Справа № 160/9914/22
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 листопада 2022 року Справа № 160/9914/22
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Неклеса О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування вимог,-
ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулось до суду із позовною заявою до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (далі відповідач, ГУ ДПС у Дніпропетровській області), в якій просить:
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області витрати по сплаті судового збору в розмірі 992,40 грн., на користь ОСОБА_1 .
Ухвалою суду від 14.07.2022 року позовну заяву залишено без руху, позивачу встановлено п`ятиденний строк, з моменту отримання копії цієї ухвали, усунути недоліки позовної заяви.
21.07.2022 року від позивача на адресу суду надійшло клопотання на усунення недоліків позовної заяви разом із додатками.
Ухвалою суду від 25.07.2022 року продовжено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви на 5 (п`ять) днів з моменту отримання копії цієї ухвали.
На виконання вимог ухвали суду від 25.07.2022 року позивач виправив вказані недоліки.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2022 року відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
16.08.2022 року на адресу суду від позивача надійшло клопотання про долучення додаткових доказів.
Ухвалою суду від 06 жовтня 2022 року суд витребував у відповідача додаткові докази по справі.
19 жовтня 2022 року на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про долучення додаткових доказів у справі на виконання вимог ухвали суду від 06.10.2022 року, яке також містить додаткові пояснення по справі в частині періодів нарахування ЄСВ, які відповідач просив врахувати при вирішенні справи по суті.
Ухвалою суду від 03.11.2022 року провадження у справі поновлено.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
Позивач перебуває на податковому обліку в Головному управлінні ДПС у Дніпропетровській області, Соборна ДПІ (Соборний р-н м.Дніпра), як фізична особа-підприємець з 24.11.2011 року та відповідно до п. 4 частини першої ст. 4 Закону №2464 є платником єдиного внеску, що не заперечується сторонами.
Згідно з нормами частини п`ятої статті 8 Закону № 2464 єдиний внесок для всіх платників єдиного внеску (крім пільгових категорій) встановлено у розмірі 22 відсотки до визначеної бази нарахування єдиного внеску.
Отже, сума мінімального страхового внеску на 2017-2020 роки для позивача була визначена як 22 відсотки з мінімальної заробітної плати, розмір якої визначений:
- на 2017 рік в Законі України від 21 грудня 2016 року № 1801-VIII «Про Державний бюджет України на 2017 рік» та становив 3 200,00 грн., відповідно мінімальний страховий внесок складає 704,00 (3 200 х 22 відсотки);
- на 2018 рік Законом України від 07 грудня 2017 року № 2246-VIII «Про Державний бюджет України на 2018 рік» та становив 3 723,00, відповідно мінімальний страховий внесок складає 819,06 грн. (3 723 х 22 відсотки);
- на 2019 рік Законом України від 23 листопада 2018 року №2696-VIII «Про Державний бюджет України на 2019 рік» та становив 4 173,00 грн., відповідно мінімальний страховий внесок складає 918,06 (4 173 х 22 відсотки).
- на 2020 рік Законом України від 14 листопада 2019 року №294-ІХ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та становив 4 723,00 грн., відповідно мінімальний страховий внесок складає 1039,06 (4 723 х 22 відсотки), з вересня 2020 року - 5000, грн. (відповідно мінімальний страховий внесок складав 1 100,00 (5 000 х 22 відсотки).
З інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 , встановлено, що станом на 19.01.2021 року по коду бюджетної класифікації 71040000 (для фізичних осіб-підприємців, у тому числі які обрали спрощену систему оподаткування, які проводять незалежну професійну діяльність) недоїмка по сплаті єдиного внеску фізичною особою-підприємцем складає 37 788, 74 грн.
Зазначена недоїмка виникла у зв`язку з несплатою позивачем мінімального страхового внеску за 2017-2020 роки та складається з наступного:
- за 2017 рік всього нараховано- 8448,0 грн. (704,00 грн.х12 міс.);
- за 2018 рік всього нараховано - 9828,72 грн. (819,06 грн.х12 міс.);
- за 2020 рік всього нараховано 8495,30 грн., а саме: по строку сплати 21.04.2020 р. нараховано 2 078,12 грн. за перший квартал 2020 р., по строку 20.07.2020 р. нараховано 1039,06 грн. за другий квартал 2020 р., по строку сплати 19.10.2020 р. нараховано 3 178,12 грн. за третій квартал 2020 р., по строку сплати 19.01.2021 нараховано 2 200,00 грн. за четвертий квартал 2020 р.
