Справа № 160/19460/21
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2022-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

26 жовтня 2022 року м. Дніпросправа № 160/19460/21

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Чепурнова Д.В., Ясенової Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.03.2022 року в адміністративній справі №160/19460/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання рішення протиправним та скасування, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

20 жовтня 2021 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна ОСОБА_1 до відповідача-1: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, відповідача-2: Головного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області, в якій позивач просить суд: визнати рішення №64 від 18 серпня 2021 року Головного управління пенсійного фонду України у Житомирській області про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України у зв`язку з недосягненням пенсійного віку та не підтвердженням пільгового стажу - протиправним та скасувати дане рішення, зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, у відповідності до вимог п. а ч. 1 ст. 13 Закону України Про пенсійне забезпечення (в редакції згідно до пункту 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23 січня 2020 року), починаючі з дня звернення із заявою про призначення пенсії, тобто з 11 серпня 2021 року.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.03.2022 року ухваленим за результатами розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення №64 від 18 серпня 2021 року Головного управління пенсійного фонду України у Житомирській області про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України у зв`язку з недосягненням пенсійного віку та не підтвердженням пільгового стажу. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровської області зарахувати до пільгового стажу ОСОБА_1 період перебування у декретній відпустці з 01.03.2016 року по 14.01.2016 року та період роботи на посаді сестри медичної з 07.12.2020 року по 30.06.2021 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про призначення пенсії за віком від 11 серпня 2021 року за Списком №1 на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції відповідно до рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020 року, з урахуванням висновків суду. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове законне та обґрунтоване рішення, яким у задоволенні позову.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити оскаржене рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване.

Розгляд апеляційної скарги здійснено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, як це передбачено статтею 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Здійснюючи перевірку оскарженого рішення суду першої інстанції, колегія суддів керується приписами статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , 03 серпня 1993 року була прийнята на роботу до міської лікарні №8 м. Кривого Рогу на посаду санітарки прибиральниці палатної травматологічного відділення згідно до наказу №132 від 03 серпня 1993 року, звідки була звільнена 21 лютого 1997 року за власним бажанням по догляду за дитиною до 6 років на підставі ст. 38 КЗпП України згідно до наказу №28к від 21 лютого 1997 року. 27 липня 1998 року позивачу було призначено допомогу по безробіттю Тернівським центром зайнятості населення м. Кривого Рогу згідно п. 1 «б» ст. 29 Закону України «Про зайнятість населення» згідно до наказу №118 від 27 липня 1998 року, яка була припинена 22 грудня 1998 року відповідно до п. 1 «а» ст. 30 Закону України «Про зайнятість населення» згідно до наказу№2173 від 24 грудня 1998 року. 23 грудня 1998 року позивач була прийнята на роботу до ВАТ «Криворізький тепличний комбінат» на посаду тепличниці згідно до наказу №63-к від 21 грудня 1998 року, звідки була звільнена 14 червня 1999 року на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням згідно до наказу №20-к від 14 червня 1999 року. 22 червня 1999 року позивачу було призначено допомогу по безробіттю Тернівським центром зайнятості населення м. Кривого Рогу згідно п. 1 «б» ст. 29 Закону України «Про зайнятість населення» згідно до наказу №449 від 22 червня 1999 року, згадана виплата допомоги по безробіттю була відкладена 22 червня 1999 року відповідно до п. 2 «г» ст. 30 Закону України «Про зайнятість населення» на 1 місяць згідно до наказу№449 від 22 червня 1999 року. 27 липня 2001 року позивач була прийнята на роботу до КЗ «Міська клінічна лікарня №8» на посаду молодшої медичної сестри оперативної травматологічного відділення згідно до наказу №110 від 27 липня 2001 року, звідки була звільнена 04 лютого 2002 року ст. 38 КЗпП України за власним бажанням по догляду за дитиною до 14 років згодою згідно до наказу №16 від 04 лютого 2002 року. 01 березня 2002 року позивач була прийнята на роботу до КЗ «Міська лікарня №16» на посаду медсестри кабінету функціональної діагностики згідно до наказу №52к від 01 березня 2002 року, звідки була звільнена 19 квітня 2003 року за ініціативою працівника на підставі ст. 38 КЗпП України згідно до наказу №95к від 19 червня 2003 року. 19 травня 2003 року позивач була прийнята на роботу до ВАТ «Криворізький гірничо- збагачувальний комбінат» до філіалу здравпункту кар`єру №1,2, дільниця монтажу гірничопідготовчих робіт кар`єру 1,2 на посаду медичної сестри згідно до наказу №162к - З від 16 травня 2003 року, звідки була звільнена 31 січня 2009 року по переведенню до ТОМ «МЕДИКОМ» на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України згідно до наказу №19к - 26 від 31 січня 2009 року. 01 лютого 2009 року позивач була прийнята на роботу до ТОВ «МЕДИКОМ» по переведенню з ВАТ «КГЗК» до поліклініки №3 на посаду медичної сестри згідно до наказу №13к від 01 лютого 2009 року, звідки була звільнена 30 серпня 2010 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України згідно до наказу №109-к від 30 серпня 2010 року. 21 січня 2011 року позивач була прийнята на роботу до ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат» до дільниці медичної служби №7 управління залізничного транспорту медичної служби лікувально-оздоровчого комплексу управління соціальних підрозділів згідно до наказу №122-к від 21 січня 2011 року.04 липня 2011 року позивач була переведена до дільниці №4 шахти імені Леніна медичної служби лікувально-оздоровчого комплексу управління соціальних підрозділів на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трьох річного віку основного працівника на посаду сестри медичної з повним робочим днем на підземних роботах згідно до наказу №12 від 04 липня 2011 року. 15 січня 2016 року позивач була переведена до медпунктів автоколон №№1,2,3 дільниці медичної служби №5 автобази медичної служби лікувально-оздоровчого комплексу управління соціальних підрозділів на посаду медичної сестри згідно до наказу №27-к від 15 січня 2016 року. 11 квітня 2016 року позивач була переведена до підземного медичного пункту дільниці медичної служби №4 шахти «Тернівська» медичної служби лікувально-оздоровчого комплексу управління соціальних підрозділів на посаду сестри медичної, зайнятої повний робочий день під землею обслуговуванням робітників та службовців згідно до наказу №305 від 11 квітня 2016 року, де позивач продовжую працювати по теперішній час. Позивач народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто 45 років останній виконалось 01 грудня 2019 року, її загальний страховий стаж складав більше ніж 20 років, а страховий стаж на зазначених посадах, який надає право на пільгове пенсійне забезпечення за Списком №1, складав 09 років 10 місяців 10 днів, тобто задля для реалізації її права на пенсійне забезпечення на пільгових умовах, позивач вирішила скористуватися даним правом та 11 серпня 2021 року звернулась до відповідача-1: Головного управління пенсійного фонду в Дніпропетровській області із заявою про призначення їй пенсії за віком на пільгових умовах.

