Справа № 440/4374/20
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2022-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

справа №440/4374/20
судді Верховного Суду Мартинюк Н.М. на постанову Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 25 жовтня 2022 року у справі №440/4374/20 за позовом ОСОБА_1 до Десятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними і скасування рішення та наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України») суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку.
Користуючись цією нормою, висловлюю незгоду із постановою колегії суддів у цій справі.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалив у цій справі постанову від 25 жовтня 2022 року, якою:
касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора задовольнив частково;
рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 3 грудня 2020 року і постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2021 року змінив у частині мотивів, виклавши мотивувальну частину в редакції постанови;

в іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 3 грудня 2020 року і постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2021 року залишив без змін.

Вважаю, що за обставин, установлених судами попередніх інстанцій, рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 3 грудня 2020 року і постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2021 року належало скасувати й ухвалити у цій справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Варто відзначити, що одним з ключових питань у цій справі була правомірність прийняття рішення Кадровою комісією №10 від 13 липня 2020 року про неуспішне проходження атестації ОСОБА_1

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово наголошував, що рішення кадрової комісії про неуспішне проходження прокурором атестації є законодавчо визначеною підставою для звільнення прокурора з посади.

У зв`язку із цим, суд наділений повноваженнями здійснювати оцінку рішень кадрових комісій за результатами атестації, зокрема, на предмет дотримання прокурором правил професійної етики, доброчесності та рівня його професійної компетентності.

У цій справі Десята кадрова комісія прийняла оскаржуване рішення за наслідками проходження ОСОБА_1 третього етапу атестації, тобто співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.

До такого висновку дійшла кадрова комісія, зокрема, з огляду на те, що у власності родини прокурора (прокурор, дружина та батько) перебувають наступні автомобілі: BMWX6 2017 року випуску (право власності набуто 13 липня 2018 року), Toyota Land Cruiser Prado 2019 року випуску (право власності набуто 14 травня 2019 року), Volkswagen Passat (право власності набуто 6 лютого 2019 року, у власності прокурора).

Згідно пояснень прокурора Volkswagen Passat придбано батьком та подаровано йому, автомобіль перебуває у користуванні дружини; BMWX6 придбано батьком за власні кошти, вартість приблизно 1 800 000 грн; Toyota Land Cruiser Prado придбано батьком за власні кошти, вартість приблизно 800 000 грн, перебуває у власності прокурора.

До того ж, протягом 2014-2016 років батько прокурора придбав нерухомість, зокрема, квартиру загальною площею 98,8 квадратних метрів, за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю: 563 160,00 грн та квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , вартістю: 760 860,00 грн.

Також, в оскаржуваному рішенні кадрової комісії зазначено, що обіймаючи посаду керівника місцевої прокуратури, позивач отримав дозволи на оформлення безоплатно у приватну свою та дружини власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення по 2 га на підвідомчій йому території.

Позивач намагався переконати суд, що указане майно, яке вочевидь є досить високовартісним, він та члени його сім`ї отримали як подароване від батька позивача. Позивач зауважував, що його батько не є членом його сім`ї, адже не пов`язаний з ним спільним побутом, тож його доходи та витрати не можуть бути предметом перевірки у межах вирішення питання про проходження атестації позивачем. З таким доводом позивача, я також не погоджуюсь, адже саме статки батька ОСОБА_1 слугували джерелом виникнення указаного майна у власності (користуванні) позивача. Одночасно, пояснити неспівмірність статків свого батька та придбаного і у подальшому подарованого позивачу (його сім`ї) указаного майна, на мою думку, позивач належним чином не зміг.

Вказане підтверджує виникнення «обґрунтованих сумнівів» кадрової комісії щодо відповідності ОСОБА_1 вимогам доброчесності у частині невідповідності набутого майна під час його роботи в органах прокуратури ним та членами його сім`ї, їхнім офіційним доходам.

Більше того, я вбачаю оскаржуване рішення кадрової комісії обґрунтованим, адже у ньому повно зазначені мотиви і підстави його прийняття.

