Справа № 300/3126/22
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2022-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"04" листопада 2022 р. справа № 300/3126/22
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі судді Кафарського В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Косівської державної податкової інспекції Коломийського управління ГУ ДФС в Івано-Франківській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 06.11.2020 №Ф-306-23 на суму 48 461,82 грн, -
ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 (далі позивач), звернулась до суду з позовом до Косівської державної податкової інспекції Коломийського управління ГУ ДФС в Івано-Франківській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 06.11.2020 №Ф-306-23 на суму 48 461,82 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до пункту 9 примітки 2 частини 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» під час особливого періоду, визначеного Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», платники єдиного внеску, визначені статтею 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», призвані на військову службу під час мобілізації або залучені до виконання обов`язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, на весь строк їх військової служби звільняються від виконання своїх обов`язків, визначених пунктом 2 статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», якщо вони не є роботодавцями. Представник позивача зазначає, що відповідно до пункту 7 абзацу 2 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом МФУ від 20.04.2015 №449, мобілізовані підприємці на весь строк їх військової служби звільняються від виконання обов`язків платника єдиного внеску, якщо вони не є роботодавцями, з першого календарного дня місяця призову на військову службу під час мобілізації платника до останнього календарного дня місяця, в кому платника було демобілізовано або звершеного його лікування (реабілітацію). У зв`язку з вищевикладеним, представник позивача вважає вимогу про сплату боргу (недоїмки) протиправною та такою, що порушує права ОСОБА_1 ..
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09.08.2022 даний позов залишено без руху у зв`язку з невідповідністю вимогам статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України, а позивачу надано строк для усунення недоліків.
Представник позивача недоліки позовної заяви усунуто шляхом подання квитанції про сплату судового збору, зазначення власного підтвердження про те, що позивачем не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав та надання до суду належним чином оформленої позовної заяви з визначенням належного відповідача Головного управління ДПС в Івано-Франківській області (далі відповідач).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31.08.2022 відкрито провадження у даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Від Головного управління ДПС в Івано-Франківській області на адресу Івано-Франківського окружного адміністративного суду 15.09.2022 надійшов відзив на позовну заяву від 15.09.2022 №7469/5/09-19-05-02, зі змісту якого слідує, що відповідач заперечує проти задоволення даного адміністративного позову. Зазначає, що згідно з пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування. Відповідач зауважує, що позивач зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності з 05.01.2012, однак як фізична особа-підприємець відповідний єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з ІІ кварталу 2014 року по ІІІ квартал 2020 року, всупереч Закону №2464-VI не сплачувався. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7 Закон №2464-VI у разі якщо платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. Зазначає, що оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску визначена контролюючим органом на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, що відповідає положенням Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». У зв`язку із наведеним, у задоволені позову представник відповідача просив відмовити.
Суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, встановив наступне.
ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець з 05.01.2012.
Як зазначає представник позивача, ОСОБА_1 з 19.03.2014 по 12.06.2017 проходив військову службу по мобілізації на особливий період, а з 12.06.2017 по теперішній час військову службу за контрактом, що підтверджується копією військового квитка серії НОМЕР_1 від 14.05.1991 (а. с. 13-14).
Згідно довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 від 25.01.2021 №28, старшина ОСОБА_1 19.03.2014 призваний по частковій мобілізації на підставі указу Президента України від 17.03.2014 №303/2014 ІНФОРМАЦІЯ_2 в Збройні Сили України, де проходить військову службу по теперішній час (а. с. 19).
Відповідно до довідки ІНФОРМАЦІЯ_3 від 19.11.2015 №548, сержант ОСОБА_1 10.03.2015 призваний по частковій мобілізації на підставі указу Президента України від 14.01.2015 №15/2015 ІНФОРМАЦІЯ_2 в Збройні Сили України (а. с. 18).
Водночас згідно витягу з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 (по особовому складу) від 04.03.2016 №7-РС, сержанта ОСОБА_1 , механіка-радіотелефоніста відділення зв`язку та інформатизації ІНФОРМАЦІЯ_3 , прийнято на військову службу за контрактом (а. с. 16).
Довідкою про участь особи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпечення їх здійснення від 08.11.2019 №4/1483 підтверджується той факт, що ОСОБА_1 в період з 15.08.2019 по 17.10.2019 брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпечення їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в періодах здійснення зазначених заходів (а. с. 20).
Згідно копії посвідчення серії НОМЕР_2 від 13.01.2020, виданого Управлінням персоналу штабу військової частини НОМЕР_3 , ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій (а. с. 15).
Окрім вище наведеного, факт проходження військової служби позивача з 19.03.2014 по теперішній час, підтверджується долученою до матеріалів справи копією витягу із особової картки старшини ОСОБА_1 (а. с. 21).
ІНФОРМАЦІЯ_5 повідомленням від 31.12.2020 №1550 проінформував начальника Косівського відділення Коломийської ОДПІ ГУ ДФС в Івано-Франківській області про те, що військовослужбовець ОСОБА_1 , відповідно до пункту 9 примітки 2 частини 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», звільнений від виконання своїх обов`язків, визначених пунктом 2 статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (а. с. 22).
Повідомлення з таким же змістом направлено начальнику ГУ ДПС України в Івано-Франківській області 25.01.2021 за вихідним №93(а. с. 26).
Відповідно до інформації інтегрованої картки платника податків (внесків) за кодом класифікації доходів бюджету « 71040000» (єдиний внесок для фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування) позивачу загальним підсумком обліковано заборгованість зі сплати єдиного внеску платниками, які обрали спрощену систему оподаткування, в сумі 48 461,82 грн (а. с. 39).
Контролюючим органом сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.11.2020 за № Ф-306-23, якою визначено заборгованість зі сплати єдиного внеску в сумі 48 461,82 грн.
Вказана вимога була направлена на податкову адресу ОСОБА_1 та отримана позивачем 12.01.2021, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 38).
Не погоджуючись із оскаржуваною вимогою про сплату боргу (недоїмки) від 06.11.2020 за №Ф-306-23, представник позивача звернулась до суду з даним адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, врегульовані Законом України від 08.07.2010 №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон № 2464-VI)
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок) консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
За змістом статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Згідно з абзацом 2 пункту 1 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464 з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб - підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до абзацу 1 пункту 1 та пункту 3 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) єдиний внесок нараховується:
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини 1 статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пункті 4 частини 1 статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом № 2464-VI не врегульовано.
Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.
Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Відтак, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте фактично діяльності не здійснюють, не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем. Інше тлумачення норм Закону від 08.07.2010 № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, на думку суду касаційної інстанції, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За встановленими судом обставинами, позивач в період з 19.03.2014 по 12.06.2017 проходив військову службу по мобілізації на особливий період, а з 12.06.2017 по теперішній час військову службу за контрактом у ІНФОРМАЦІЯ_6 , що не заперечується сторонами.
Тобто, у період за який нараховано заборгованість зі сплати ЄСВ позивач проходив військову службу, що виключає здійснення ним підприємницької діяльності і отримання будь-якого доходу від діяльності ФОП окремо від доходів, отриманих під час проходження служби з 19.03.2014.
Доказів отримання позивачем у цей період доходів від провадження господарської діяльності судом не встановлено та відповідачем не надано суду, у зв`язку з чим, відповідно до статті 78 КАС України, обставини відсутності у позивача протягом відповідного періоду доходу від власної господарської діяльності, окремо від доходів, отриманих під час проходження служби за контрактом не підлягають доказуванню.
Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.
Зважаючи на те, що позивач не здійснював підприємницької діяльності та не отримував доходу від неї, суд приходить до висновку про безпідставність прийняття оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки).
Щодо посилань представника позивача на положення Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», згідно якого під час особливого періоду, визначеного Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», платники єдиного внеску, визначені статтею 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», призвані на військову службу під час мобілізації або залучені до виконання обов`язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, на весь строк їх військової служби звільняються від сплати страхових внесків, то суд ставиться критично, адже з 12.06.2017 позивач не був мобілізований, а проходить військову службу за контрактом, що не є тотожними поняттям.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частинами 1 та 2 статті 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
З урахуванням викладеного, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими, а позов таким, що підлягає до задоволення у повному обсязі.
Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до частини 1 статті 132 цього Кодексу судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Таким чином, враховуючи, що заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення, то в силу вимог частини 1 статті 132, частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Івано-Франківській області на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір у розмірі 992,40 грн, що підтверджується квитанцією від 22.08.2022 №ПН2566336 (а. с. 51).
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправною і скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.11.2020 №Ф-306-23 на суму 48 461,82 грн.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Головному управлінню ДПС в Івано-Франківській області рішення надіслати через підсистему «Електронний суд».
Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ «Мої справи».
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя /підпис/ Кафарський В.В.

Рішення складене в повному обсязі 04 листопада 2022 р.