Справа № 520/407/22
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2022-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА
про залишення позову без руху

03 листопада 2022 р. справа №520/407/22
Суддя Харківського окружного адміністративного суду Сліденко А.В., розглянувши питання прийняття до розгляду позову
ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Військова частина НОМЕР_1 (далі за текстом - відповідач, адміністративний орган, владний суб"єкт, орган публічної адміністрації)
про1) визнання протиправними дій Військової частини № НОМЕР_1 щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно; 2) зобов`язання Військової частини № НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у розмірі 29 444 (двадцять дев`ять тисяч чотириста сорок чотири) гривні 52 копійки,-
встановив:
Підставами заявленого позову є доводи про те, що Військовою частиною із заявником на дату звільнення із військової служби - 17.07.2019р., не проведено повного та остаточного розрахунку по усім платежам, а саме по грошовій компенсації за неотримане речове майно.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 10.01.2022р. у справі №520/407/22 позов було залишено без руху у зв`язку із поданням поза межами строку на звернення без клопотання про поновлення пропущеного строку на звернення до суду та доказів поважності пропуску строку до суду.
19.01.2022р. до суду надійшла заява представника позивача про поновлення строку на звернення до суду, умотивована тим, що строк слід обчислювати від дати отримання заявником листа Військової частини НОМЕР_1 від 17.12.2021р. №40/05/10-1/1-3928/К-148 "Про надання відповіді на рапорт", яка фактично є відмовою у виплаті грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 19.01.2022р. у справі №520/407/22 дана причина не була визнана поважною, а тому позов було повернуто заявникові.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 28.07.2022р. була скасована ухвала Харківського окружного адміністративного суду від 19.01.2022р. у справі №520/407/22 через те, що суд першої інстанції не з"ясував коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення власних прав, чи був позивач на момент звільнення з військової служби обізнаний з наявністю права на отримання компенсації вартості неодержаного під час військової служби речового майна, чи був позивач на момент звільнення з військової служби обізнаний із структурою та методикою розрахунку вартості неодержаного під час військової служби речового майна.
Виконуючи вказівки постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 28.07.2022р. у справі №520/407/22, а також вимоги положень ст.ст.118, 121-123 КАС України, суд виходить із таких підстав та мотивів.
За змістом п.9 ч.3 ст.2, ч.2 ст.44, ч.1 ст.45 КАС України кожен учасник суспільних відносин повинен забезпечити дотримання обов`язку вчинення процесуальних дій із захисту прав та інтересів у судовому порядку у строк, визначений відповідним процесуальним законом.
Строки звернення до адміністративного суду визначені положеннями ст.122 КАС України і відносно ініційованого заявником спору підлягають застосуванню приписи ч.5 ст.122 КАС України, де передбачено місячний строк звернення до суду у відносинах публічної служби.
Суд відзначає, що згідно з ч.1 ст.118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
У силу приписів ч.1 ст.121 та ч.1 ст.123 КАС України умовою для поновлення пропущеного процесуального строку є поважність причини, котра зумовила такий стан практичної реалізації процесуальної дії.
Постанова Верховного Суду від 21.04.2021р. у справі №640/25046/19 містить правовий висновок, згідно з яким причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування. При цьому, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином. Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. В свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та не залежить від волевиявлення сторони і пов`язана з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій.
Окрім того, у силу правових висновків постанови Верховного Суду від 20.04.2021р. у справі №807/627/16: 1) День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.; 2) Якщо цей день встановити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.; 3) Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.; 4) Варто наголосити, що право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі, гарантує й стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною Законом від 17.07.1997 №475/97-ВР.; 5) Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.; 6) У пункті 36 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Європейський суд) від 04.12.1995 у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.; 7) В той же час, у своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. У цьому відношенні Високі Договірні Сторони користуються певними межами свободи розсуду, хоча остаточне рішення про те, чи було дотримано вимог Конвенції, має виносити Суд. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права. Крім того, обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не ставить законної мети і якщо не забезпечено відповідного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (див. рішення у справі «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» [GC], №26083/94, ECHR 1999-I, пункт 59; рішення у справі "Т. Р. та К. М. проти Сполученого Королівства" [GC], №28945/95, пункт 98, ECHR 2001; рішення у справі "Z. та інші проти Сполученого Королівства" [GC], №29392/95, пункт 93, ECHR 2001, рішення від 12.07.2001 у справі за заявою №42527/98 «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини» (CASE OF PRINCE HANS-ADAM II OF LIECHTENSTEIN v. GERMANY), пункт 44).; 8) Отже, право на доступ до правосуддя не є абсолютним і обмежене передусім встановленим строком звернення до суду. Такий підхід обумовлений необхідністю дотримання іншого, не менш важливого принципу - верховенства права, а точніше, одного з його елементів - принципу правової визначеності.; 9) ЄСПЛ, у пунктах 37 та 38 рішення від 18.11.2010 у справі «Мушта проти України», нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть стосуватися реалізації цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.; 10) У рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте, навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Від судів вимагається вказувати підстави. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41).; 11) Таким чином, за практикою Європейського суду з прав людини, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.; 12) На цьому наголошено й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018 у справі №800/474/17 (провадження №11-337заі18).; 13) Вищенаведене засвідчує, що інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.; 14) Дотримання строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. Вона дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням і можливості регулярно погрожувати зверненням до суду, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.; 15) Окрім цього, частина друга статті 44 Кодексу адміністративного судочинства України зобов`язує часників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки. На цьому ж наголошено і у частині першій статті 45 цього ж Кодексу, якою передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Аналогічні приписи містились й у частині другій статті 49 Кодексу адміністративного судочинства України у редакції, чинній станом на час розгляду і вирішення цієї справи у судах попередніх інстанцій.; 16) Наведені вище правові нормами Кодексу адміністративного судочинства України конкретизують характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду.; 17) Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 21.05.2020 у справі №826/22361/15.
