Справа № 300/3175/22
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2022-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"04" листопада 2022 р. справа № 300/3175/22
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кафарського В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Івано-Франківській області», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Міністерство внутрішніх справ України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Івано-Франківській області» (далі відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на сторі відповідача Міністерство внутрішніх справ України (далі третя особа), в якій просить визнати протиправною бездіяльності відповідача щодо неоформлення і ненаправлення матеріалів для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до пункту «а» частини 1 статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», а також зобов`язати відповідача оформити і направити матеріалів для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до пункту «а» частини 1 статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11.08.2022 даний позов залишено без руху у зв`язку з невідповідністю вимогам статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України, а позивачу надано строк для усунення недоліків.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.09.2022 подовжено ОСОБА_1 на десять днів з дня отримання ухвали суду строк на усунення недоліків позовної заяви.
Представником відповідача 03.10.2022 подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що Державна установа «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Івано-Франківській області» заперечує проти задоволення позовних вимог та вважає їх безпідставними і необґрунтованими. Зокрема, відзив аргументований тим, що відповідно до частини 2 статті 5 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» на підставах, установлених Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», призначаються також пенсії особам, звільненим з військової служби, та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, позбавленим військових або спеціальних звань (у тому числі під час перебування їх у запасі або у відставці), а також звільненим зі служби у зв`язку із засудженням за умисне кримінальне правопорушення, вчинене з використанням свого посадового становища, або притягненням до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією, та членам їх сімей. При цьому, статтею 5-1 вказаного Закону передбачено, що особам, звільненим з військової служби, та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, поновленим у військовому (спеціальному) званні, крім осіб, звільнених зі служби у зв`язку із засудженням за умисне кримінальне правопорушення, вчинене з використанням свого посадового становища, пенсії призначаються на умовах і за нормами, встановленими цим Законом, якщо вони на день позбавлення військового (спеціального) звання мали право на пенсію за вислугу років або по інвалідності. Разом із тим, ОСОБА_1 вироком Івано-Франківського міського суду від 06.06.1994 позбавлено спеціального звання, а ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29.05.2017 у справі №344/6038/17 відмовлено у задоволенні клопотання про зняття додаткового покарання у виді позбавлення спеціального звання офіцера міліції, що свідчить про відсутність підстав для оформлення і направлення матеріалів для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до пункту «а» частини 1 статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».
Позивач 10.10.2022 подав до суду відповідь на відзив, в якій додатково наведені аргументи для задоволення позовних вимог. Зокрема, у відповіді на відзив позивач звернув увагу на те, що у зв`язку із тим, що після припинення судимості його слід поновити у правах, які він мав до призначення покарання.
Представником третьої особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача надано пояснення на позов, які надійшли на адресу суду 28.10.2022. Міністерство внутрішніх справ України зазначило, що ОСОБА_1 як особа, позбавлена військового або спеціального звання, має право на отримання пенсії лише відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки втратив право на пенсійне забезпечення, встановлене Законом України №2262. У зв`язку з цим, просив у задоволенні позовних вимог позивача відмовити у повному обсязі.
Суд, розглянувши адміністративну справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши докази, встановив наступне.
ОСОБА_1 проходив службу в ОВС з 16.12.1975 по 02.03.1994, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 від 02.11.1979 (а. с. 19).
Наказом начальника УВС України в Івано-Франківській області від 02.03.1994 №14о/с позивача звільнено з ОВС відповідно до статті 66 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом в ОВС за дискредитацію (а. с. 22).
Вироком Івано-Франківського міського суду від 06.06.1994 ОСОБА_1 визнано винним за частиною1 статті 168 КК України (в редакції 1960 року) та призначено покарання у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна у виправно-трудовій колонії посиленого режиму. На підставі статті 37 КК України позбавлено ОСОБА_1 спеціального звання старший лейтенант міліції. Вирок суду не оскаржувався та набрав законної сили 20.06.1994.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 29.06.1995 ОСОБА_1 звільнено умовно-достроково на 1 рік 3 місяці 14 днів від відбуття основного покарання за вироком Івано-Франківського міського суду від 06.06.1994.

Позивач є пенсіонером, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області і отримує пенсію за віком, відповідно до статті 26 Закону України «Про обов`язкове державне пенсійне страхування» (а. с. 18).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 29.05.2017 відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зняття додаткового покарання у виді позбавлення спеціального звання старшого лейтенанта міліції, оскільки додаткове покарання є безстроковим, час його застосування не обмежений у законі якимись конкретними строковими вимірами і навіть після погашення (зняття) судимості засуджений не має права претендувати на відновлення попереднього статусу, якого він був позбавлений за вироком суду.

Позивач звернувся до Національної поліції України із заявою щодо неналежного фінансового забезпечення його як пенсіонера ОВС.

Головне управління Національної поліції в Івано-Франківській області листом від 24.05.2021 №2495/108/68/22-2021 повідомило ОСОБА_1 , що за вказаним фактом призначено та проведено перевірку за результатами якої інформація, викладена у зверненні, не підтвердилась, а порушень з боку працівників УМВС по відношенню позивача не виявлено (а. с. 22).

