Справа № 160/11085/22
Суддя: Дєєв Микола Владиславович
Дата ухвалення: 2022-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі судді Дєєва М.В. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1
до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області
про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -
25.07.2022 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому позивач просить:
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати період роботи ОСОБА_1 в АОЗТ «Осокір» з 27.03.1993 року по 22.05.1998 року до загального стажу ОСОБА_1 , зарахувати з дати звернення до Пенсійного фонду позивача з заявою про призначення пенсії;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області перерахувати розмір пенсійних виплат ОСОБА_1 за начислення пенсії, тобто з 04.10.2018 року з урахуванням виконання всіх законодавчих актів за період з 04.10.2018 року до нинішнього часу.
В обґрунтування позову вказано, що позивачу була призначена пенсія з 04.10.2018 року за віком відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», але до страхового стажу не зараховано період роботи з 27.03.1993 року по 22.05.1998 року на посаді заступника директора в АТЗТ «Осокір», оскільки печатка, якою завірено запис про звільнення, не читається відсутнє посилання на статтю КзпП, інформація про ліквідацію та реорганізацію АТЗТ «Осокір» відсутня. Позивач надав відповідачу документи з метою підтвердження вищевказаного стажу, рішенням комісії було підтверджено період роботи позивача з 21.09.1995 року по 15.04.1996 року. Позивач вважає вказане рішення відповідача протиправним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства. З огляду на вказане, позивач просив задовольнити позовні вимоги.
29.07.2022 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду залишено позовну заяву без руху, через невідповідність вимогам ст. ст. 160, 161 КАС України та встановлено позивачу строк для усунення недоліків, шляхом уточнення позовних вимог, подання заяви про поновлення пропущеного строку звернення, подання завірених документів, що були подані до позовної заяви.
На виконання вимог ухвали від 29.07.2022 року позивачем надано до суду завірені копії документів та надано пояснення щодо строку звернення.
11.08.2022 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду продовжено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви, визначених в ухвалі від 29.07.2022 року.
16.08.2022 року на виконання вимог ухвал від 29.07.2022 року та 11.08.2022 року позивачем було надано до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій позивач просить:
- визнати неправомірним, порушуючим права ОСОБА_1 рішення Комісії при Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №2 від 05.03.2022 року;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати період роботи ОСОБА_1 в АОЗТ «Осокір» з 27.03.1993 року по 22.05.1998 року до загального стажу ОСОБА_1 , зарахувати з дати звернення до Пенсійного фонду позивача з заявою про призначення пенсії;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області перерахувати розмір пенсійних виплат ОСОБА_1 за начислення пенсії, тобто з 04.10.2018 року з урахуванням виконання всіх законодавчих актів за період з 04.10.2018 року до нинішнього часу.
05.09.2022 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін та зобов`язано ОСОБА_1 надати до суду рішення Комісії при Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №2 від 05 березня 2022 року або уточнити позовні вимоги.
13.09.2022 року від ОСОБА_1 на виконання вимог ухвали від 05.09.2022 року надійшла заява про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивач вказав, що просить визнати неправомірним саме - рішення Комісії при Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №2 від 05 травня 2022 року.
15.09.2022 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду прийнято до розгляду уточнену позовну заяву позивача.
05.10.2022 року від Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказано, що оскаржуване рішення є правомірним та таким, що прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки позивачу була призначена пенсія з 04.10.2018 року за віком відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», але до страхового стажу не зараховано період роботи з 27.03.1993 року по 22.05.1998 року на посаді заступника директора в АТЗТ «Осокір», оскільки печатка, якою завірено запис про звільнення, не читається відсутнє посилання на статтю КзпП, інформація про ліквідацію та реорганізацію АТЗТ «Осокір» відсутня. Позивач надав відповідачу документи з метою підтвердження вищевказаного стажу, рішенням комісії було підтверджено період роботи позивача з 21.09.1995 року по 15.04.1996 року. З огляду на вказане відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.