Отже, станом на 19.01.2021 року у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 виникла заборгованість зі сплати єдиного внеску у розмірі 37 788, 74 грн., яка добровільно не була сплачена.
У зв`язку з наявністю у позивача заборгованості по сплаті мінімального страхового внеску, відповідачем протягом 2019-2021 років було сформовано наступні вимоги про сплату боргу (недоїмки):
- №Ф-1657-52/04-63 від 11.05.2019 р. на суму 21 030,90 грн., з яких: по строку 09.02.2018 р. нараховано 8 448,00 грн за 2017 рік; по строку 19.04.2018р. нараховано 2 457,18 грн. за перший квартал 2018 р.; по строку 19.07.2018 р. нараховано 2 457,18 грн. за другий квартал 2018 р.; по строку 19.10.2018 р. нараховано 2 457,18 грн. за третій квартал 2018 р.; по строку 21.01.2019 р. нараховано 2 457,18 грн. за четвертий квартал 2018 р.; по строку 19.04.2019 р. нараховано 2 754,18 грн. за перший квартал 2019 р.;
- №Ф-1657-52/04-63 від 11.02.2020 р. на суму 29 293,44 грн., з яких: по строку 09.02.2018 р. нараховано 8 448,00 грн за 2017 рік; по строку 19.04.2018р. нараховано 2 457,18 грн. за перший квартал 2018 р.; по строку 19.07.2018р. нараховано 2 457,18 грн. за другий квартал 2018 р.; по строку 19.10.2018 р. нараховано 2 457,18 грн. за третій квартал 2018 р.; по строку 21.01.2019 р. нараховано 2 457,18 грн. за четвертий квартал 2018 р.; по строку 19.04.2019 р. нараховано 2 754,18 грн. за перший квартал 2019 р.; по строку 19.07.2019 р. нараховано 2 754,18 грн. за другий квартал 2019 р.; по строку 19.10.2019 р. нараховано 2 754,18 грн. за третій квартал 2019 р.; по строку 19.01.2020 р. нараховано 2754,18 грн. за четвертий квартал 2019 р;
- №Ф-1657-52/04-63 від 08.02.2021 р. на суму 37 788,74 грн., з яких: по строку 09.02.2018 р. нараховано 8 448,00 грн за 2017 рік; по строку 19.04.2018р. нараховано 2 457,18 грн. за перший квартал 2018 р.; по строку 19.07.2018р. нараховано 2 457,18 грн. за другий квартал 2018 р.; по строку 19.10.2018 р. нараховано 2 457,18 грн. за третій квартал 2018 р.; по строку 21.01.2019 р. нараховано 2 457,18 грн. за четвертий квартал 2018 р.; по строку 19.04.2019 р. нараховано 2 754,18 грн. за перший квартал 2019 р.; по строку 19.07.2019 р. нараховано 2 754,18 грн. за другий квартал 2019 р.; по строку 19.10.2019 р. нараховано 2 754,18 грн. за третій квартал 2019 р.; по строку 19.01.2020 р. нараховано 2754,18 грн. за четвертий квартал 2019 р; по строку 21.04.2020 р. нараховано 2 078,12 грн. за перший квартал 2020 р.; по строку 20.07.2020 р. нараховано 1 039,06 грн. за другий квартал 2020 р.; по строку 19.10.2020 р. нараховано 3 178,12 грн. за третій квартал 2020 р.; по строку 19.01.2021 нараховано 2 200,00 грн. за четвертий квартал 2020 р.
Як вбачається з матеріалів справи, вимоги від 11.05.2019 №Ф-1657-52/04-63, від 11.02.2020 № Ф-1657-52/04-63, від 08.02.2021 № Ф-1657-52/04-63 були надіслані на адресу платника рекомендованими листами з повідомленнями про вручення.
Поштові відправлення з вимогами від 11.05.2019 року та від 11.02.2020 року повернулися за зворотною адресою з відміткою Укрпошти за закінченням терміну зберігання.
Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, копія якого міститься в матеріалах справи, вимогу від 08.02.2021 року №Ф-1657-52/04-63, позивач отримав особисто 24.03.2021 року.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно з абзацом 2 пункту 1 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 4 Закону № 2464 платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Згідно з абзацем 1 пункту 1 та пункту 2 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб.
При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Стаття 68 Конституції України передбачає, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України.
Згідно з п.1 ч.2 ст.6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску.
Частиною 8 ст.9 Закону № 2464-VI передбачено, що платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.
