Справа № 260/6100/21
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2022-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2022 рокуЛьвівСправа № 260/6100/21 пров. № А/857/13852/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Курильця А.Р., Мікули О.І.

з участю секретаря судового засідання Гриньків І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до головного державного виконавця Ужгородського міського відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Плиски Андрія Степановича, головного державного виконавця Ужгородського міського відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Губаля Олега Зіновійовича, Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання протиправними дій, скасування постанови за апеляційною скаргою Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2022 року (суддя першої інстанції Луцович М.М., м. Ужгород, повний текст складено 13.09.2022)

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного державного виконавця Ужгородського міського відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Плиски А.С., Головного державного виконавця Ужгородського міського відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Губаля О.З., Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання неправомірними дії Головного державного виконавця Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Плиски А.С. щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 107983,42 грн від 20.10.2017 в межах виконавчого провадження № 54945604, скасування постанови Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) державного виконавця Губаля О.З. від 09.11.2018 про відкриття виконавчого провадження № 57651640 про стягнення виконавчого збору у розмірі 107 983,42 грн, зобов`язання відповідачів поновити порушене право позивача шляхом зняття арешту з майна та коштів позивача.

У подальшому позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої просив визнати неправомірними дії Ужгородського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, правонаступником якої є Ужгородський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 110181,24 грн від 09.11.2018 в межах виконавчого провадження №54945604; скасувати постанову Ужгородського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, правонаступником якої є Ужгородський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), від 09.11.2018 про відкриття виконавчого провадження №57651640 про стягнення виконавчого збору у розмірі 110181,24 грн; зобов`язати відповідачів поновити порушене право позивача шляхом зняття арешту з майна та коштів позивача.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 13.08.2008 між ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк») та позивачем було укладено кредитний договір №0601/0808/71-077 та в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем та ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк») було укладено договір поруки № 0601/0808/71-077-Р-1 від 13.08.2008. В подальшому, між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, згідно з яким ПАТ «Сведбанк» продав (відступив) права вимоги за кредитними договорами та передав їх ПАТ «Дельта Банк». 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» погодився продати (відступити) права вимоги та передати їх ПАТ «Альфа-Банк». Таким чином, ПАТ «Альфа-банк» набуло право вимоги за кредитним договором № 0601/0808/71-077 від 13.08.2008. На виконання вказаних вимог було видано виконавчий лист, який пред`явлено до виконання до Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, яка в особі головного державного виконавця Плиска А.С. відкрила виконавче провадження 20.10.2017 № 54945604. Постановою від 31.01.2017 ВП № 52088915 виконавче провадження було закінчено, а виконавчий лист повернуто стягувачу. В подальшому виконавчий лист до виконання пред`являвся 20.10.2017 і був повернутий без виконання за заявою стягувача, а після 28.08.2018 до примусового виконання не пред`являвся, що підтверджено даними Автоматизованої системи виконавчого провадження. Позивач наголошує, що у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 8 вересня 2022 року позов було задоволено частково. Визнано протиправними дії Ужгородського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, правонаступником якої є Ужгородський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 110181,24 грн від 09.11.2018 в межах виконавчого провадження №54945604. Скасовано постанову Ужгородського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, правонаступником якої є Ужгородський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), від 09.11.2018 про відкриття виконавчого провадження №57651640 про стягнення виконавчого збору у розмірі 110181,24 грн. У решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на користь позивача судовий збір у сумі 1325,30 грн.