14.10.2022 року від позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої вказано, що позивач заперечує всі доводи відповідача наведені у відзиві на позовну заяву, оскільки вони не відповідають вимогам чинного законодавства.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з 05.10.2018 року та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Відповідно до витягу з ІКІС ПФУ: Підсистема Призначення та Виплати Пенсії, встановлено, що при призначенні пенсії ОСОБА_1 не враховано до загального стажу період роботи з 27.03.1993 року по 22.05.1998 року.
06.10.2020 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою щодо зарахування до загального стажу період роботи з 27.03.1993 року по 22.05.1998 року.
20.08.2021 року позивач повторно звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою щодо зарахування до загального стажу період роботи з 27.03.1993 року по 22.05.1998 року.
11.01.2022 року позивач повторно звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою щодо зарахування до загального стажу період роботи з 27.03.1993 року по 22.05.1998 року.
01.02.2022 року повторно звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою щодо зарахування до загального стажу період роботи з 27.03.1993 року по 22.05.1998 року.
Комісією при Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області прийнято рішення №5 від 05.05.2022 року про результати розгляду заяви, відповідно до якого на підставі показань свідків було підтверджено стаж роботи позивача у АТЗТ «Осокір» з 21.09.1995 року по 15.04.1996 року для зарахування до загального стажу.
Позивач не погоджується із вказаним рішенням №5 від 05.05.2022 року та вважає його протиправним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, що і стало підставою для звернення з даною позовною заявою до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Згідно з ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (ч. 1ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).
Частиною 2 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Згідно ст. 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», заробітна плата (дохід) за період страхового стажу до 1 липня 2000 року враховується для обчислення пенсії на підставі документів про нараховану заробітну плату (дохід), виданих у порядку, встановленому законодавством, за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами, а за період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.
Відповідно до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року за № 637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Згідно з п. 20 вказаної постанови, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5). У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. У разі відсутності правонаступника підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, здійснюється у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Мінсоцполітики та Мінфіном.
Аналіз наведених норм права дає змогу дійти висновку, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, тоді як підтвердження трудового стажу на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами можливе лише у випадку її відсутності або відсутності в ній записів.
Не зараховуючи період роботи позивача з 27.03.1993 року по 22.05.1998 року, відповідач зазначає, що нечитається печатка, якою завірено запис про звільнення та відсутнє посилання на КЗпП.
Так, у період внесення записів про роботу позивача, незарахованих відповідачем, порядок ведення трудових книжок регулювався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (надалі - Інструкція №58).
Згідно пункту 2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Відповідно до п.4.1 Інструкції №58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
З положень пункту 2.4. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників вбачається, що необхідним реквізитом під відповідним записом у трудовій книжці працівника є печатка.
Разом з тим, обов`язок щодо внесення записів до трудової книжки покладається на роботодавців, що виключає провину особи, яка бажає призначити пенсію, у недоліках таких записів.
Позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірного періоду роботи, та ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження його трудового стажу.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 року, справа № 275/615/17, провадження №К/9901/768/17.
Вказана позиція кореспондується з нормами Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 року (далі - Порядок № 637), відповідно до пункту 1 якого основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 року «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 року у справі №677/277/17, провадження №К/9901/1298/17.
З аналізу наведених норм, судом встановлено, що відповідальність за ведення трудової книжки покладається на підприємство, відтак, виправлення дати наказу про звільнення не може бути підставою для виключення певних періодів роботи зі страхового стажу позивача.
Суд зазначає, що незарахування спірного стажу позивачу буде суперечити принципу правової визначеності, оскільки в п.3.1 Рішення Конституційного Суду України (Справа №1-25/2010 від 29 червня 2010 року) зазначено, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.
Суд вважає, що право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.
Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.
Також, суд не погоджується з твердженням відповідача про необхідність підтвердження спірних періодів роботи уточнюючими довідками, оскільки, факт прийому позивача на роботу на вказаному підприємстві, як і дата звільнення з роботи, підпис уповноваженої особи, в органу пенсійного фонду сумнівів не викликає, відтак, факт роботи позивача є підтвердженим.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення відповідача №2 від 05.05.2022 року є протиправним та підлягає скасуванню в частині незарахування до загального стажу позивача періоди роботи позивача в АТЗТ «Осокір» з 27.03.1993 року по 20.09.1995 року та з 16.04.1996 року по 22.05.1998 року.
