підставою для відмови у скасуванні арешту нерухомого майна.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява N 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява N 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Отже, інші доводи апеляційної скарги не потребують правового аналізу, оскільки не мають вирішального значення.

Згідно ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З цих підстав, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 травня 2022 року у справі № 160/1103/22 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя О.М. Панченко

суддя С.М. Іванов

суддя Д.В. Чепурнов