В ухвалі від 20.10.2022р. Великої Палати Верховного Суду від 20.10.2022р. у справі №9901/462/21 сформульовані правові позиції, у силу яких учасники справи повинні вчасно, сумлінно, в належний спосіб використовувати всі наявні в них засоби та можливості, передбачені законодавством, з метою запобігання невиправданим зволіканням під час виконання своїх процесуальних обов`язків.
Питання дотримання громадянином колишнім військовослужбовцем строку звернення до суду з вимогою про зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за неотримане під час військової служби речове майно було предметом розгляду Харківського окружного адміністративного суду у справі №520/7668/2020.
У межах даного спору окружний адміністративний суд дійшов висновку, що строк на звернення до суду з вимогою про зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за неотримане під час проходження військової служби речове майно слід обчислювати від дати припинення військової служби.
Переглядаючи ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 07.07.2020р. у справі №520/7668/2020 у касаційному порядку Верховний Суд у постанові від 30.08.2021р. зазначив:
« 14. Судовою палатою з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду Верховного Суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 визначено правову природу грошової компенсації за неотримане речове майно та строки її виплати. Судова палата, проаналізувавши наведені законодавчі приписи та висновки Конституційного Суду України і Верховного Суду, дійшла до такого.
14.1. Зі змісту положень Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29 квітня 2016 року № 232, висновується, що речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю, а спрямоване насамперед на задоволення потреб військовослужбовців під час несення ними військової служби.
14.2. Такі гарантії щодо забезпечення військовослужбовців доречно порівняти із подібними категоріями трудового законодавства, а саме пунктом 3 частини першої статті 29 КЗпП України, відповідно до якого власник або уповноважений ним орган зобов`язаний до початку роботи за укладеним трудовим договором забезпечити працівника необхідними для роботи засобами.
14.3. Варто також мати на увазі, що речове майно може бути різноманітним: майном особистого користування (предмети військової форми одягу, взуття та спорядження, які видаються у власне користування військовослужбовців) та інвентарним майном, яке є власністю військової частини та використовується особовим складом тимчасово під час проведення спеціальних робіт, несення бойового чергування, варти тощо. Лише перший вид майна, у разі його неотримання, підлягає грошовій компенсації.
14.4. Отже, речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця.
14.5. Щодо правової природи компенсації за неотримане речове майно, судова палата вважає, що таку слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум.
14.6. Як уже зазначено, стаття 116 КЗпП оперує поняттям всі суми, що належать працівнику, а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.
14.7. Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.
14.8. Умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.
14.9. Отже, компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.
15. Враховуючи визначену у постанові судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 правову природу грошової компенсації за неотримане речове майно, спеціальним строком звернення до суду з цим позовом є місячний строк, установлений частиною п?ятою статті 122 КАС України.
16. Такий правовий висновок Суду відповідає правовій позиції, викладеній Верховним Судом, зокрема, в постанові від 26 травня 2021 року у справі №380/5093/20.»,
« 25. Постановляючи ухвалу від 07 липня 2020 року про повернення позовної заяви, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що не пізніше від 05 лютого 2019 року заявник достеменно довідався про припинення військової служби і виникнення у відповідного органу військового управління обов`язку із приводу проведення повного та своєчасного розрахунку при звільненні, опікування власним суб`єктивним правом на отримання грошової компенсації замість неодержаного речового майна заявник розпочав лише 12 травня 2020 року, що явно та очевидно не відповідає базовим засадам сумлінності, розумності та розсудливості.
26. Колегія суддів звертає увагу, що поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді, суду.
