Справа № 240/37652/21
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2022-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

02 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 240/37652/21

адміністративне провадження № К/990/27714/22

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 18 травня 2022 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2022 року у справі № 240/37652/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції України у Житомирській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

В листопаді 2021 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління національної поліції у Житомирській області (далі - відповідач, ГУ НП у Житомирській області), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність ГУ НП в Житомирській області, яка призвела до ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку, тобто виплати належних сум коштів при звільненні зі служби в поліції, відповідно до статті 117 КЗпП України;

- зобов`язати ГУ НП в Житомирській області провести ОСОБА_1 нарахування та виплату середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку, тобто виплати належних сум коштів при звільненні зі служби в поліції за період з 13 квітня 2021 року по 07 жовтня 2021 року, відповідно до статті 117 КЗпП України в сумі 91591,68 грн.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 18 травня 2022 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2022 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Перевіривши матеріали касаційної скарги, суд дійшов висновку про необхідність її повернення з таких підстав.

З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.

Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі скаржник в обґрунтування підстав касаційного посилається на підпункт "а" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України та вказує, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Поряд із цим, зазначення у касаційній скарзі доводів щодо фундаментального значення для формування єдиної правозастосовчої практики не звільняє особу від обов`язку щодо належного обґрунтування підстав касаційного оскарження у взаємозв`язку із посиланням на частину четверту статті 328 КАС України та не є достатнім для відкриття касаційного провадження у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження.

В обґрунтування загальних підстав касаційного оскарження судових рішень скаржник посилається на пункт 1 частини 4 статті 328 КАС України.

Так, скаржник вказує підставою для касаційного оскарження судового рішення - пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 05 березня 2021 року у справі № 120/3276/19-а, від 31 травня 2018 року у справі № 823/1023/16, від 30 січня 2019 року у справі № 807/3664/14, від 26 червня 2019 року у справі № 826/15235/16, від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19, від 31 жовтня 2019 року у справі № 821/649/17, від 29 січня 2020 року у справі № 440/4332/18, від 13 лютого 2020 року у справі № 809/698/16, від 06 березня 2020 року у справі № 1240/2162/18, від 27 квітня 2020 року у справі № 812/639/18, від 22 травня 2020 року у справі № 320/1263/19, від 30 вересня 2020 року у справі № 821/952/17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 щодо застосування статей 116, 117 КЗпП України.

Водночас, суд касаційної інстанції звертає увагу скаржника, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

Так, при встановленні доцільності посилання на постанову Верховного Суду на яку посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається "не відірвано" від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

Так, у справах №120/3276/19-а та № 140/2006/19 спірні правовідносини стосувались нарахування та виплати військовою частиною та прикордонною службою індексації грошового забезпечення; у справі № 823/1023/16 - бездіяльності ГУ НП в Черкаській області щодо невиплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні у 2016 році та стягнення заробітку за весь час затримки виплати одноразової грошової допомоги з 05 лютого 2016 року по день фактичного розрахунку; у справі № 807/3664/14 предметом оскарження було зобов`язання УМВС України в Закарпатській області виплатити грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки та зобов`язати відповідача виплатити середній заробіток за весь час затримки повного розрахунку при звільненні; у справі № 826/15235/16 спірні правовідносини стосувалися несвоєчасної виплати СБУ одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби і не виплати суми компенсації предметів речового майна у 2016 рокі та компенсації за затримку розрахунку при звільненні, а також відшкодування моральної шкоди; у справі №810/451/17 предметом оскарження було стягнення з ДФС України на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у зв`язку з затримкою виплати йому вихідної допомоги при звільненні; у справі № 821/649/17 спірні правовідносини стосувалися бездіяльності Департаменту захисту економіки НПУ та зобов`язання нарахувати та виплатити заборгованість по зарплаті у вигляді одноразової грошової допомоги при звільненні позивача зі служби в поліції у 2016 році та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу згідно розрахунку за час від дати звільнення до дати винесення судового рішення; у справах № 440/4332/18, № 809/698/16, №1240/2162/18, № 812/639/18, №320/1263/19 та № 821/952/17 предметом оскарження було стягнення середнього заробітку за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні у 2016-2018 роках позивачів з поліції по день фактичного розрахунку.

Натомість у цій справі предметом оскарження є бездіяльність ГУ НП в Житомирській області щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку, оскільки при звільненні у 2021 році зі служби в поліції не виплачено одноразову грошову допомогу. При цьому, судами попередніх інстанцій встановлено, що норми визначенні Порядком та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260 (далі - Порядок № 260) є спеціальними і прямо встановлюють строки виплати одноразової грошової допомоги, а тому мають застосовуватись саме вони, а не загальні норми. Оскільки позивач був звільнений зі служби в період коли вже діяв пункт 8 розділу VI Порядку №260, то одноразова грошова допомога при звільненні виплачується не пізніше двох місяців з дня звільнення із служби, а в разі надходження коштів пізніше цього терміну - протягом п`яти робочих днів після їх надходження.

З огляду на наведене, обставини справи, та, відповідно, спірні правовідносини у справах № 120/3276/19-а, № 823/1023/16 № 807/3664/14, № 826/15235/16, № 140/2006/19, № 810/451/17, № 821/649/17, № 440/4332/18, № 809/698/16, № 1240/2162/18, № 812/639/18, № 320/1263/19, № 821/952/17 не є подібними до обставин цієї справи, а висновки Суду у цій справі зроблені виходячи з конкретних, встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, та ґрунтуються на їх аналізі та оцінці у межах конкретних правовідносин сторін, а відтак правові позиції викладені Верховним Судом у постановах не є релевантними до спірних правовідносин у цій справі.

Верховний Суд уважає необхідним указати, що результат вирішення у кожній справі зумовлений конкретними обставинами та оцінкою доказів. Аналіз висновків судів попередніх інстанцій у цій справі та наведеним скаржником судовим рішенням суду касаційної інстанції, свідчить про те, що вони ґрунтуються на різних фактичних обставинах справи, що зумовило різне правозастосування норм, що регулюють спірні правовідносини, а отже й різні висновки, яких дійшли суди.

При цьому, Суд зауважує, що у справах № 823/1023/16, № 826/15235/16, № 821/649/17, № 440/4332/18, № 809/698/16, № 1240/2162/18, № 812/639/18 спірні правовідносини виникли до внесення змін до Порядку №260.

Отже на час виникнення спірних правовідносин у цих справах, законодавчо ще не було врегульоване питання строків виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в органах Національної поліції України.

Натомість у цій справі позивач був звільнений зі служби у період, коли вже діяв пункт 8 розділу VI Порядку №260, який регулює строки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції.

Отже, касаційна скарга не містить належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судових рішень у цій справі на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Виходячи з визначених процесуальним законом меж, предметом касаційного перегляду можуть бути виключно питання права, а не факту.

Посилання на приписи статті 242 КАС України не підміняє визначення таких підстав касаційного оскарження.

Посилання скаржника у касаційній скарзі на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права зводяться до незгоди із висновками судів попередніх інстанції щодо обставин справи та наполяганні на переоцінці наявних у справі доказів, що не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Отже, касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню особі, що її подала.

Повернення Верховним Судом касаційної скарги та надання заявнику права в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду з такою скаргою, не є обмеженням доступу до суду (зокрема, що гарантовано пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України), та забезпечує практичну можливість реалізації права особи на суд у формі касаційного оскарження судового рішення учасником справи.

На підставі викладеного, керуючись статтями 248, 332 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 18 травня 2022 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2022 року у справі № 240/37652/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції України у Житомирській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії - повернути особі, яка її подала.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи.

Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Роз`яснити заявникові, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

СуддяЛ.О. Єресько