Пунктом 6 ч.1 ст.1 Закону № 2464-VI визначено, що сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена податковим органом у випадках, передбачених цим Законом є недоїмкою.
Згідно з ч.ч.2, 3 ст. 25 Закону № 2464-VI у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.
Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.
Відповідно до ч.4 ст. 25 Закону № 2464-VI податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску.
Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.
Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.
У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з податковим органом шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.
У разі якщо платник єдиного внеску протягом десяти календарних днів з дня отримання вимоги не сплатив зазначені у вимозі суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею, не узгодив вимогу з податковим органом шляхом оскарження в адміністративному чи судовому порядку або не сплатив узгоджену суму недоїмки протягом десяти календарних днів з дня отримання узгодженої вимоги, податковий орган надсилає в порядку, встановленому законом, до підрозділу державної виконавчої служби узгоджену вимогу про сплату недоїмки в електронній формі.
Згідно з пунктом 3 розділу VI Інструкції (тут і надалі - в редакцій чинні на момент виникнення спірних справовідносин), органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо:
дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів;
платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску;
платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.
У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається): платникам, зазначеним у пункті 1 статті 4 Закону, протягом 20 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).
Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень.
Відповідно до пункту 4 розділу VI Інструкції вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).
Орган доходів і зборів веде реєстр виданих вимог про сплату боргу (недоїмки) за формою згідно з додатком 8 до цієї Інструкції.
При формуванні вимоги про сплату боргу (недоїмки) їй присвоюється порядковий номер, який складається з трьох частин: перша частина - літера «Ю» (вимога до юридичної особи) або «Ф» (вимога до фізичної особи), друга частина - порядковий номер, третя частина - літера «У» (узгоджена вимога).
В третій частині літера «У» (інформація щодо узгодження вимоги) проставляється у разі надсилання:
платнику узгодженої вимоги внаслідок процедури оскарження;
вимоги до органів державної виконавчої служби або до органів Казначейства відповідно до цієї Інструкції.
Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується під одним порядковим номером до повного погашення сум боргу.
Після формування вимоги про сплату боргу (недоїмки) та внесення даних до відповідного реєстру вимога надсилається (вручається) платнику. При надсиланні вимоги платнику рекомендованим листом з повідомленням про вручення корінець вимоги залишається в органі доходів і зборів. При врученні вимоги платнику під підпис така вимога залишається у платника, а корінець вимоги, на якому платник проставляє свій підпис,- в органі доходів і зборів.
Вимога про сплату боргу (недоїмки) вважається належним чином надісланою (врученою), якщо вона надіслана на адресу (місцезнаходження юридичної особи або його відокремленого підрозділу, місце проживання або останнього відомого місця перебування фізичної особи) платника єдиного внеску рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручена платнику єдиного внеску або його законному чи уповноваженому представникові.
Відповідно до п.5 розділу VI Інструкції протягом 10 календарних днів із дня одержання вимоги про сплату боргу (недоїмки) платник зобов`язаний сплатити зазначені у пункті 1 вимоги суми недоїмки, штрафів та пені.
У разі незгоди з розрахунком органу доходів і зборів суми боргу (недоїмки) платник єдиного внеску протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання вимоги, узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату боргу (недоїмки) в адміністративному або судовому порядку.
У разі якщо платник єдиного внеску протягом 10 календарних днів з дня надходження (отримання) вимоги про сплату боргу (недоїмки) не сплатив зазначені у вимозі суми недоїмки та штрафів з нарахованою пенею, не узгодив вимогу з органом доходів і зборів, не оскаржив вимогу в судовому порядку або не сплатив узгодженої в результаті оскарження суми боргу (недоїмки) (з дня отримання відповідного рішення органу доходів і зборів або суду), після спливу останнього дня відповідного строку така вимога вважається узгодженою (набирає чинності).
Орган доходів і зборів протягом 10 робочих днів з дня узгодження вимоги (набрання нею чинності):
вносить вимогу про сплату недоїмки до Єдиного державного реєстру виконавчих документів та пред`являє її до виконання в порядку, встановленому законом (після початку функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих документів);
надсилає її в порядку, встановленому законом, до органу державної виконавчої служби (до початку функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих документів);
надсилає її в порядку, встановленому Законом, до органу Казначейства - відповідно до частини другої статті 6 Закону України «Про виконавче провадження», якщо платник єдиного внеску є бюджетною установою, державним органом, одержувачем бюджетних коштів, а також підприємством, установою або організацією, рахунки якої відкриті в Казначействі.
