Справа № 755/7123/22
Суддя: Марфіна Н. В.
Дата ухвалення: 2022-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 755/7123/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" листопада 2022 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді - Марфіної Н.В.,

за участі секретаря - Булгакової Є.І.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - Дейниченко В.І.,

представника відповідача - Чередніченка Є.І.,

перекладача - Нечипоренко М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві адміністративну справу за адміністративним позовом громадянки російської федерації ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним і скасування рішення, -

у с т а н о в и в:

10.08.2022 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, у якому просить визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 21.06.2022 року про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни.

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 21.06.2022 року відповідачем відносно позивача був складений протокол про адміністративне правопорушення за наслідками розгляду якого винесено постанову про притягнення позивачки до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП та накладене адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5100,00 грн. На теперішній час вказана постанова оскаржується позивачем в судовому порядку. Також 21.06.2022 року відповідачем ухвалене рішення про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни та зобов`язано позивачку покинути територію України в термін до 01.07.2022 року. Копію вказаного рішення позивачу видано не було, лише на 3-му аркуші цього рішення позивачка поставила свій підпис не розуміючи викладеного, оскільки не володіє українською мовою. Текст оскаржуваного рішення був отриманий лише на адвокатський запит. Вказане рішення позивачка вважає незаконним. У своєму рішенні відповідач послався на порушення позивачкою ст.ст. 4, 9, 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та п. 67 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання. Поряд із цим позивачка зазначає, що не вчиняла дій які порушують наведені вимоги законодавства. Позивачка є громадянкою російської федерації, 21.05.2020 року вона уклала шлюб з громадянином України, а у травні 2021 року отримала посвідку на тимчасове проживання. У зв`язку із втратою цієї посвідки, 24.12.2021 року позивачка отримала нову посвідку на тимчасове проживання зі строком дії до 25.05.2022 року, зміст якої свідчить, що підставою її видачі є возз`єднання сім`ї з громадянином України (на підставі шлюбу). Згідно вимог чинного законодавства, до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України іноземці, які прибули в України з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України. Внаслідок збройної агресії в Україні запроваджено воєнний стан, що стало причиною як тимчасового припинення прийому громадян державними органами, так і їх роботи в цілому, зупинено строки надання адміністративних послуг суб`єктами їх надання, при цьому зупинені строки підлягають поновленню у місячний строк після припинення чи скасування воєнного стану. Позивачка та її чоловік неодноразово звертались за телефонами гарячої лінії Державної міграційної служби та особисто звертались до територіальних підрозділів Державної міграційної служби, але прийом громадян російської федерації не здійснювався. 21.05.2022 року позивачку повідомили про те, що продовження дії тимчасової посвідки громадянам росії призупинено, її оформлення неможливе. Такі обставини підтверджені і офіційним листом від 29.06.2022 року, тому безпідставними є посилання відповідача на те, що позивачка не зверталась повторно за оформленням посвідки. З огляду на принцип юридичної визначеності, держава не може посилатись на відсутність певного нормативного акту, який би визначав механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у Конституції чи інших актах. Позивачкою здійснювались всі можливі заходи для отримання роз`яснень щодо подальших дій в умовах воєнного стану, а також подачі відповідних документів до Державної міграційної служби, а тому її проживання в Україні за документами, термін дії яких закінчився сталось за відсутності її вини і з незалежних від неї обставин. Позивачка була позбавлена можливості отримати необхідні документи з причин неврегульованості відносин щодо громадян росії та припинення прийому заяв від громадян росії. Відповідачу було достеменно відомо про наявність шлюбу позивачки з громадянином України та неможливість отримати нею, як громадянкою росії, необхідних документів. При цьому, до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України вона вважається такою, що на законних підставах перебуває на території України. Позивачка 22.02.2022 року у встановленому законом порядку в`їхала на територію України та вчиняла всі можливі заходи для подачі документів та отримання права перебування в Україні після закінчення строку дії посвідки. Крім того, при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач не врахував наявність підстав за яких забороняється примусове повернення. Після розпочатої військової агресії росії позивачка відкрито засуджує дії росії та російських військових шляхом розміщення відповідних постів в соціальних мережах, у зв`язку із чим неодноразово отримувала погрози від громадян росії. Відкрите засудження дій росії стало і причиною розірвання відносин із родичами та друзями, які лишились на території росії. Більше того, дії позивачки можуть бути розцінені російською владою як кримінальний злочин, передбачений ст. 207.3 КК РФ. Крім того, мати чоловіка позивачки є державним службовцем, що є додатковим фактором небезпеки для життя і свободи позивачки в разі повернення до росії. Також відповідач приймаючи оскаржуване рішення мав обґрунтувати суспільну необхідність його прийняття і врахувати право позивача на сім`ю та міцність соціальних, культурних і родинних зв`язків у сім`ї позивача. Позивачка з 2020 року постійно проживає в Україні з родиною чоловіка, не має фактів вчинення неправомірних дій, відкрито засуджує дії країни агресора та його керівництва, долучилась до волонтерської діяльності, а тому загрози інтересам національної чи громадської безпеки немає. Крім того, відповідачем грубо порушене право позивача на перекладача, залучення якого є обов`язковим у разі нерозуміння особою мови, якою ведеться провадження, та у змісті рішення міститься неправдиві дані щодо пояснень позивачки про нібито відсутність звернень до компетентних органів з метою оформлення дозволу на імміграцію в Україну, не подання документів для повторного оформлення посвідки на тимчасове проживання тощо.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 11 серпня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Протокольною ухвалою суду від 31.10.2022 року ОСОБА_2 допущено до участі у справі в якості перекладача.

