Справа № 420/10218/22
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2022-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/10218/22

Головуючий в І інстанції: Вовченко О.А.

Дата та місце ухвалення рішення: 29.07.2022 р. м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Шеметенко Л.П.

судді Стас Л.В.

судді Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Заступника керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 29 липня 2022 року по справі за позовом Заступника керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах держави в особі Департаменту культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, - Міністерство культури та інформаційної політики України, про зобов`язання укласти охоронний договір, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Заступника керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах держави в особі Департаменту культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, - Міністерство культури та інформаційної політики України, про зобов`язання власників домоволодіння ОСОБА_1 та ОСОБА_2 протягом одного місяця з дати набрання рішенням суду законної сили укласти з Департаментом культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації () охоронний договір на об`єкт культурної спадщини місцевого значення - житловий будинок (житловий будинок Олів`є), прийнятий під охорону держави розпорядженням Представника Президента України № 197/93 від 08.04.1993 року, як пам`ятку містобудування та архітектури місцевого значення, за адресою: АДРЕСА_1 , на умовах і в порядку визначеними постановою Кабінету Міністрів України № 1768 від 28.12.2001 року.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 29 липня 2022 року адміністративний позов повернуто на підставі п. 7 ч. 4 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), оскільки відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, заступник керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 29 липня 2022 року та справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду, наголошуючи на неповному з`ясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, та порушенні норм процесуального права.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до ч. 2 ст. 312 КАС України, згідно якої апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3 (повернення заяви позивачеві (заявникові)), 5-7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції виходив з того, що у даній позовній заяві підстави для звернення до суду з цим позовом заступник керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси обґрунтував тим, що власниками домоволодіння ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не укладено з Департаментом культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації охоронний договір на об`єкт культурної спадщини місцевого значення - житловий будинок (житловий будинок Олів`є) за адресою: АДРЕСА_1 не вжито заходів для захисту інтересів держави у сфері охорони об`єктів культурної спадщини та у зв`язку з обмеженістю видатків щодо сплати судового збору останній не звертався до суду з позовною заявою, що є підставою для представництва прокуратурою інтересів держави у суді відповідно до ст. 53 КАС України.

Разом з цим, суд першої інстанції дійшов висновку, що повноваження щодо захисту інтересів держави у сфері охорони об`єктів культурної спадщини покладено на Департамент культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації, який має право на виконання своїх повноважень, у тому числі шляхом звернення до суду, та відсутність можливості сплатити судовий збір не може бути підставою для не звернення такого органу до суду з відповідним позовом, оскільки Законом України «Про судовий збір» передбачено можливість відстрочення, розстрочення або звільнення від сплати судового збору.

Також, суд першої інстанції зазначив, що Департаментом культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадини Одеської обласної державної адміністрації складено припис № 05-02/22 від 30.06.2022 року щодо надання доступу до домоволодіння та документації для укладення охоронного договору.

Наведені обставини, на переконання суду першої інстанції, спростовують доводи прокурора про бездіяльність Департаменту культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадини Одеської обласної державної адміністрації протягом тривалого часу щодо вчинення дій у зв`язку з не укладенням відповідачами охоронних договорів.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що у заступника керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси відсутні підстави для звернення до суду в інтересах держави з заявленими вимогами, відтак позовна заява підлягає поверненню.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на викладене.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.

Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01 квітня 2008 року № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», який набрав чинності 30 вересня 2016 року, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

За змістом частин третьої-п`ятої статті 53 КАС України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому випадку прокурор набуває статусу позивача.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року.

Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша).

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя).

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої).

У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).

Згідно ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зробив правовий висновок щодо застосування статті 23 Закону № 1697-VII.

Верховний Суд зазначив, що за змістом частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.

Не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, зокрема, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Аналогічна позиція була висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 13 лютого 2019 року в справі № 826/13768/16.

ВП ВС у вказаній справі також вказала на те, що з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, підстави та порядок звернення прокурора до адміністративного суду в порядку його представництва інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено та відмінно від реалізації права на звернення до суду самого суб`єкта владних повноважень.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року по справі № 912/2385/18 зазначила, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду у вказаній справі також звернула увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор.

Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.

У Рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, та які є підставами для звернення прокурора до суду.

Звертаючись із заявленим позовом заступник керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси вказує на те, що відповідачі - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ігнорують пам`ятко-охоронне законодавство в частині укладення з Департаментом культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації охоронного договору на об`єкт культурної спадщини місцевого значення - житловий будинок (житловий будинок Олів`є) за адресою: АДРЕСА_1 , який відповідачі придбали за договором купівлі-продажу від 21.02.2022 року, чим порушуються інтереси держави.

З огляду на наведені підстави позову, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно зазначено, що відповідно до пункту 6.3 Положення про Департамент культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації, затвердженого розпорядженням виконуючого обов`язки голови Одеської обласної державної адміністрації від 27 травня 2019 року № 647/А-2019, Департамент культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації здійснює контроль за виконанням Закону України «Про охорону культурної спадщини», інших нормативно-правових актів про охорону культурної спадщини.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що повноваження щодо захисту інтересів держави у сфері охорони об`єктів культурної спадщини покладено на Департамент культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації, який має право на виконання своїх повноважень, у тому числі, шляхом звернення до суду.

За наведеного правового регулювання та підстав звернення до суду, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що реалізація прокурором права на звернення до суду з позовом у справі, що розглядається, невід`ємно пов`язана із необхідністю доведення невиконання або неналежного виконання уповноваженим органом своїх повноважень щодо захисту інтересів держави у сфері охорони об`єктів культурної спадщини.

З матеріалів справи вбачається, що в порядку контролю за виконанням Закону України «Про охорону культурної спадщини» щодо об`єкту культурної спадщини місцевого значення - житлового будинку (житлового будинку Олів`є) за адресою: м. Одеса, провулок Обсерваторний, 7, Департаментом культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації вчинялись наступні дії.

Так, як зазначено у листі Департаменту культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації від 31.05.2022 року, Департаментом направлено власникам будівлі-пам`ятки листи з повідомленням щодо необхідності дотримання вимог Закону України «Про охорону культурної спадщини» та укладення охоронних договорів з органом охорони об`єктів культурної спадщини обласної державної адміністрації, проте, вказані листи власниками отримані не були та повернуті за закінченням терміну зберігання.

Також, згідно цього ж листа Департаменту культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації, Департамент проводив огляд будівлі-пам`ятки, встановив, що доступ до двору обмежений, звертався до Приморського відділу поліції ГУНП в Одеській області щодо сприяння у вручені власникам будівлі-пам`ятки приписів щодо укладення охоронних договорів та вжиття заходів, спрямованих на збереження будівлі-пам`ятки за вказаною адресою.

Крім того, в матеріалах справи наявний припис № 05-02/22 від 30.06.2022 року, винесений Департаментом культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації відносно ОСОБА_1 , ОСОБА_2 щодо надання доступу до домоволодіння для огляду та надання правовстановлювальних документів для укладення охоронного договору у строк до 08.07.2022 року.

Окрім цього, заступником керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси до позовної заяви додані листи, які складені Приморською окружною прокуратурою м. Одеси, в яких зазначено, що Департаментом культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації також і у квітні 2022 року виносились приписи з вимогою до власників щодо надання документації для укладення охоронного договору.

Таким чином, у даній справі заступник керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси визнає, що Департаментом культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації в порядку контролю за виконанням Закону України «Про охорону культурної спадщини» вчинялись дії щодо об`єкту культурної спадщини за наведеною вище адресою, в тому числі, шляхом прийняття приписів щодо надання доступу до домоволодіння для огляду та надання правовстановлювальних документів для укладення охоронного договору.

Разом з цим, заступник керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси вказує на те, що приписи Департаменту культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації не виконані, однак, Департамент з позовною заявою про зобов`язання укласти охоронний договір не звернувся у зв`язку з обмеженістю видатків щодо сплати судового збору, а тому, наявні підстави для вжиття заходів прокурорського реагування шляхом подання позову прокурором в інтересах держави в особі Департаменту.