Якщо протягом наступного базового звітного періоду сума боргу (недоїмки) платника зросла, після проходження відповідних процедур узгодження та оскарження вимога про сплату боргу (недоїмки) подається до органу державної виконавчої служби або до органу Казначейства тільки на суму зростання боргу (недоїмки) (пункт 7 розділу VI Інструкції).
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що станом на 19.01.2021 року у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 виникла заборгованість зі сплати єдиного внеску у розмірі 37 788, 74 грн. за період 2017-2020 роки, яка добровільно не була сплачена, у зв`язку з чим ГУ ДПС у Дніпропетровській області протягом 2019-2021 років сформовані вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1657-52/04-63 від 11.05.2019 р. на суму 21 030,90 грн., №Ф-1657-52/04-63 від 11.02.2020 р. на суму 29 293,44 грн., №Ф-1657-52/04-63 від 08.02.2021 р. на суму 37 788,74 грн.
Вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 11.05.2019 №Ф-1657-52/04-63, від 11.02.2020 № Ф-1657-52/04-63, від 08.02.2021 № Ф-1657-52/04-63 були надіслані на адресу платника згідно з вимогами Інструкції, рекомендованими листами з повідомленнями про вручення.
Поштові відправлення з вимогами від 11.05.2019 року та від 11.02.2020 року повернулися за зворотною адресою з відміткою Укрпошти за закінченням терміну зберігання.
Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, копія якого міститься в матеріалах справи, вимогу від 08.02.2021 року №Ф-1657-52/04-63, позивач отримав особисто 24.03.2021 року, отже така вимога вважається належним чином врученою.
Згідно з п.1 ч.2 ст.6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464-VI у разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Частиною 12 ст. 9 Закону №2464-VI визначено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.
При цьому, відповідно до ч.16 ст.25 Закону 2464-VI строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується.
З аналізу вищенаведених норм права випливає, що позивач, як платник єдиного внеску зобов`язаний був своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок, проте оскільки своєчасно цього не зробив, у відповідача виникло право на прийняття вимог про сплату боргу.
Позивач у позовній заяві стверджував, що у період з 2017 по 2020 рік перебував у трудових відносинах та єдиний внесок за нього сплачував роботодавець, а тому підстави для формування спірних вимог були відсутні.
З цього питання суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом України № 2464-VI не врегульовано.
Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення норм Закону України №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС (ДПС) і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Аналогічна правова позиція з приводу подібних правовідносин викладена у постановах Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від
Відповідно до частини першої та другої статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року. "Булвес"АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу - втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття "суспільний інтерес" мас широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі "Колишній король Греції та інші проти Греції"). Крім того. ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить "суспільний інтерес" (рішення ЄСПЛ від 2 листопада 2004 року в справі "Трегубенко проти України").
Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому з питань оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і з питань наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою досить широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.
Судом встановлено, що недоїмка по сплаті єдиного внеску була нарахована позивачу за 2017-2020 роки.
В матеріалах справи міститься копія трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 , згідно запису 19 якої, ОСОБА_1 був звільнений з посади водія автотранспортних засобів 13.06.2016 року. Інші записи після 13.06.2016 року трудова книжка позивача не містить.
На вимогу суду позивач надав до суду довідку за формою ОК-5, з якої вбачається, що ОСОБА_1 отримував заробітну плату по червень 2016 року включно, з якої сплачувались страхові внески. Відомості про отриману ним заробітну плату та сплату страхових внесків за 2017 рік, 2019 рік та 2020 рік відсутні. Згідно інформації, яка міститься у довідці за 2018 рік, позивач у червні 2018 року отримав заробіток у розмірі 5000,00 грн., з якого було сплачено страхові внески.
Інших доказів сплати позивачем чи роботодавцем позивача страхових внесків у розмірі не менше мінімального до суду надано не було.
Враховуючи те, що єдиний соціальний внесок за ОСОБА_1 сплачувався у червні 2018 року, що підтверджується інформацією з Пенсійного фонду України, яка міститься у довідці форми ОК-5 та не спростована відповідачем, суд прийшов до висновку про безпідставність нарахування позивачу за червень 2018 року у розмірі 819, 06 грн.