14.09.2022 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає заявлених до нього позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що відсутні будь-які документи, які б підтверджували факти звернення позивача до ДМС. Після закінчення дозволеного терміну позивачка з території України не виїхала, з питань повторного оформлення посвідки не зверталась, усвідомлювала, що своїми діями умисно порушує законодавство України. 21.06.2022 року було виявлено позивачку, яка проживала без документів, термін дії яких закінчився. Листом ДМС від 29.06.2022 року офіційно підтверджено припинення прийому заяв від громадян росії та відсутність нормативно-правового акту, який встановлює умови подання громадянами країни-агресора заяв про отримання адміністративних послуг в міграційній сфері. 21.06.2022 року працівниками відповідача складений стосовно позивачки протокол про адміністративне правопорушення за результатами розгляду якого винесено постанову про притягнення позивачки до адміністративної відповідальності, а також ухвалене рішення про її примусове повернення до країни походження або третьої країни. Нелегальне становище, відсутність у позивача підстав для подальшого перебування на території України є порушенням ст.ст. 4, 15 Закону №3773-VІ. Зміст рішення позивачці був зрозумілий, про що свідчить її особистий підпис у розписці про ознайомлення зі змістом рішення, порядком його оскарження та наслідками невиконання. Копію рішення позивач отримав того ж дня. На момент винесення оскаржуваного рішення, позивачка не зверталась до територіальних підрозділів ДМС з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту. Крім того, рішення про примусове повернення іноземця з України, першочергово має виконуватись у добровільному порядку, і враховуючи зміст оскаржуваного рішення, позивач може повернутись не лише до країни походження, а також і до третьої країни. Відповідач вказує, що приймаючи оскаржуване рішення він діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

28.09.2022 року до суду надійшла відповідь позивача зі змісту якої вбачається, що позивач підтримує раніше заявлені позовні вимоги та додатково зазначає, що викладені у відзиви обставини жодним чином не спростовують доводи позивача про протиправність прийнятого рішення. Позивачка неодноразово зверталась до територіальних підрозділів ДМС, разом з тим, прийом заяв від громадян росії не здійснювався, що підтверджується листом ДМС від 29.06.2022 року. Позивачка прибула в Україну 20.02.2022 року через ПП «Бачівськ» і в`їзд був здійснений за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання. Стосовно написання позивачкою пояснень українською мовою та підпису на рішенні про примусове повернення до країни походження, позивачка вказує, що пояснення до протоколу написані її чоловіком, який супроводжував позивачку під час складання вказаних документів. Позивачка лише підписала вказані пояснення із зазначенням свого прізвища та ініціалів. Відповідачем жодним чином не спростовано наявність підстав за яких забороняється примусове повернення, зокрема через загрозу життю або свободі з політичних переконань.

Позивачка в судовому засіданні підтримала вимоги своєї позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснила суду, що в неї дійсно закінчився строк дії посвідки на тимчасове проживання, однак органи ДМС не приймають заяв від громадян росії. Позивачка вказує, що зверталась до органів ДМС кілька разів, однак їй повідомляли, що прийняття документів призупинене. Також позивачка зазначає, що вона заміжня за громадянином України, має свекра та свекруху, які також є громадянами України та всі вони складають її родину. На теперішній час позивачка вагітна від свого чоловіка. Позивачка вказує, що приймає участь у волонтерській діяльності, активно підтримує Україну та засуджує дії країни-агресора, тому їй небезпечно повертатись до країни свого походження, адже її притягнуть до кримінальної відповідальності та ув`язнять. У переписках громадяни росії погрожують їй розправою. Позивачка стверджує, що неодноразово приїздила до органів ДМС разом зі своїм чоловіком, а також зверталась письмово через Інтернет-сайт.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, вказує, що у позовній заяві та відповіді на відзив все ґрунтовно описано, позивачка не вчиняла жодних протиправних дій, у встановлений законом термін зверталась до органів ДМС, однак її не приймали, оскільки вона є громадянкою росії. Позивачка є волонтеркою, активно підтримує Україну в соціальних мережах та засуджує дії країни-агресора, а тому їй небезпечно повертатись до росії. Позивачка перебуває у шлюбі з громадянином України і на теперішній час вагітна.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та просить у задоволенні позову відмовити, зокрема посилаючись на те, що відсутні будь-які докази дійсного звернення позивачки до органів ДМС.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка є громадянкою російської федерації, що підтверджується копією її паспорту (а.с. 26-27, 91-92).

Судом встановлено, що 21.06.2022 року стосовно позивачки складений протокол про адміністративне правопорушення за порушення правил перебування іноземців на території України, а саме: проживання за документами, термін дії яких закінчився (а.с. 22-23, 100-101).

Згідно пояснень відібраних від позивачки 21.06.2022 року, позивачка в Україну прибула 20.02.2022 року через ПП «Бачівськ» з метою возз`єднання з сім`єю. Має чоловіка громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Заїхала по паспорту серії НОМЕР_1 , терміном дії від 19.08.2020 до 19.08.2030. На території України до ДМС за проведенням будь-якої процедури оформлення документів на право проживання - зверталась та була документована посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_2 терміном від 24.12.2021 до 25.05.2022 на підставі шлюбу. Позивачка зверталась до міграційної служби неодноразово за обміном посвідки на тимчасове проживання в установлені законодавством терміни, але отримувала усну відмову, в останні рази звернення в подачі документів відмовили на підставі постанови КМУ №165 від 28.02.2022. Після закінчення терміну перебування не виїхала і цим самим порушила вимоги Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Усвідомлювала, що порушує чинне законодавство України. Проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на території України не працює, проживає за власні збереження. До компетентних органів про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні не зверталась, власного житла не має. Українську мову розуміє, послуг перекладача не потребує (а.с. 98-99).

Згідно додатку до протоколу про адміністративне правопорушення від 21.06.2022 року, за підписом позивачки, остання повідомляла органи ДМС України про те, що вона одружена з громадянином України, перебуває на території України два роки з метою створення сім`ї. За 15 днів до закінчення терміну посвідки звернулась до органів ДМС за адресою: АДРЕСА_2 , але їй повідомили, що наразі призупинено продовження дії тимчасових посвідок. В подальшому позивачка кожного тижня зверталась за зазначеною адресою, однак отримала усну відмову на підставі постанови КМУ №165. Позивачка вважає, що в її діях відсутній склад правопорушення, оскільки вона зробила все можливе для продовження строку перебування на території України, натомість відсутнє належне регулювання питань перебування осіб, які мають законні підстави перебувати на території України, перебуваючи в шлюбі з громадянином України (а.с. 102-103).