Із таким судовим рішенням не погодився Відділ державної виконавчої служби у місті Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та подав апеляційну скаргу. Вважає, рішення постановленим з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати його та постановити нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Обґрунтовуючи незгоду, зазначив, що 09.11.2018 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану по п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» за заявою стягувача про повернення виконавчого документа. 09.11.2018 було винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору, а також постанову про відкриття виконавчого провадження № 57651640 з приводу виконання постанови № 549456044 про стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь держави виконавчого збору в сумі 110181,24 грн. Відповідно до чинного законодавства відсутня така умова стягнення з боржника виконавчого збору як фактичне виконання виконавчого документа та вжиття заходів державним виконавцем. Обов`язок по сплаті виконавчого збору виникає з моменту відкриття виконавчого провадження. Враховуючи те, що виконання рішення Ужгородського міськрайонного суд про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в сумі 1099985,45 грн та 1827 грн, судового збору, перебувало на виконанні починаючи з 02.09.2016, підстави для скасування постанови про стягнення з боржника виконавчого збору відсутні. Стаття 27 Закону України «Про виконавче провадження» містить вичерпний перелік підстав та умов, за якими виконавчий збір не стягується і такої підстави як повернення виконавчого документа стягувачу без виконання немає, отже підстави не стягувати виконавчий збір були відсутні.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Учасники справи у судове засідання не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи.

Відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду шляхом надіслання судової повістки до його Електронного кабінету, судова повістка доставлена до Електронного кабінету апелянта 21.10.2022 о 12:43 год, що підтверджено довідкою про доставку електронного листа.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджено матеріалами справи, що 09 грудня 2015 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області за результатами розгляду цивільної справи №308/8231/15-ц було стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором №0601/0808/71-077 від 13.08.2008 у розмірі 1099985,45 грн (а.с. 7-10).

На виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області по справі №308/8231/15-ц було видано виконавчий лист та пред`явлено такий до виконання до Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області.

02.09.2016 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №52088915 з приводу виконання виконавчого листа № 308/8231/15 виданого 19.01.2016 Ужгородським міськрайонним судом (а.с. 86).

12.09.2016 винесено постанову про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 110181,24 грн (а.с. 87).

Вказане рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 грудня 2015 року по справі №308/8231/15-ц оскаржувалося в апеляційному порядку.

Виконавче провадження №52088915 завершено у зв`язку з винесенням постанови від 31.01.2017 про повернення виконавчого документа до суду, на підставі ст.38, ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 11.01.2017 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 грудня 2015 року по справі №308/8231/15-ц (а.с. 92).

20.10.2017 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №54945604 з приводу виконання виконавчого листа № 308/8231/15, виданого 13.09.2017 Ужгородським міськрайонним судом про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ "Альфа-Банк" заборгованість в сумі 1099985,45 грн та 1827 грн судового збору (а.с. 94).

22.11.2017 виконавчою службою винесено постанову про арешт коштів боржника (а.с. 96).

14.02.2018 виконавчою службою винесено постанову про арешт майна боржника (а.с. 98).

30.10.2018 було винесено постанову ВП №54945604 про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (а.с. 99).

09.11.2018 було винесено постанову ВП №54945604 про повернення виконавчого документа стягувачу, згідно п. 1 ч. 1ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» за заявою стягувача про повернення виконавчого документа (а.с. 103).

Також 09.11.2018 було винесено постанову ВП №54945604 про стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом (а.с. 101).

Згідно постанови відповідача від 09.11.2018 було відкрито виконавче провадження ВП №57651640 з виконання постанови ВП №54945604 від 09.11.2018 про стягнення з позивача на користь держави виконавчого збору в сумі 110181,24 грн (а.с. 105).

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність вищевказаної постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору у розмірі 110181,24 грн від 09.11.2018 з таких підстав.

Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно з статтею 10 Закону України "Про виконавче провадження" заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла до 28.08.2018) виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Згідно ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла з 28.08.2018, згідно Закону № 2475-VIII від 03.07.2018) виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Згідно з частиною п`ятою статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень"; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Таким чином, за правилами частини п`ятої статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) виконавчий документ, прийнятий виконавцем до виконання, повертається до суду, який його видав, у разі поновлення судом строку подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ, або прийняття такої апеляційної скарги до розгляду (крім виконавчих документів, що підлягають негайному виконанню).

Про повернення виконавчого документа виконавець виносить постанову не пізніше наступного робочого дня з дня отримання судового рішення.

За приписами частини третьої статті 40 Закону України "Про виконавче провадження" у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Спір у даній справі виник при винесенні державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні у зв`язку з поверненням виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої статті 38 Закону України "Про виконавче провадження".