Оскільки всі оскаржувані вимоги включають період нарахування позивачу червень 2018 року, вимоги Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) від 11.05.2019 року № Ф-1657-52/04-63, від 11.02.2020 року №Ф-1657-52/04-63, від 08.02.2021 року №Ф-1657-52/04-63 в частині нарахування ОСОБА_1 до сплати за червень 2018 року мінімального страхового внеску у розмірі 819, 06 грн. є протиправними та підлягають скасуванню.
Щодо доводів позивача про працевлаштування за кордоном з 2016 року, то суд вважає за необхідне зазначити таке.
В спірному випадку факт проживання та працевлаштування позивача в Республіці Польща не вплинув на його статус, як фізичної особи-підприємця і обов`язок, як платника єдиного соціального внеску за діючим законодавством України.
При цьому, також слід враховувати, що роботодавці в Республіці Польща не є роботодавцями в розумінні Закону № 2464-VI, відповідно, позивач не вважається застрахованою особою, за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.
Частина п`ята статті 9 Закону №2464-VI встановлює, що сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки податкових органів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів для його зарахування, крім єдиного внеску, який планується в іноземній валюті розташованими за межами України підприємствами, установами, організаціями (у тому числі міжнародними) за працюючих у них громадян України та громадянами України, які працюють або постійно проживають за межами України, відповідно до договорів про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведені норми в сукупності з іншими нормами статті 9 та статті 10 Закону № 2464-VI передбачають для певного кола осіб, в тому числі осіб, які працюють або постійно проживають за межами України, можливість добровільної сплати єдиного внеску на підставі договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
За інформацією наявною в матеріалах справи, такий договір позивачем в установленому статтею 10 Закону № 2464-VI порядку не укладався, доказів протилежного до суду не надано.
Позивач сплату єдиного внеску за визначений контролюючим органом період не здійснював, доказів протилежного до суду не надав.
Відтак, наявність недоїмки і відсутність доказів сплати єдиного внеску, окрім червня 2018 року, свідчить про законність дій контролюючого органу щодо формування та направлення спірних вимог, окрім періоду за червень 2018 року.
Безпідставними суд вважає доводи позивача про обов`язкову необхідність проведення відповідачем перевірки, оскільки відомості з інтегрованої картки платника є лише підставою призначення перевірки, під час проведення якої у платника внеску виникає право надати пояснення, котре становить мінімальний стандарт права особи на участь у процесі прийняття рішення, а не підставою для прийняття вимоги, з огляду на наступне.
З приписів пункту 3 розділу VI Інструкції вбачається, що органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), у одному з таких випадків: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.
При цьому, наведена норма містить навіть різний порядок та строк прийняття вимоги в залежності від того, на підставі чого вона приймалась, що також спростовує доводи позивача про необхідність проведення обов`язкової перевірки для прийняття вимоги, а саме:
- у випадку прийняття вимоги за даними документальних перевірок - вимога про сплату боргу (недоїмки) приймається відповідним податковим органом протягом 15 робочих днів з дня, що настає за днем вручення платнику акта перевірки, а за наявності заперечень платника єдиного внеску до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки, податковий орган надсилає (вручає) вимогу про сплату боргу (недоїмки) платнику єдиного внеску протягом трьох робочих днів з дня її винесення;
- у випадках прийняття вимоги коли платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску або платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій - вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається): платникам, зазначеним у пункті 1 статті 4 Закону, протягом 20 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).
Пунктом 3 розділу VI Інструкції передбачено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень.
Вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 11.05.2019 року № Ф-1657-52/04-63, від 11.02.2020 року №Ф-1657-52/04-63, від 08.02.2021 року №Ф-1657-52/04-63 були прийняті у зв`язку з тим, що позивач на кінець календарного місяця мав недоїмку зі сплати єдиного внеску, що перевищує 10 грн., сформовані вони була на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника за формою визначеною для платника - фізичної особи-підприємця, отже в цьому випадку проведення перевірки та складення акту перевірки не є обов`язковими умовами для прийняття вимоги.
При цьому, відповідно до пункту 5 розділу VI Інструкції у разі незгоди з розрахунком органу доходів і зборів суми боргу (недоїмки) платник єдиного внеску протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання вимоги, узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату боргу (недоїмки) в адміністративному або судовому порядку.
З вищевикладеного випливає, що у разі прийняття вимоги на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, якщо платник податку не погоджується з сумою боргу (недоїмки), він має право оскаржити вимогу про сплату боргу (недоїмки) в адміністративному або судовому порядку, що свідчить про наявність законодавчо встановлених способів захисту майнових прав особи, у разі якщо вона вважає, що такі права були або можуть бути порушені рішенням суб`єкта владних повноважень.