Постановою про накладення адміністративного стягнення від 21.06.2022 року на позивача накладене адміністративне стягнення за ч. 1 ст. 203 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 5100,00 грн. (а.с. 24-25, 104-105).

Рішенням ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 21.06.2022 року, примусово повернуто до країни походження або третьої країни громадянку російської федерації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та зобов`язано її покинути територію України у термін до 01.07.2022 року.

За змістом вказаного рішення: «21.06.2022 співробітниками УМП ГУНП в м. Києві виявлено громадянку російської федерації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка порушила Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», та Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №322, а саме: проживання за документами, термін дії яких закінчився. У ході опитування громадянки російської федерації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , остання пояснила, що в Україну прибула 20.02.2022 через ПП «Бачівськ» до свого чоловіка громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шлюб з яким зареєстрований 21.05.2020 (свідоцтво серії НОМЕР_3 ) та на цій підставі документована посвідкою на тимчасове проживання в Україні за № НОМЕР_2 терміном дії від 24.12.2021 до 25.05.2022. Після закінчення дозволеного терміну перебування на території України - не виїхала. З питань повторного оформлення посвідки на тимчасове проживання документи не подавала. З метою оформлення дозволу на імміграцію в Україну, продовження строків перебування, набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні до компетентних органів не зверталась. Усвідомлювала, що своїми діями умисно порушує законодавство України. За порушення правил перебування іноземних громадян на території України працівниками ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області відносно громадянки російської федерації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 203 КУпАП (ПР МКМ №010917 від 21.06.2022). Встановлені обставини, а саме: нелегальне становище громадянки російської федерації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , свідчать про те, що нею порушені вимоги ст.ст. 4, 9, 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», п. 67 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною посвідки на тимчасове проживання, затверджений постановою КМУ від 25.04.2018 №322. Ураховуючи вище викладене та з метою виконання положень ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянку російської федерації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та зобов`язати її покинути територію України у термін до 01.07.2022 року» (а.с. 16-18, 106-108).

Позивачка перебуває в зареєстрованому шлюбі з громадянином України ОСОБА_2 з 21.05.2020 року, батьки якого також є громадянами України, що підтверджується копіями свідоцтва про шлюб, паспорта чоловіка позивачки та свідоцтва про його народження (а.с. 29-30, 44, 94-96).

Мати чоловіка позивачки є державним службовцем і працює у Міністерстві культури та інформаційної політики України, що підтверджується довідкою №42-Д від 29.06.2022 року (а.с. 45).

Згідно копії посвідки позивачки на тимчасове проживання в Україні, підставою видачі посвідки є посилання за кодом 04/14, дата закінчення строку дії посвідки - 25.05.2022 року (а.с. 28).

До позовної заяви стороною позивача додано докази електронного звернення позивачки до ДМС від 22.06.2022 року (а.с. 31-32).

Своїм листом від 29.06.2022 року ДМС України повідомила позивачку, що до прийняття Верховною Радою України та набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, ДМС тимчасово припинено прийом заяв від громадян російської федерації, та розроблено проект нормативно-правового акту, який встановлює умови подання громадянами країни-агресора заяв про отримання адміністративних послуг в міграційній сфері, який на сьогодні перебуває на стадії погодження із заінтересованими центральними органами виконавчої влади (а.с. 33-34).

На підтвердження своїх позовних вимог стороною позивача додано до позову фото-викопіювання з особистої переписки позивачки та її статуси в соціальних мережах, зміст яких свідчить про засудження позивачкою дій країни-агресора та підтримку України (а.с. 46-66).

Згідно листів Українського центру розвитку музейної справи №1-07 від 04.07.2022 року та №12-10 від 28.10.2022 року, позивачці висловлено подяку за активну участь в роботі центру, особливо у складний період повномасштабної російської агресії. Зокрема, у березні 2022 року позивачка на волонтерських засадах брала участь в організації робіт з приймання та передачі зарубіжної гуманітарної допомоги для українських музеїв та інших культурних інстанцій м. Києва. З червня позивачка бере участь у підготовці інформаційно-довідкових матеріалів на основі аналізу відкритих даних для інформування іноземної фахової аудиторії про втрати та руйнування українських музеїв внаслідок російської агресії (а.с. 67, 131).

На теперішній час позивачка перебуває у стані вагітності, що підтверджується медичними документами (а.с. 125, 130).

Відповідно до п.п. 1, 2, 3 Положення про Державну міграційну службу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 р. № 360, Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Основними завданнями ДМС є: 1) реалізація державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів; 2) внесення на розгляд Міністра внутрішніх справ пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Відповідно до пп. 9 п. 4 Положення, ДМС відповідно до покладених на неї завдань: приймає рішення про продовження (скорочення) строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, про добровільне повернення або примусове повернення іноземців та осіб без громадянства до країн їх громадянської належності або країн походження, звертається до судів з позовами про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, здійснює заходи, пов`язані з примусовим видворенням іноземців та осіб без громадянства з України.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1, 2 ст. 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Статтею 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено: 6) іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; 7) іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні; 10) іноземці та особи без громадянства, які тимчасово проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на тимчасове проживання, якщо інше не встановлено законом; 14) нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України; 18) посвідка на тимчасове проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Згідно ч. 3 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до ч. 15 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України.

За змістом ч. 3 ст. 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах четвертій - п`ятнадцятій, вісімнадцятій та двадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на тимчасове проживання.

Посвідка на тимчасове проживання видається у десятиденний строк з дня отримання заяви про її оформлення або продовження строку дії посвідки. Іноземець або особа без громадянства подає документи для продовження строку дії посвідки на тимчасове проживання не пізніш як за 10 календарних днів до закінчення строку її дії (ст. 5-3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Згідно ст. 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в'їзд в Україну та виїзд з України здійснюється іноземців та осіб без громадянства, які перебувають у шлюбі з громадянами України, - за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання.

Статтею 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», визначено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України. Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Поряд із цим, статтею 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Згідно п. 67 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою КМУ №322 від 25.04.2018 року, на який відповідач послався в оскаржуваному рішенні, після закінчення строку дії посвідки іноземець та особа без громадянства зобов`язані в семиденний строк зняти з реєстрації місце проживання та виїхати за межі України. При цьому посвідка здається до територіального органу/територіального підрозділу ДМС.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України №165 від 28.02.2022 року « Про зупинення строків надання адміністративних послуг та видачі документів дозвільного характеру» (в редакції чинній на час прийняття оскаржуваного рішення), постановлено: 1. Зупинити строки надання, крім строків надання адміністративних послуг у сферах державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців, державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державної реєстрації актів цивільного стану, суб`єктами (особами), що провадять діяльність під час воєнного стану, адміністративних послуг суб`єктами їх надання та строки видачі дозвільними органами документів дозвільного характеру на час воєнного стану в Україні. 2. Поновити зупинені строки у місячний строк після припинення чи скасування воєнного стану на відповідній території України.

Зі змісту вказаної постанови вбачається, що зупинені строки надання адміністративних послуг саме суб`єктами їх надання, однак зазначені норми не звільняють осіб від обов`язку своєчасного звернення у встановлений законом спосіб до органів влади з питань, зокрема, продовження термінів перебування на території України.

Стороною позивача не надано суду належних та достатніх доказів своєчасного звернення позивачки до органів ДМС із заявою та необхідними документами для продовження терміну посвідки на тимчасове проживання. Наявні в матеріалах справи документи датовані вже після ухвалення відповідачем оскаржуваного рішення.

Поряд із цим, за результатами судового розгляду суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення, з огляду на наступне.

