Справа № 640/36946/21
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2022-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 листопада 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сорочка Є.О.,

суддів Коротких А.Ю.,

Федотова І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.05.2022 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо не проведення перерахунку пенсії ОСОБА_1 з 1 грудня 2019 року відповідно до довідки Департаменту персоналу Міністерства внутрішніх справ України від 26 липня 2021 року № 2704 про розмір грошового забезпечення, що враховується для перерахунку пенсії;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 1 грудня 2019 року у відповідності до вимог статей 43 і 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", положень постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" від 11 листопада 2015 року № 988 на підставі довідки Департаменту персоналу Міністерства внутрішніх справ України від 26 липня 2021 року № 2704 про розмір грошового забезпечення, виходячи із основного розміру пенсії за вислугу років у розмірі 79% від визначеного в цій довідці розміру грошового забезпечення для обчислення пенсії, без обмежень максимального розміру пенсії та виплатити різницю між фактично отриманою та належною до сплати сумою пенсії.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.05.2022 позов задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо не проведення перерахунку пенсії ОСОБА_1 з 1 грудня 2019 року відповідно до довідки Департаменту персоналу Міністерства внутрішніх справ України від 26 липня 2021 року № 2704 про розмір грошового забезпечення, що враховується для перерахунку пенсії;

- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 1 грудня 2019 року у відповідності до вимог статей 43 і 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", положень постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" від 11 листопада 2015 року № 988 на підставі довідки Департаменту персоналу Міністерства внутрішніх справ України від 26 липня 2021 року № 2704 про розмір грошового забезпечення, з урахуванням проведених раніше виплат. У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку відмовляючи у зобов`язанні здійснити перерахунок та виплату пенсії у розмірі 79% грошового забезпечення, без обмежень максимального розміру пенсії.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 є військовим пенсіонером, перебуває на обліку в ГУ ПФУ в м. Києві та отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ (далі по тексту - Закон №2262-ХІ).

У квітні 2018 року ГУ ПФУ в м. Києві здійснило позивачу перерахунок пенсії з 01 січня 2018 року, у зв`язку зі зміною грошового забезпечення на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі по тексту - Постанова №704), постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року №103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (далі по тексту - Постанова №103) виходячи з основного розміру пенсії 70% грошового забезпечення та таких видів грошового забезпечення, як посадовий оклад; процентна надбавка за вислугу років та премія.

На підставі звернення позивача, Департаментом персоналу Міністерства внутрішніх справ України видано довідку від 26 липня 2021 року № 2704 про розмір грошового забезпечення позивача, станом на листопад 2019 для перерахунку основного розміру пенсії.

ГУ ПФУ в м. Києві, за результатами розгляду заяви позивача про перерахунок пенсії на підставі довідки Департаменту персоналу Міністерства внутрішніх справ України від 26 липня 2021 року № 2704, повідомило, що його пенсія перерахована та виплачується згідно з нормами чинного законодавства, а тому відсутні підстави для проведення її перерахунку, у зв`язку з чим довідку повернуто без виконання.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що позивач має право на перерахунок пенсії з 01.12.2019.

У той же час, відмовляючи у задоволені вимог позивача в частині здійснення перерахунку пенсії у розмірі 79% грошового забезпечення та без обмежень максимального розміру пенсії, суд виходив із того, що така вимога є передчасною.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки доводи та вимоги апеляційної скарги не стосуються рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, то колегія суддів рішення суду у цій частині не переглядає.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Статтею 8 Загальної декларації прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС)).

Наука адміністративного права визначає способи захисту порушених прав (свобод, інтересів) як передбачені законом дії, що безпосередньо спрямовані на захист права (свободи, інтересу). Такі дії є завершальними актами захисту у виді матеріально-правових або юрисдикційних дій щодо усунення перешкод на шляху здійснення суб`єктами своїх прав або припинення правопорушень, відновлення становища, яке існувало до порушення. Саме застосування конкретного способу захисту порушеного чи запереченого права (свободи, інтересу) і є результатом діяльності щодо їх захисту.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 щодо «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж рішенні Конституційний Суд України зазначив, що "поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Праву на позов повинно відповідати певне конкретне порушене право чи охоронюваний законом інтерес.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 01.04.2020 у справі № 821/1438/17.

Так, ключовим правовим питанням у справі, щодо якого фактично виник спір, є право позивача на перерахунок пенсії 01.12.2019 на підставі довідки Департаменту персоналу Міністерства внутрішніх справ України від 26.07.2021 № 2704 про розмір грошового забезпечення.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечено скаржником, саме це право позивача було порушене відповідачем. Так, як вбачається з матеріалів справи, розглянувши заяву позивача про перерахунок пенсії, відповідач відмовив йому у перерахунку пенсії. При цьому, така відмова не пов`язана із обмеженням відсоткового чи максимального розміру пенсії.

Відтак спору щодо відсоткового розміру заробітної плати для перерахунку пенсії та обмеження її максимальним розміром на час звернення позивача у цій справі до суду не існувало, оскільки відмовляючи у здійсненні перерахунку пенсії відповідач не обмежував її ні відсотковий, ні максимальний розмір. Доказів того, позивач на час звернення до суду отримував пенсію у меншому відсотковому розмірі чи з обмеженням її максимального розміру, матеріали справи не містять.

Відтак, у спірних правовідносинах право позивача на отримання пенсії у певному відсотковому розмірі та без певних обмежень порушено не було, а отже таке право не може бути захищене.

Колегія суддів повторно, наголошує на тому, що судовому захисту підлягають виключно порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому..

Таким чином, колегія суддів вважає, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог в цій частині суд першої інстанції діяв на підставі діючого законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у рішенні від 14.09.2020, залишеному без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.01.2021, у зразковій справі №560/2120/20, згідно якої вимоги щодо відсотку заробітної плати, з якого відбувається перерахунок пенсії, та вимоги щодо здійснення перерахунку пенсій без обмеження їх граничного розміру, задоволенню не підлягають як передчасні (заявлені на майбутнє).

Обставини того, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.04.2021 по справі № 640/4143/20 відповідача було зобов`язано здійснити з 01.01.2016 перерахунок та виплату пенсії позивачу в розмірі 79% грошового забезпечення без застосування обмежень максимального розміру пенсії, не є свідченням того, що відповідач у правовідносинах, які є спірними у даній справі, здійснює виплату пенсії чи має намір здійснювати її нарахування та виплату у розмірі, меншому ніж 79% грошового забезпечення та з обмеженням максимального розміру.

Правовідносини, що були предметом дослідження Верховного Суду у справі №400/2085/19 склалися у зв`язку із обмеженнями розміру пенсії. Водночас, у справі, що розглядається факту таких обмежень не встановлено, у зв`язку із чим відповідні правові висновки Верховного Суду, що викладені у цій справі, не можуть бути застосовані у даній справі, що розглядається. З огляду на це, відповідні доводи скаржника відхиляються колегією суддів.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 34, 243, 311, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.05.2022 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Суддя А.Ю. Коротких

Суддя І.В. Федотов