Необґрунтованими та безпідставними також є доводи позивача про те, що відповідач порушив встановлений для нього законодавством обов`язок щодо строку формування та надіслання вимог, передбачених Інструкцією щодо формування та надіслання вимоги, з огляду на наступне.
Як зазначалось вище, згідно з пунктом 3 розділу VI Інструкції органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску протягом 20 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).
З наведеної норми випливає, що податкова вимога надсилається платнику податку якщо на кінець календарного місяця недоїмка зі сплати єдиного внеску не тільки виникла, а також і зросла або частково зменшилась.
Враховуючи те, що позивачем єдиний внесок не сплачується, сума недоїмки зі сплати єдиного внеску постійно зростає, це є підставою для прийняття нових вимог зі збільшеною сумою недоїмки.
При цьому, як зазначалось вище, вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 11.05.2019 №Ф-1657-52/04-63, від 11.02.2020 № Ф-1657-52/04-63, від 08.02.2021 № Ф-1657-52/04-63 були надіслані на адресу платника згідно з вимогами Інструкції, рекомендованими листами з повідомленнями про вручення.
Поштові відправлення з вимогами від 11.05.2019 року та від 11.02.2020 року повернулися за зворотною адресою з відміткою Укрпошти за закінченням терміну зберігання.
Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, копія якого міститься в матеріалах справи, вимогу від 08.02.2021 року №Ф-1657-52/04-63, позивач отримав особисто 24.03.2021 року, отже така вимога вважається належним чином врученою.
За наведених обставин та норм права, суд не вбачає жодних зловживань відповідача в частині прийняття вимог про сплату боргу (недоїмки) від 11.05.2019 №Ф-1657-52/04-63, від 11.02.2020 № Ф-1657-52/04-63, від 08.02.2021 № Ф-1657-52/04-63 та їх надсилання на адресу позивача.
При цьому, деякі недоліки в оформленні податкових вимог або направлення таких вимог із запізненням, а також не отримання вимог платником у поштовому відділенні, на думку суду, не можуть бути підставою для їх скасування, оскільки такі обставини не звільняють платника податків від його обов`язків, визначених ст.67 Конституції України - сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом, а також п.1 ч.2 ст.6 Закону №2464-VI - своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
За наведених обставин суд вважає, що вимоги Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) від 11.05.2019 року № Ф-1657-52/04-63, від 11.02.2020 року №Ф-1657-52/04-63, від 08.02.2021 року №Ф-1657-52/04-63, окрім частини нарахування ОСОБА_1 до сплати за червень 2018 року мінімального страхового внеску у розмірі 819, 06 грн., були прийняті відповідачем на підставі та у межах наданих йому повноважень, за наявності підстав для їх прийняття, а тому є правомірними та не підлягають скасуванню в цій частині.
Інші доводи представників сторін не є юридично значимими та не впливають на висновки суду.
Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Частиною 2 ст.77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Позивачем належним чином доведено та відповідачем не спростовано наявність підстав для визнання протиправними і скасування вимог Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) від 11.05.2019 року № Ф-1657-52/04-63, від 11.02.2020 року №Ф-1657-52/04-63, від 08.02.2021 року №Ф-1657-52/04-63 в частині нарахування ОСОБА_1 до сплати за червень 2018 року мінімального страхового внеску у розмірі 819, 06 грн.
При цьому, позивачем не доведено наявність підстав для визнання протиправними і скасування вимог Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) від 11.05.2019 року № Ф-1657-52/04-63, від 11.02.2020 року №Ф-1657-52/04-63, від 08.02.2021 року №Ф-1657-52/04-63 в іншій частині нарахування.
За встановлених у цій справі обставин та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково.
Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Згідно квитанції №11 від 08.07.2022 року позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в розмірі 992,40 грн.
Оскільки позовна заява підлягає частковому задоволенню, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 21,51 грн., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 2, 72, 77, 139, 241, 243-246, 257, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправними та скасувати вимоги Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) від 11.05.2019 року № Ф-1657-52/04-63, від 11.02.2020 року №Ф-1657-52/04-63, від 08.02.2021 року №Ф-1657-52/04-63 в частині нарахування ОСОБА_1 до сплати за червень 2018 року мінімального страхового внеску у розмірі 819, 06 грн.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст судового рішення складено та підписано 03.11.2022 року.

Суддя О.М. Неклеса