Не потребує окремого доказування, є загально відомим та визнаним той факт, що на території росії, як країни-агресорки, відбувається переслідування її громадян, зокрема, за ознаками політичних переконань.

Громадяни росії, які засуджують агресивні та військові дії росії по відношенню до України і висловлюють підтримку Україні зазнають систематичного порушення своїх прав, катувань, жорстокого та такого ставлення до них, що принижує гідність людей, такі особи зазнають безпідставних покарань та незаконного ув`язнення.

Суд вивчивши надані стороною позивача особисті переписки позивачки з громадянами росії та її пости у соціальних мережах пересвідчився у тому, що позивачка відверто та публічно засуджує дії країни-агресорки, активно підтримує Україну, а тому суд дійшов висновку, що на позивачку мають розповсюджуватись положення ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», яка забороняє примусове повернення осіб, оскільки за наведеної позиції позивачки, у росії їй безсумнівно загрожує безпідставне переслідування за її політичні переконання, жорстоке поводження, ув`язнення, приниження її честі та людської гідності.

На переконання суду відповідач ухвалюючи оскаржуване рішення мав врахувати наявність публічної позиції позивачки з засудження дій росії по відношенню до України та утриматись від ухвалення рішення про її примусове повернення.

Крім того, вирішуючи питання про визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення суд враховує наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка має на території України родину, перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянином України, має сталі соціальні зв`язки.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

В силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання чи таких посягань.

Як вказано у п. 65 постанови Європейського суду з прав людини у справі «Нунесс проти Норвегії» від 28.06.2011 р. (заява №55597/09), враховуючи практику, суд приходить до висновку, що відносини позивача з членами її сім`ї, зокрема, дітьми, складають «сімейне життя» для цілей застосування статті 8 Конвенції.

На думку суду, у даній справі втручання у право на повагу до приватного та сімейного життя, передбачене ст. 8 Конвенції в контексті ухвалення рішення про примусове повернення не відповідає нормам законодавства.

Таке втручання, ураховуючи і публічну позицію позивачки та її волонтерську діяльність, не є необхідним у демократичному суспільстві для досягнення легітимної мети - в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Окрім того, як убачається з рішення про примусове повернення в країну походження чи третю країну, відповідач не встановив наявності обставин притягнення позивача до кримінальної відповідальності, перебування його в розшуку чи під слідством та судом в Україні на час ухвалення спірного рішення або раніше, обставин, передбачених ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» не виявлено.

Суд також враховує, що на теперішній час позивачка перебуває у стані вагітності, її чоловік є громадянином України, проживає на території України, при цьому виїзд позивачки за межі України передбачатиме необхідність отримання візи для в`їзду, що потребуватиме часу та не сприятиме належному підтриманню стану здоров`я позивачки для належного виношування і народження дитини, яка має стати громадянином України.

Вирішуючи спір суд також критично ставиться до посилань сторони відповідача на те, що при вирішенні питання про прийняття оскаржуваного рішення позивачка не мала необхідності в залученні перекладача, оскільки в судовому засіданні суд особисто переконався у тому, що позивачка не має рівня знань української мови для правильного розуміння прийнятого відносно неї рішення, ураховуючи специфіку термінів міграційного законодавства, що і стало підставою для необхідності залучення до участі у справі перекладача під час судового розгляду.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 77, 241-246, 250, 251, 255, 288, 295, 297 КАС України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012р. №353/271/150 «Про затвердження Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства», суд, -

у х в а л и в:

Адміністративний позов громадянки російської федерації ОСОБА_3 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним і скасування рішення - задовольнити.

Рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 21.06.2022 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянки російської федерації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - визнати протиправним та скасувати.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Текст судового рішення складений 01.11.2022 року.

Учасники справи:

Позивач - громадянка російської федерації ОСОБА_3 (паспорт громадянки російської федерації №76 3319513, виданий 15.07.2020 року, АДРЕСА_3 );

Відповідач - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (м. Київ, вул. Березняківська, 4а, ).

Суддя -