Варто нагадати, що у рішенні Конституційного Суду України від 18 червня 2020 року №5-р(ІІ)/2020 зазначено, що не лише структурне положення статті 131-1 Конституції України визначає нове місце прокуратури в системі державної влади України. Те, що прокуратура належить до української системи правосуддя, опосередковано випливає також із такого припису Конституції України, відповідно до якого саме в системі правосуддя згідно із законом утворюються і діють органи та установи, що проводять стосовно суддів і прокурорів рівнозначно - їх добір, професійну підготовку, оцінювання та розгляд справ щодо їх дисциплінарної відповідальності (частина десята статті 131). Річ у тім, що прокурор, діючи від імені суспільства загалом, як і суддя, діючи від імені держави, при виконанні своїх професійних обовязків на посаді має чинити справедливо й безсторонньо. Прокуророві, подібно судді, не належить виконувати професійні обовязки за наявності приватного інтересу. На прокурора, як і на суддю, поширюються певні обмеження, обумовлені потребою забезпечити його безсторонність і доброчесність. Із професійних обовязків прокурора випливає потреба в доборі на цю посаду таких осіб, які мають намір обійняти посаду прокурора, мають бути подібними до тих, що їх висунуто до кандидатів на посаду професійного судді. Подібність професії прокурора за правилами, що застосовуються до професії судді, має поширюватись і на запровадження механізмів та процедур у питаннях професійної підготовки, оцінювання, призначення, карєрного зростання, дисциплінарної відповідальності, звільнення прокурорів тощо. У цьому аспекті Венеційська Комісія зазначила: «Є цілком очевидним, що система, за якої прокурори нарівні з суддями чинять відповідно до найвищих стандартів доброчесності й безсторонності, надає більшого захисту людським правам, ніж система, що покладається лише на суддів» (Доповідь про європейські стандарти щодо незалежності судової системи: частина ІІ - служба обвинувачення, CDL-AD(2010)040, §19).

Відзначу, що оцінка професійної етики та доброчесності прокурора (пункт 12 "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 19 вересня 2019 року №113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - «Закону №113-ІХ») - це суб`єктивне відображення інформації про прокурора, отриманої в усіх органах прокуратури, у Раді прокурорів України, секретаріаті КДКП, Національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентстві з питань запобігання корупції, інших органах державної влади, через яку може виникнути обґрунтований сумнів щодо доброчесності першого.

Відповідно до пункту 15 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX для проведення співбесіди кадрові комісії вправі отримувати в усіх органах прокуратури, у Раді прокурорів України, секретаріаті Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, Національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентстві з питань запобігання корупції, інших органах державної влади будь-яку необхідну для цілей атестації інформацію про прокурора, в тому числі інформацію про:

1) кількість дисциплінарних проваджень щодо прокурора у Кваліфікаційно-дисциплінарній комісії прокурорів та їх результати;

2) кількість скарг, які надходили на дії прокурора до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та Ради прокурорів України, з коротким описом суті скарг;

3) дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності: а) відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, у тому числі копії відповідних декларацій, поданих прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції; б) інші дані щодо відповідності прокурора вимогам законодавства у сфері запобігання корупції; в) дані щодо відповідності поведінки прокурора вимогам професійної етики; г) матеріали таємної перевірки доброчесності прокурора;

4) зайняття прокурором адміністративних посад в органах прокуратури з копіями відповідних рішень.

Тому завданням кадрової комісії є не доведення того, що прокурор порушив закон, а визначення наявності обґрунтованих сумнівів щодо його відповідності вимогам професійної етики і доброчесності прокурора.

Вказані обґрунтовані сумніви можуть виникати у тих випадках, коли наявні підстави вважати, що дії (бездіяльність) прокурора свідчать про його невідповідність критеріям навіть за відсутності з приводу таких дій (бездіяльності) офіційного рішення уповноважених посадових осіб чи органів державної влади (або у випадку прийняття рішення на користь прокурора, якщо є сумніви щодо об`єктивності такого рішення).

Визначення відповідності або невідповідності прокурора критеріям має відбуватися на основі сумарної оцінки всієї інформації, яка свідчить про порушенню вимог професійної етики і доброчесності (за винятком грубих порушень, наявності яких самих по собі є достатньою для твердження про невідповідність прокурора критеріям професійної етики чи доброчесності).

Також зауважу, що, подавши заяву про переведення та намір пройти атестацію, позивач був ознайомлений з умовами та процедурами проведення атестації та погодився на їх застосування. Тобто позивач розумів наслідки неуспішного проходження одного з етапів атестації та можливе звільнення з підстав, передбачених Законом №113-IX. В іншому разі позивач мав повне право відмовитися від проведення такої атестації та не подавати відповідної заяви чи окремо оскаржувати відповідний Порядок проходження прокурорами атестації, чого він не зробив.

Законодавець, увівши в дію визначену процедуру реформування органів прокуратури, вказав, які саме дії мають учинити особи з метою подальшого проходження служби в органах прокуратури, та явно і очевидно окреслив умову продовження служби шляхом успішного проходження атестації. Наслідки неуспішного проходження одного з етапів атестації також були сформульовані та визначені законодавцем з достатньою для розуміння чіткістю і ясністю.

На мою думку, позивач намагався переконати суд у тому, що оскаржуване рішення кадрової комісії стосовно нього було ухвалено безпідставно та упереджено, проте, вкотре зауважу, що фактичні обставини цієї справи в аспекті матеріальних статків родини позивача, дійсно могли викликати у членів комісії обєктивні сумніви у доброчесності позивача, а тому рішення кадрової комісії вбачаю правомірним.

Підсумовуючи зазначу, що у цій справі слід було скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій, й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1

……………………….

Н.М. Мартинюк,

Суддя Верховного Суду