ОСОБА_1 повторно звернувся до ГУНП в Івано-Франківській області з заявою щодо призначення пенсії за вислугу років в ОВС.

Державна установа «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Івано-Франківській області» листом від 10.09.2021 №33/29-Р-1871 повідомила позивача про відсутність підстав для призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» (а. с. 25).

Вважаючи таку відмову відповідача протиправною, ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом його прав.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з пунктом 6 частини 1статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Згідно статті 1 розділу ІІІ «Організація роботи з оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій» Інструкції про організацію роботи з оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та з інших соціальних питань, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 17.09.2018 №760, уповноважені структурні підрозділи приймають від особи, яка набула право на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», заяву про призначення пенсії, документи згідно з Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 30.01.2007 №3-1.

Разом з тим, спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, є, зокрема, Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04. 1992 №2262-ХІІ (далі Закон №2262-ХІІ).

Статтею 1 Закону №2262-ХІІ визначено, що особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років. Військовослужбовці, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, які стали особами з інвалідністю за умов, передбачених цим Законом, набувають право на пенсію по інвалідності.

Відповідно до статті 1-1 Закону №2262-ХІІ законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів.

Частиною 2 статті 5 Закону №2262-ХІІ передбачено, що на підставах, установлених Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», призначаються також пенсії особам, звільненим з військової служби, та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, позбавленим військових або спеціальних звань (у тому числі під час перебування їх у запасі або у відставці), а також звільненим зі служби у зв`язку із засудженням за умисне кримінальне правопорушення, вчинене з використанням свого посадового становища, або притягненням до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією, та членам їх сімей.

Отже, вказана норма передбачає призначення пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особам, позбавленим військових або спеціальних звань (у тому числі під час перебування їх у запасі або у відставці).

Відповідно до статті 5-1 Закону №2262-ХІІ особам, звільненим з військової служби, та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, поновленим у військовому (спеціальному) званні, крім осіб, звільнених зі служби у зв`язку із засудженням за умисне кримінальне правопорушення, вчинене з використанням свого посадового становища, пенсії призначаються на умовах і за нормами, встановленими цим Законом, якщо вони на день позбавлення військового (спеціального) звання мали право на пенсію за вислугу років або по інвалідності.

Із системного аналізу наведених норм слідує, що особи, позбавлені військових або спеціальних звань (у тому числі під час перебування їх у запасі або у відставці), мають право на отримання пенсії лише відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а, отже, втрачають право на пенсійне забезпечення згідно із Законом №2262-ХІІ (у разі призначення такої). Такі особи набувають право на пенсію за спеціальним Законом №2262-ХІІ тільки у разі поновлення військового (спеціального) звання, крім осіб, звільнених зі служби у зв`язку засудженням за умисний злочин, вчинений з використанням свого посадового становища.

В ході судового розгляд встановлено, що позивачу призначено пенсію відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Івано-Франківським міським судом 06.06.1994 ухвалено вирок, яким ОСОБА_1 визнано винним за частиною1 статті 168 КК України (в редакції 1960 року) та призначено покарання у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна у виправно-трудовій колонії посиленого режиму. На підставі статті 37 КК України позбавлено ОСОБА_1 спеціального звання офіцера міліції. Вирок суду не оскаржувався та набрав законної сили 20.06.1994.

У зв`язку з цим відповідачем відмовлено у оформленні та направленні до уповноваженого структурного підрозділу Міністерства внутрішніх справ України матеріали для призначення пенсії ОСОБА_1 за вислугу років, відповідно до пункту «а» частини 1 статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

На переконання суду, факт позбавлення позивача спеціального звання «старший лейтенант міліції» не може надавати останньому право на отримання пенсії відповідно до Закону №2262-ХІІ, а тому відповідачем обґрунтовано відмовлено в направленні матеріалів на призначення пенсії після набрання вироком суду законної сили, оскільки ОСОБА_1 не набув право на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Водночас, призначення пенсії може мати місце у разі поновлення позивача у спеціальному званні.

Зміст статті 5 Закону №2262-ХІІ свідчить про те, що особам, звільненим з військової служби, та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які позбавлені військових або спеціальних звань, пенсії призначаються на умовах і в порядку, що визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Тобто, законодавцем встановлено обмеження щодо призначення (виплати) пенсії відповідно до Закону №2262-ХІІ особам, які хоч і мають право на пенсію за цим Законом, проте позбавлені військових або спеціальних звань; такі особи мають право на пенсійні виплати відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 27.03.2018 у справі №201/1877/16-а.

