Справа № 460/16457/21
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2022-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2022 рокуЛьвівСправа № 460/16457/21 пров. № А/857/7400/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Онишкевича Т.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2021 року, прийняте суддею Друзенко Н.В. у місті Рівному, у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій,-

встановив:

ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 (надалі відповідач) про визнання протиправними дій відповідача щодо не нарахування та не виплатити середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.08.2018 по 19.11.2021 та зобов`язання нарахувати та виплатити середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.08.2018 по 19.11.2021 в сумі 55642,10 грн.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2021 позов задоволено.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що згідно з випискою по картковому рахунку АТ КБ «Приватбанк» позивачу 19.11.2021 виплачено індексацію грошового забезпечення в сумі 55743,33 грн.

Таким чином, відповідач провів фактичний розрахунок з позивачем поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП.

Позивачу за два останні повні місяці нараховано та виплачено грошового забезпечення за червень 2018 (10535,31 грн) та за липень 2018 (12741,58 грн), що становить за два місяці, тобто які передують події, з якою пов`язаний обов`язок з виплати суму 23278,89 грн. Середньоденний заробіток, відповідно, становить 23278,89 : 61 = 381,62 грн. За період з 03.08.2018 по 19.11.2021 було 1205 календарних дні, а тому, середній заробіток за час затримки виплати позивачеві при звільненні зі служби грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, становить 459852,10 грн. Водночас, суд вважає, що в порівнянні із виплаченою сумою грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку 55743,33 грн, суму у розмірі 459852,10 грн не можна вважати співмірною, оскільки вона значно перевищує суму такої компенсації (більш ніж в чотири рази).

Відтак, суд застосував принцип співмірності. Істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 55743,33 грн / 459852,10 грн (виплачена індексація грошового забезпечення /середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,121. Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 381,62 грн (середньоденна заробітна плата позивача) х 0,121 х 1205 (дні затримки розрахунку) = 55642,10 грн.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ІНФОРМАЦІЯ_3 у Збройних силах України подав апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивачем пропущено строк звернення до суду, оскільки останній був виключений зі списків особового складу 03.08.2018, а з позовом звернувся лише в грудні 2021, тобто через 3 роки і 4 місяці.

Звертає увагу на те, що відносини між сторонами не є трудовими, а є відносинами між державою і громадянином України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, регулювання яких здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу». Тому покликання на ст.116 та ст.117 КЗпП України є безпідставними.

Зазначає, що у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» зазначено, що отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати , що мало місце після того, як вона присуджена за судовим рішенням, не може здійснюватися за правилами ст.117 КЗпП України, а може бути лише компенсацією втрати частини доходу у зв`язку із затримкою строків їх виплати. Оскільки на час звільнення позивача з військової служби спірна сума йому ще не належала, то вина відповідача у її не виплаті була відсутня, що виключає відповідальність останнього, передбачену ст.117 КЗпП України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.06.2018 у справі №804/1782/16 та від 27.06.2018 у справі №810/1543/17.

Відповідно по п.3 ч.1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних силах України, зокрема, у ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Так, згідно з наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 13.07.2018 №9-РС ОСОБА_1 звільнено у запас за підпунктом «к» п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

03.08.2018 наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) №169 від 03.08.2018 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 24.03.2020 у справі №460/258/20 задоволено позов ОСОБА_1 : визнано протиправними з січня 2016 по лютий 2018 дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 . Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_4 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 , з урахуванням абз.5 п.5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, за період з січня 2016 по лютий 2018.

На виконання вказаного рішення відповідач здійснив нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 16.03.2021 №460/8754/20, позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо неправильного нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2014 по 03.08.2018, без встановлення базового місяця - січень 2008 та березень 2018. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_4 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2014 по 03.08.2018, з встановленням базового місяця - січень 2008 та березень 2018, з урахуванням проведеної виплати.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.08.2021 у справі №460/8754/20 апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_2 у Збройних силах України задоволено частково. Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 16.03.2021 у справі № 460/8754/20 скасовано та прийнято постанову, якою адміністративний позов задовольнити частково. Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2014 по 28.02.2018 із застосуванням базового місяця для індексації січень 2008. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_4 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2014 по 28.02.2018 із застосуванням базового місяця для індексації січень 2008. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

На виконання вказаного судового рішення 19.11.2021 перераховано на картковий рахунок ОСОБА_1 суму у розмірі 55743,33 грн, що підтверджується випискою по картковому рахунку АТ КБ «Приватбанк».

Вважаючи протиправною несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення, позивач звернувся до відповідача із заявою нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (несвоєчасна виплата індексації грошового забезпечення) з 03.08.2018 (день виключення зі списків) по 19.11.2021 (день розрахунку по заборгованості).

Листом від 29.11.2021 № 3270 відповідач повідомив позивача, що з моменту набрання законної сили рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 16.03.2021 у справі №460/8754/20 розрахунок з ним було проведено своєчасно із додержанням вимог чинного законодавства України. Відповідач також повідомив, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб. Законодавством України не передбачено виплат військовослужбовцям середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Водночас, такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 (справа № 240/11214/19), від 21 квітня 2021 (справа №120/3857/19-а).

Відтак, помилковим є покликання апелянта на те, що ст. 116 та ст.117 КЗпП України не застосовуються до військовослужбовців.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з положеннями статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

За змістом частини 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 у справі №821/1083/17, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 в справі № 810/451/17.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що відповідач провів фактичний розрахунок із позивачем щодо виплати індексації грошового забезпечення 19.11.2021 - поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

Враховуючи, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що позивач має право на отримання такого відшкодування за затримку виплати індексації при звільненні.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 травня 2021 в справі № 340/1146/20.

Щодо покликання апелянта на те, що положення ст.117 КЗпП України не поширюється на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, колегія суддів зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 у справі № 821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалено постанову від 30 листопада 2020 в справі №480/3105/19, в якій сформовано наступний правовий висновок: Синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Таким чином, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 в справі №480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи те, що апелянт не оскаржує суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку, яку суд зобов`язав нарахувати та виплатити, то колегія суддів не надає зазначеному оцінки.

Щодо покликання апелянта на пропуск позивачем строку звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне.

Спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений ч. 5 ст. 122 КАС України.

Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Разом з тим, ч. 1 ст. 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Водночас, у постанові Верховного Суду від 11 лютого 2021 у справі № 240/532/20 судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду дійшла висновку, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою ч. 5 ст. 122 КАС України, а тому відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Крім того, у пункті 2.2. Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 № 4-рп/2012 визначено, що роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як зазначив Конституційний Суд України у зазначеному Рішенні, аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, Конституційний Суд України визначив, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 травня 2020 у справі № 810/451/17 зауважила, що за змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Як вбачається із матеріалів справи, остаточний розрахунок з позивачем проведено 19.11.2021 року, з позовом ОСОБА_1 звернувся 03.12.2021 року, тобто в межах строку, встановленого ч.5 ст.122 КАС України.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав вважати неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також відсутня невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2021 року в справі № 460/16457/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Т. В. Онишкевич