27. Поважними причинами пропуску процесуального строку визнаються обставини, які не залежать від волі заінтересованої особи і перешкодили їй виконати процесуальні дії у межах встановленого законом проміжку часу. До таких обставин відносяться обставини непереборної сили та обставини, які об`єктивно унеможливлюють вчинення процесуальної дії у встановлений строк. Вказані обставини підлягають підтвердженню шляхом подання відповідних документів або їх копій.
28. Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.
29. Отже, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій і стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
30. Статтею 44 КАС України передбачено обов`язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, а також виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (пункти шостий, сьомий частини п`ятої цієї статті).
31. Наведеними положеннями КАС України чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до суду.
32. Для цього учасник справи як особа, зацікавлена у поданні позовної заяви, повинен вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати у повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.
33. Підстави пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані поважними, а строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк, подання позовної заяви.
34. Згідно з частиною першою статті 45 КАС України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.
35. Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
36. Водночас, обов`язок доведення обставин, з якими сторона пов`язує поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулась до суду.
37. Доводи позивача щодо пропуску строку звернення до суду у зв`язку з тим, що про порушення власного суб`єктивного права на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно, виходячи із закупівельної вартості речового майна за цінами років, станом не на 01 січня 2019 року, позивач дізнався лише 18 травня 2020 року з листа Прикордонного загону від 14 травня 2020 року №705/М-54/4703 не можуть бути визнані поважними, оскільки в матеріалах даної справи відсутні будь-які фактичні дані щодо наявності обґрунтованих перешкод у зв`язку з якими позивач не міг звернутися до відповідача для надання йому відповідних роз`яснень щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно в межах встановленого КАС України строку звернення до суду.».
Таким чином, суть правового висновку постанови Верховного Суду від 30.08.2021р. у справі №520/7668/2020 полягає у тому, що громадянин повинен належно опікуватись станом (тобто і повнотою, і правильністю) проведеного органом військового управління остаточного розрахунку при звільненні з військової служби, у тому числі і у спосіб звернення за відповідними роз`ясненнями у межах встановленого КАС України строку звернення до суду, а дата отримання у майбутньому (тобто після настання події припинення військової служби) листа відповіді органу військового управління з приводу проведення розрахунку в частині компенсації вартості речового майна не є початком перебігу строку на звернення до суду.
Виконуючи вказівки постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 28.07.2022р. у справі №520/407/22, суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.91 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» продовольче забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Звідси слідує, що право військовослужбовця на одержання речового забезпечення прямо передбачено законом, а тому не може бути невідомо кожному окремому військовослужбовцю.
На подальший розвиток норм ч.1 ст.91 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» Урядок України було прийнято постанову КМУ від 16.03.2016р. №178, якою затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі за текстом Порядок №178).
Згідно з п.4 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
Звідси слідує, що і право військовослужбовця на одержання грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно, і механізм реалізації згаданого права прямо (шляхом подання рапорту) передбачені офіційно оприлюдненим нормативно-правовим актом, а тому не можуть бути невідомі кожному окремому військовослужбовцю.
І у силу приписів ч.1 ст.19 Конституції України, і у силу приписів ч.2 ст.19 Конституції України відповідна військова частина не має обов`язку здійснювати примусове ознайомлення військовослужбовців, котрі обіймають штатні посади у структурі військової частини про зміст приписів наведених норм права.
Норми забезпечення військовослужбовців речовим майном, структура речового речового майна, методика та методологія розрахункових обчислень вартості речового майна визначені Інструкцією про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період (затверджена наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016р. №232, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26.05.2016р. за №768/28898; далі за текстом - Інструкція №232).
Так, згідно з п.4 розділу ІІІ Інструкції № 232 військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна.
Порядок виплати грошової компенсації здійснюється відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
Грошова компенсація замість речового майна, що підлягає видачі, виплачується на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, форма якої наведена у додатку до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178, яка видається речовою службою військової частини, виходячи із заготівельної вартості цих предметів.
Звідси слідує, що усі юридично значимі фактори, пов`язані із отриманням військовослужбовцем речового майна та одержанням військовослужбовцем грошової компенсації вартості неотриманого під час військової служби речового майна, викладені у тексті Інструкції №232, котра є офіційно оприлюдненим нормативно-правовим актом, а тому не може бути невідома кожному окремому військовослужбовцю.
І у силу приписів ч.1 ст.19 Конституції України, і у силу приписів ч.2 ст.19 Конституції України відповідна військова частина не має обов`язку здійснювати примусове ознайомлення військовослужбовців, котрі обіймають штатні посади у структурі військової частини про зміст приписів Інструкції №232.
На стадії вирішення питання про прийняття позову до розгляду (відкриття провадження в адміністративній справі) адміністративний суд першої інстанції не має прямо передбачених нормами КАС України повноважень на витребування будь-яких доказів, а тому обов`язок із подання доказів на підтвердження поважності причин несвоєчасного вчинення процесуальної дії - звернення до суду або дотримання строку звернення до суду повинен бути виконаний виключно позивачем.