Також слід врахувати й те, що ОСОБА_1 раніше уже звертався до Івано-Франківського міського суду з клопотанням щодо зняття додаткового покарання, в результаті розгляду якого ухвалою від 29.05.2017 відмовлено у задоволенні клопотання про зняття додаткового покарання у виді позбавлення спеціального звання офіцера міліції, оскільки додаткове покарання є безстроковим, час його застосування не обмежений у законі якимись конкретними строковими вимірами і навіть після погашення (зняття) судимості засуджений не має права претендувати на відновлення попереднього статусу, якого він був позбавлений за вироком суду.

Відповідно до частини 4 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, оскільки безстроковість додаткового покарання позивача встановлена ухвалою Івано-Франківського міського суду від 29.05.2017, тому такі обставини не доказуються при розгляді цієї адміністративної справи, адже є встановленими.

За наведених вище обставин відповідачем обґрунтовано відмовлено позивачеві у оформленні та направленні матеріалів для призначення пенсії за вислугу років, відповідно до пункту «а» частини 1 статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

З приводу доводів позивача про те, що у зв`язку із припиненням судимості додаткове покарання у вигляді позбавлення спеціального звання «старший лейтенант міліції» вважається знятим, то суд враховує наступне.

Відповідно до статті 37 КК України (в редакції 1960 року), в разі засудження за тяжкий злочин особа, яка має військове, спеціальне звання, ранг, чин або кваліфікаційний клас, може бути позбавлена його за вироком суду.

Як вбачається із змісту вироку Івано-Франківського міського суду від 06.06.1994, ОСОБА_1 вчинив тяжкий злочин з використанням спеціального звання офіцера міліції, а тому на підставі статті 37 КК України його позбавлено спеціального звання старшого лейтенанта міліції.

Передбачене статтею 37 КК України (в редакції 1960 року) позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу відповідно до статті 23 КК України (в редакції 1960 року) належало до числа додаткових покарань, призначення якого тягне за собою втрату засудженим можливості займати такі посади або займатися такою діяльністю, для здійснення яких наявність певного звання, рангу, чину або класу є обов`язковим. Крім того, засуджений позбавляється і тих благ, пільг та привілеїв (як матеріального, так і нематеріального характеру), якими він був наділений у зв`язку з наявністю у нього певного звання, рангу, чину або класу.

Отже, позбавлення спеціального звання є додатковим покаранням, яке спрямоване на позбавлення засудженої особи тих переваг (пільг), які мала така особа.

Водночас, приписами кримінального законодавства не передбачено поновлення у спеціальному званні внаслідок погашення або зняття судимості, як і не передбачено звільнення від додаткового виду покарання у вигляді позбавлення спеціального звання.

Крім цього, суд зазначає, що адміністративний суд не наділений повноваженнями на встановлення відповідного факту, а саме факту поновлення позивача у спеціальному званні, так як, на переконання суду, оскільки позивача позбавлено спеціального звання за вироком суду, то і питання про його поновлення у спеціальному званні також мало б бути вирішено в аналогічному порядку при ухваленні відповідного рішення.

Посилання позивача на те, що факт звільнення його від відбування основного покарання знімає з нього і всі інші заборони, судом оцінюється критично, позаяк ґрунтується виключно на суб`єктивному трактуванні позивачем норм чинного законодавства та є припущенням.

Безпідставними слід визнати посилання позивача на постанову Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 17.09.2020 у справі №739/1140/18, оскільки викладені у ній висновки не спростовують факту позбавлення ОСОБА_1 вироком Івано-Франківського міського суду спеціального звання безстроково.

Відтак, оскільки суд дійшов висновку, що основна вимога щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача в частині неоформлення та ненаправлення матеріалів для призначення позивача пенсії за вислугу років, відповідно до пункту «а» частини 1 статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», задоволенню не підлягає, тому слід також відмовити і у задоволенні похідної вимоги зобов`язального характеру.

Слід зазначити, що частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Оцінюючи наявні докази, суд дотримується позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої, суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

У рішенні Європейського суду з прав людини від 03.06.2014 у справі «Великода проти України» (заява №43331/12) Суд розглянув скаргу за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції на припинення виплати заявниці державними органами пенсії у розмірах, встановлених рішенням національного суду від 19.01.2010 після внесення у 2011 році змін до законодавчих актів. Суд дійшов висновку про відсутність втручання у право заявниці на мирне володіння майном внаслідок внесення змін до законодавства щодо зменшення розміру соціальних виплат. Такого висновку Суд дійшов за відсутності доказів того, що ці зміни внесені не у відповідності до законної процедури та за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994, серія A, №303-A, пункт 29).

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (пункт 1); обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (пункт 3); безсторонньо (пункт 4); добросовісно (пункт 5); з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації (пункт 7); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (пункт 8); своєчасно, тобто протягом розумного строку (пункт 10).

Враховуючи вимоги статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат, понесених позивачем, відсутні.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

у задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) до Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Івано-Франківській області (вул. Академіка Сахарова, 11, м. Івано-Франківськ, 76018, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Міністерство внутрішніх справ України (вул. Академіка Богомольця, 10, м. Київ, 01601) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя /підпис/ Кафарський В.В.

Рішення складене в повному обсязі 04 листопада 2022 р.