Стаття 58 Конституції України закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

Принцип незворотності дії в часі поширюється також на Конституцію, яка є Основним Законом держави (Преамбула Конституції України).

Виняток з цього принципу допускається лише у випадках, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи (частина перша статті 58 Конституції України) (абзаци перший-четвертий пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України про офіційне тлумачення статей 58, 78, 79, 81 Конституції України та статей 243-21, 243-22,243-25 Цивільного процесуального кодексу України (у справі щодо несумісності депутатського мандата) від 13 травня 1997 року № 1-зп/1997).

Верховний Суд у постановах від 20 травня 2021 року в справі № 640/32814/20, від 28 січня 2021 року в справі № 420/769/19, від 22 січня 2021 року в справі № 400/4023/19 висловив правову позицію, згідно якої внесені Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII зміни до статті 27 Закону № 1404-VIII погіршили становище боржника у виконавчому провадженні (адже попередня редакція цієї статті передбачала стягнення виконавчого збору в розмірі 10 відсотків від суми, яка фактично стягнена), тому до спірних правовідносин потрібно застосовувати положення статті 27 Закону № 1404-VIII у редакції, яка діяла до 28 серпня 2018 року. Цю думку суд касаційної інстанції висловив щодо правової ситуації, за якої виконавче провадження було розпочато до 28 серпня 2018 року, а постанова про стягнення виконавчого збору ухвалена після зазначеної дати.

Такий підхід основується на інтерпретації стягнення виконавчого збору як виду [юридичної] відповідальності боржника через призму статті 58 Конституції України (про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).

Судом встановлено, що виконавче провадження у даній справі було відкрито 20.10.2017 у, тобто до спірних правовідносин потрібно застосовувати положення статті 27 Закону № 1404-VIII у редакції, яка діяла до 28 серпня 2018 року.

Як видно з матеріалів справи, державний виконавець не стягнув у примусовому порядку суму, зазначену у вказаному виконавчому листі, виданому Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області по справі №308/8231/15-ц.

Таким чином, у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений у постанові від 09.11.2018 в межах виконавчого провадження №54945604, а отже, така постанова не відповідає вимогам статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" та підлягає скасуванню.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18.

Із урахуванням того, що підставою для прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження №57651640 була постанова про стягнення виконавчого збору від 09.11.2018, відтак, скасуванню підлягає і зазначена постанова про відкриття виконавчого провадження.

Щодо дотримання позивачем строку звернення до суду з позовом про оскарження постанов державного виконавця суд зазначає наступне.

Згідно з частинами першою та другою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Положеннями частини третьої статті 122 КАС України передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частинами першою та другою статті 123 КАС України визначено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Відповідно до частини четвертої статті 123 КАС України, якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Згідно з частиною першою статті 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Частиною першою статті 287 КАС України встановлено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Пунктом 1 частини другої статті 287 КАС України визначено, що позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини другої статті 74 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо провадження в адміністративній справі було відкрито за позовною заявою, яка не відповідає вимогам статей 160, 161, 172 цього Кодексу, і позивач не усунув цих недоліків у строк, встановлений судом.

Як видно з матеріалів справи та письмових пояснень представника позивача, ОСОБА_1 дізнався про оскаржувані постанови після арешту коштів виконавцем 21 жовтня 2021 року.

Отже , позивач наполягає , що звернувся до суду в межах десятиденного строку.

Суд апеляційної інстанції не має підстав вважати вищевказані твердження неправдивими, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які належні докази надсилання державним виконавцем позивачу копії оскаржуваних постанов, їх отримання позивачем.

При цьому апелянт не зазначає про пропуск позивачем строку звернення до суду, визнавши по суті правильність відкриття провадження.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що суд першої інстанції вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, при цьому судом були повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи, що апеляційний суд залишає в силі рішення суду першої інстанції, то в силу вимог частини шостої статті 139 КАС України судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 272, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2022 року без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула