Справа № 200/4781/22
Суддя: Кониченко О.М.
Дата ухвалення: 2022-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без руху

04 листопада 2022 року Справа №200/4781/22

Донецький окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Кониченка Олега Миколайовича ознайомившись з позовною заявою

ОСОБА_1

до Добропільського відділу державної виконавчої служби у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків)

про скасування арешту майна

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Добропільського відділу державної виконавчої служби у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), в якому просив суд скасувати арешт нерухомого майна ОСОБА_1 , який був накладений постановою АА № 382796 від 24.11.2006 Державної виконавчої служби м. Добропілля.

Згідно з частиною 2 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі.

Вказана позовна заява підлягає залишенню без руху, оскільки подана з порушеннями вимог ст.ст. 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно ч. 3 статті 122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 287 КАС України, яка встановлює особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Приписами ч. 5 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Також згідно ч. 6 ст. 161 КАС України, у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

На виконання означених положень процесуального закону, представником позивача надано до суду клопотання про поновлення строку звернення до суду з позовною заявою, яке обґрунтоване тим, що про порушення свого права позивач дізнався тільки 23 грудня 2021 року від нотаріуса, станом на 24.02.2022 року відповідь відділу ДВС ним отримана не була, а 24.02.2022 року на території України було введено воєнний стан, що завадило йому зібрати всі документи необхідні для звернення до суду.

Враховуючи викладене, позивач просив поновити строк звернення до суду з позовною заявою.

Суд відхиляє наведені позивачем доводи щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду з позовною заявою з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року N 3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Не заперечуючи наявності дискреційних повноважень у національних судів щодо вирішення питання про поновлення строку на звернення до суду, апеляційне чи касаційне оскарження, ЄСПЛ зауважує, що суди повинні встановити, чи виправдовують підстави для продовження строків втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує межі розсуду суду ні в тривалості, ні в підставах для визначеності подовжених строків (справа «Безруков проти росії», п. 34).

Надаючи оцінку причинам пропуску строку звернення до суду та прийнятті рішень про його поновлення ЄСПЛ, зазвичай, враховує: складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки; поведінку заявника; поведінку державних органів; перевантаження судової системи; значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (справи «Бочан проти України», «Смірнова проти України», «Федіна проти України», «Матіка проти Румунії» та інші).

Поряд з цим, суд звертає увагу, що право на суд, зокрема, доступу до суду, не є абсолютним та підлягає дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, й щодо строків звернення до суду за захистом порушеного права. Норми, що регулюють строки подачі адміністративного позову спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Водночас такі норми та їх застосування не повинні перешкоджати учасникам провадження використовувати доступні засоби захисту, в тому числі й у разі наявності певних обставин, які зумовили порушення встановлених процесуальних строків (рішення ЄСПЛ у справах «Пономарьов проти України», «Bellet V. France», «Іліан проти Туреччини»).

Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13.12.2011 встановлено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

З матеріалів позовної заяви з додатками суд встановив, що оскаржуваний позивачем арешт майна накладений постановою Державної виконавчої служби м. Добропілля АА № 382796 від 24.11.2006, що встановлено на підставі Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 292144070 від 23.12.2021 року.

Поряд з цим, позивачем надано до суду свідоцтво права власності від 04.12.2014 року № 30471044 на земельну ділянку.

У зазначеній вище Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 292144070 від 23.12.2021 року, міститься запис від 29.04.2015 року № 9545780 про реєстрацію іншого речового права права оренди земельної ділянки на підставі договору між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Перспектива».

Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових правна нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року N 1952-IV (в редакції чинній на момент виникнення права власності на земельну ділянку та передачі її в оренду), державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов`язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п.п. 94, 99, 100 розділу «Використання реєстраційних даних Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень рухомого майна» Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 р. № 868 (чинної на момент виникнення права власності на земельну ділянку та передачі її в оренду), під час проведення державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав державний реєстратор використовує дані Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень рухомого майна для цілей справляння адміністративного збору та/або перенесення відомостей із зазначених реєстрів до Державного реєстру прав.

Орган державної реєстрації прав, нотаріус у строк, що не перевищує трьох робочих днів з моменту перенесення відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек та/або Державного реєстру обтяжень рухомого майна, надсилає особі, якій на певному речовому праві належить нерухоме майно, органові або посадовій особі, якими встановлено обтяження речових прав на нерухоме майно, особі, в інтересах якої встановлено таке обтяження, письмове повідомлення про прийняте державним реєстратором рішення про державну реєстрацію прав у Державному реєстрі прав та перенесення ним відповідних відомостей до зазначеного Реєстру (за наявності в таких реєстрах відомостей про місцезнаходження (адресу) органу (особи).

Під час розгляду заяви про взяття на облік державний реєстратор встановлює наявність (відсутність) будь-яких даних про нерухоме майно, щодо якого органові державної реєстрації прав подано таку заяву, в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державному реєстрі іпотек та Державному реєстрі обтяжень рухомого майна.