Тобто, у даній справі заступник керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси вважає, що у нього наявні підстави для представництва інтересів держави у зв`язку з обмеженістю видатків щодо сплати судового збору Департаменту культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації.

Однак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що неможливість сплати судового збору та недостатнє фінансування органу державної влади не свідчить про наявність виключного випадку, за якого прокурор може представляти інтереси держави, оскільки таким виключним випадком у спірних правовідносинах є нездійснення чи неналежне здійснення захисту інтересів держави відповідним суб`єктом владних повноважень, наданих йому законодавством функцій у сфері охорони об`єктів культурної спадщини, а неналежне фінансування органів влади на сплату судового збору не є передбаченою законом обставиною для надання прокурору повноважень для звернення з позовом до суду.

Колегія суддів наголошує, що у даній справі судом не встановлено підстав, які перешкоджають захисту інтересів держави суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого законодавством віднесені повноваження щодо захисту інтересів держави у сфері охорони об`єктів культурної спадщини, - Департаментом культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації.

Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що державний орган у цій справі не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом, надавши, при цьому, докази сплати судового збору чи докази в підтвердження неможливості вчинення вказаної дії.

Таким чином, звертаючись до суду прокурор перекладає на себе компетенцію відповідного уповноваженого органу за відсутності на це визначених законодавчих підстав.

Такі висновки колегії суддів обґрунтовані сталою та послідовною практикою Верховного Суду, згідно якої неможливість сплати судового збору та недостатнє фінансування органу державної влади не свідчить про наявність виключного випадку, за якого прокурор може представляти інтереси держави (постанови від 21 серпня 2019 року у справі № 802/1873/17-а, від 11 грудня 2019 року у справі № 805/4074/17-а, від 24 березня 2021 року у справі № 12091/09/1570, від 04 травня 2022 року у справі № 240/2186/21, від 14 липня 2022 року у справі № 280/398/20, від 30 серпня 2022 року у справі № 405/5302/20 (2-а/405/119/20)).

Що стосується посилань апелянта на те, що Департамент культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації у зв`язку з обмеженістю видатків щодо сплати судового збору не може звернутись до суду з позовом, оскільки Законом України «Про судовий збір» не передбачено можливості відстрочення, розстрочення або звільнення від сплати судового збору юридичної особи у наведеній категорії справ, що підтверджується висновками ВП ВС у справі № 0940/2276/18, колегія суддів зазначає наступне.

Так, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14.01.2021 року у справі № 0940/2276/18 зазначено, що у нормах частини другої статті 132 КАС відсилання до норм Закону України «Про судовий збір», зокрема, до підстав для звільнення від сплати судового збору, визначених статтею 8, передбачене лише щодо питання звільнення від сплати судового збору, це означає, що юридична особа не позбавлена права звернутися із клопотанням про відстрочення або розстрочення сплати судового збору, і суд за результатами розгляду цього клопотання не обмежений у праві на власний розсуд відстрочити або розстрочити таку сплату, прийняти рішення про відстрочення або розстрочення сплати судового збору суд може і з власної ініціативи у тому разі, коли юридична особа звертається із клопотанням про звільнення від сплати судового збору.

Таким чином, доводи апелянта щодо відсутності у юридичної особи права звернутися із клопотанням про відстрочення або розстрочення сплати судового збору у даній категорії справ спростовуються висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14.01.2021 року у справі № 0940/2276/18, на яку посилається сам апелянт.

На підставі наведеного у сукупності, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги та погоджується з висновком суду першої інстанції, що прокурором не доведено факту невиконання Департаментом культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації повноважень щодо здійснення захисту інтересів держави чи здійснення його неналежно, а отже, і не доведено наявності підстав подання заявленого позову.

Відповідно до пункту 7 частини 4 статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, оскільки доводи апеляційної скарги спростовуються наведеними висновками суду апеляційної інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 241, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Заступника керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси залишити без задоволення.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 29 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Судове рішення складено у повному обсязі 03.11.2022 р.

Суддя-доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Л.В. Стас

Суддя: І.О. Турецька