При цьому, суд зазначає, що у оскаржуваному рішенні відповідачем було підтверджено стаж роботи позивача в АТЗТ «Осокір» з 21.09.1995 року по 15.04.1996 року для зарахування до загального стажу, а тому в цій частині оскаржуване рішення є правомірним та таким, що скасуванню не підлягає, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають
Щодо вимог в частині зобов`язання зарахувати період роботи позивача в АОЗТ «Осокір» з 27.03.1993 року по 22.05.1998 року до загального стажу ОСОБА_1 , з дати звернення до Пенсійного фонду позивача з заявою про призначення пенсії та перерахувати розмір пенсійних виплат позивача за начислення пенсії, тобто з 04.10.2018 року з урахуванням виконання всіх законодавчих актів за період з 04.10.2018 року до нинішнього часу, суд зазначає наступне.
Згідно ч.4 ст.245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Тобто, законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.
Як слідує зі змісту Рекомендації № К (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980р. під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Адміністративний суд під час розгляду та вирішення публічно-правових спорів перевіряє, чи рішення суб`єкта владних повноважень прийняте у межах законної дискреції. При цьому, відповідно до правил правозастосування практики Європейського суду з прав людини, суд не може своїм рішенням підмінити рішення суб`єкта владних повноважень.
Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».
Натомість, у даному випадку суд не вважає повноваження відповідача, як дискреційними, оскільки відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.
Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24 березня 1988 року) запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.
Суд зазначає, що відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика ЄСПЛ підлягає застосуванню судами як джерело права.
Таким чином, враховуючи, що пенсія позивача уже була призначена без зарахування спірного періоду та враховуючи наявність підстав для зарахування такого періоду, суд вважає за необхідне для повного відновлення порушених прав зобов`язати відповідача зарахувати до загального стажу позивача періоди роботи в АТЗТ «Осокір» з 27.03.1993 року по 20.09.1995 року та з 16.04.1996 року по 22.05.1998 року з 05.10.2018 року (дати призначення пенсії) та зобов`язати здійснити перерахунок та виплату пенсії з 05.10.2018 року (дати призначення пенсії), з урахуванням вказаного періоду.
При цьому, позовні вимоги в частині зарахування стажу роботи позивача в АТЗТ «Осокір» з 21.09.1995 року по 15.04.1996 року задоволенню не підлягають, так як судом встановлено, що оскаржуваним рішенням відповідача було підтверджено цей період та зараховано до загального стажу роботи позивача.
Також, судом встановлено, що відповідно до матеріалів пенсійної справи позивачу було призначено пенсію саме - з 05.10.2018 року, у зв`язку з чим позовні вимоги позивача в частині зарахування спірного періоду та здійснення перерахунку пенсії з 04.10.2018 року також задоволенню не підлягають.
Згідно частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.
Згідно ч. 1, 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Відповідно до ч.1 ст.132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду в розмірі 992,40 грн., що документально підтверджується квитанцією №MP_AB291000JEJ_25021060 від 25.07.2022 року.
Враховуючи, що адміністративний позов задоволено частково частина судових витрат пов`язана зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду підлягає стягненню в сумі 496,20 грн., що становить 50 відсотків від суми сплаченого судового збору, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст.ст. 139, 243-246,257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №2 від 05.05.2022 року в частині незарахування до загального стажу ОСОБА_1 періоди роботи позивача в АТЗТ «Осокір» з 27.03.1993 року по 20.09.1995 року та з 16.04.1996 року по 22.05.1998 року.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до загального стажу ОСОБА_1 періоди роботи в АТЗТ «Осокір» з 27.03.1993 року по 20.09.1995 року та з 16.04.1996 року по 22.05.1998 року, з 05.10.2018 року (дати призначення пенсії).
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити з 05.10.2018 року (дати призначення пенсії) перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з урахуванням періодів роботи в АТЗТ «Осокір» з 27.03.1993 року по 20.09.1995 року та з 16.04.1996 року по 22.05.1998 року з 05.10.2018 року.
У задоволенні іншої частини позову - відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 496,20 грн. (чотириста дев`яносто шість гривень двадцять копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст. ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.В. Дєєв