Виходячи з аналізу приписів зазначених вище норм, суд дійшов висновку, позивач мав нормативно обґрунтовану можливість дізнатись про спірний арешт свого майна при здійсненні реєстраційних дій щодо права власності на належну йому земельну ділянку в 2014 році та передачу її в оренду в 2015 році, тобто за 6-7 років до звернення до нотаріуса в грудні 2021 року.

Верховний Суд у постанові від 08.08.2019 у справі №127/13736/16-а зазначив, що незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Позивачем в клопотанні про поновлення строку звернення до суду з позовною заявою не зазначено жодних істотних обставин, які завадили йому звернутись до суду до того, як у позивача з`явився намір продажу належної йому земельної ділянки в грудні 2021 року.

Поряд з викладеним, відповідно до ч. 7 ст. 161 КАС України, до заяви про визнання індивідуального акта протиправним чи адміністративного договору недійсним додається також оригінал або копія оспорюваного акта чи договору або засвідчений витяг з нього, а у разі відсутності акта чи договору у позивача - клопотання про його витребування.

Позивач в позовній заяві зазначив, що матеріали виконавчого провадження відсутні через закінчення трирічного терміну зберігання.

Отже, виконавчий документ, на підставі якого було відкрито виконавче провадження, як і постанова про арешт майна АА № 382796 від 24.11.2006, на підставі якої до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна внесено відповідне обтяження, у позивача та у розпорядженні відділу ДВС відсутні.

За правилами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Крім того, відповідно до висновків постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.03.2018 у справі N 660/612/16-ц, оскільки чинним законодавством не врегульовано порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця під час виконання зведеного виконавчого провадження, у якому об`єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій, Велика Палата Верховного Суду вважає, що в такому випадку потрібно застосовувати частину першу статті 287 КАС України і вказані справи слід розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що юрисдикція адміністративних судів (в контексті спірних правовідносин) поширюється на спори відносно оскарження дій чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби у разі якщо:

- виконавчий документ видано адміністративним судом;

- іншим органом (посадовою особою) (не судовими органами);

- якщо виконавчі дії (бездіяльність) вчинені під час виконання зведеного виконавчого провадження, у якому об`єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій.

Водночас відповідно до вимог статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди загальної юрисдикції розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

З матеріалів позовної заяви та доданих до неї документів суд встановив, що будь-які відомості щодо органу, яким видано виконавчий документ, в порядку примусового виконання якого винесено спірний арешт або щодо існування зведеного виконавчого провадження відносно позивача відсутні.

Поряд з цим, суд досліджуючи обставини, за яких позивач дізнався про порушення свого права, дійшов висновку, що відділ ДВС не є єдиним органом, в розпорядженні якого може перебувати постанова про арешт майна АА № 382796 від 24.11.2006, зокрема, таким органом є Друга добропільська державна нотаріальна контора, якою оскаржуваний арешт було внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Відповідно до п. 4 ст. 161 КАС України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази - позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Відповідно до ч.ч. 1, 4, 5 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 78 КАС України, учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом із поданням позовної заяви.

Відтак, враховуючи приписи вказаних норм в контексті обставин виникнення спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що до суду не надано письмових або інших доказів, які б свідчили про підсудність спору Донецькому окружному адміністративному суду, поряд з цим і висновок щодо відмови у відкритті провадження в адміністративній справі на цей час є передчасним.

З огляду на викладене, суд вважає за необхідне запропонувати позивачу надати до суду докази на підтвердження підвідомчості спору Донецькому окружному адміністративному суду, наприклад такі як постанова про арешт майна за наявності відомостей про орган видачі виконавчого документа або доказів, що арешт накладений постановою про арешт майна АА № 382796 від 24.11.2006 був накладений при виконанні зведеного виконавчого провадження.

Відповідно до частини 1 статті 169 КАС України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до ч. 4 ст. 169 КАС України у разі не усунення у визначений судом строк недоліків позовної заяви, яку залишено без руху або яку підписано особою, яка не має права її підписувати, позовна заява буде повернута заявникові.

Керуючись ст.ст. 77, 78, 122, 123, 160, 161, 169 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду з позовної заявою - відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Добропільського відділу державної виконавчої служби у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про скасування арешту майна залишити без руху.

Надати позивачу строк не більше десяти днів з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху на усунення недоліків позовної заяви, шляхом:

- надання заяви про поновлення строку звернення до суду з позовною заявою та докази поважності причин його пропуску;

- доказів на підтвердження підвідомчості спору Донецькому окружному адміністративному суду (постанова про арешт майна за наявності відомостей про орган видачі виконавчого документа, якщо він виданий Донецьким окружним адміністративним судом або доказів, що оскаржуваний арешт накладений постановою про арешт майна АА № 382796 від 24.11.2006 при виконанні зведеного виконавчого провадження тощо).

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення та оскарженню не підлягає.

Учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається, за сторінкою на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет (веб-адреса сторінки ://court.gov.ua/).

Текст ухвали розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя О.М. Кониченко