Саме такий правовий підхід втілений в ухвалі Великої палати Верховного Суду від 20.10.2022р. у справі №9901/462/21.
У зв`язку із відсутністю спеціальної норми права до спірних правовідносин з приводу проведення остаточного розрахунку із військовослужбовцем під час припинення військової служби підлягають застосуванню положення загальної норми права ч.1 ст.116 Кодексу законів про працю України, де указано, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Оскільки норми Кодексу законів про працю України є загальновідомими і військова частина не має обов`язку ознайомлювати військовослужбовців, котрі обіймають штатні посади у структурі військової частини, із положеннями цього акту права, то звільнений військовослужбовець у разі розумного, розсудливого, сумлінного та добросовісного ставлення до захисту владних прав та інтересів протягом визначеного ч.5 ст.122 КАС України строку звернення до адміністративного суду не позбавлений можливості звернутись до військової частини за роз`ясненнями з приводу обчислення усіх платежів, як фактично отриманих, так і нарахованих за обліком військової частини.
Реалізація колишнім військовослужбовцем цієї можливості поза межами визначеного процесуального строку не зумовлює початок перебігу строку на звернення до адміністративного суду від календарної дати, на яку припала подія отримання від військової частини письмової відповіді у формі листа.
У тексті позову заявником самостійно визнано обставину неподачі до моменту звільнення рапорту на виплату грошової компенсації вартості неотриманого під час військової служби речового майна.
За викладеними у позові твердженнями заявника, такий рапорт було подано вже після звільнення з військової служби (17.07.2019р.), а саме - 08.12.2021р. (тобто поза межами двох календарних років) і саме з отриманням відповіді на цей рапорт заявник пов`язує початок перебігу строку звернення до суду.
Між тим, і положення п.4 Порядку №178, і положення п.4 розділу ІІІ Інструкції № 232 є загальновідомими, і загальнодоступними нормами права.
Оскільки заявник ані на момент звільнення із військової служби, ані протягом строку звернення до суду у відносинах публічної служби не опікувався станом остаточних розрахунків по однократній разовій виплаті (грошовій компенсації вартості неотриманого під час проходження військової служби речового майна), котра не може бути кваліфікована у якості заробітної плати (грошового забезпечення військовослужбовця), то відсутні підстави для початку обчислення перебігу строку на звернення до суду від події отримання відповіді від військової частини у межах майбутнього листування.
У межах даного спору строк слід обчислювати від дати звільнення заявника з військової служби.
Оскільки подія звільнення заявника з військової служби мала місце - 17.07.2019р., а до суду заявник звернувся - 06.01.2022р., тобто поза межами визначеного ч.5 ст.122 КАС України строку.
З огляду на викладене, суд доходить висновку, що даний позов заявником подано із пропущенням строку звернення до адміністративного суду, а заяви про поновлення цього строку матеріали позову не містять, що суперечить положенням ч.6 ст.161 КАС України.
Наслідки пропуску строків звернення до адміністративного суду передбачені ст.123 КАС України.
Зокрема, ч. 1 ст. 123 КАС України визначено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Невідповідність стану оформлення матеріалів позову вимогам ст. 161 КАС України зумовлює залишення позову без руху відповідно до ст. 169 КАС України з встановленням строку для усунення недоліків.
До похідної вимоги суддя вважає за можливе застосувати наслідки неналежного оформлення основної вимоги.
Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4, 12, 122, 123, 160, 161, 171, 173, 175, 256, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, -
ухвалив:
1.Позов - залишити без руху.
2.Встановити способом виправлення недоліку - подання до суду юридично умотивованої та документально доведеної заяви про поновлення пропущеного строку на звернення до суду із долученням належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів настання цього наслідку через дію поважної причини, зокрема стосовно існування під час проходження військової служби або протягом місяця від календарної дати звільнення з військової служби вільного доступу до нормативно-правових актів з питання забезпечення військовослужбовців речовим майном, структури речового майна, механізму реалізації права на отримання грошової компенсації вартості неодержаного під час військової служби речового майна, методики розрахунку грошової компенсації вартості неодержаного під час військової служби речового майна, стосовно існування непереборних перешкод та нездоланних перепон у з"ясуванні правильності остаточних розрахунків при звільненні з військової служби протягом строку визначеного ч.5 ст.122 КАС України.
3.Встановити строком виправлення недоліку - 10 днів від дати отримання цієї ухвали.
4.Роз`яснити, що невиправлення недоліку зумовлює прийняття процесуального рішення про повернення позову.
5.Роз`яснити, що ухвала набирає законної сили з моменту підписання, оскарженню не підлягає.

Суддя А.В. Сліденко