На підставі автоматичного розподілу справ, заява позивача розглядалася Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області.

Рішенням відповідача-2: Головного управління пенсійного фонду України у Житомирській області - №64 від 18 серпня 2021 року у призначенні пенсії позивачу було відмовлено у зв`язку з тим, що остання не досягла пенсійного віку (50 років), та не підтверджено пільговий стаж (7 років 6 місяців).

Не погоджуючись з такими діями відповідачів позивач, з метою захисту своїх порушених прав, звернулася із даною позовною заявою до суду.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з таких підстав та мотивів.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскарженого рішення, виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

03 жовтня 2017 року Верховною Радою України було ухвалено Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» № 2148-VIII, що доповнив Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV розділом XIV-1, який містить пункт 1 частини другої статті 114 такого змісту:

«працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт,

професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах».

За приписами статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Натомість згідно з пунктом «а» статті 13 Закону № 1788-XII в редакції, чинній до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VІІІ, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах; жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Законом № 213-VІІІ, який набрав чинності з 1 квітня 2015 року, збільшено раніше передбачений пунктом «а» статті 13 Закону № 1788-ХІІ вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 45 років до 50 років.

Відповідно до пункту 1 резолютивної частини Рішення № 1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII (пункт 1 рішення).

Згідно з пунктом 3 резолютивної частини зазначеного Рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, у тому числі жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Таким чином, Рішенням № 1-р/2020 КСУ визнав неконституційними окремі положення Закону №1788-ХІІ, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (пункт 2 резолютивної частини Рішення). Одночасно КСУ встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII.

У зв`язку із цим на час виникнення спірних правовідносин Закон №1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, для жінок після досягнення 45 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в рішенні КСУ).

Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 з одного боку, та Законом № 1058-ІV - з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 45 років, тоді як другий - у 50 років.

Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03.11.2021 року прийнятій у справі №360/3611/20 зробила висновок про те, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не Закону № 1058-ІV.

Статтею 62 Закону №1788 передбачено, що основним документом, який підтверджує наявний трудовий стаж, є трудова книжка.

Відповідно до п.1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637 (Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Професія, за якою позивач була працевлаштована в період часу з 04 липня 2011 року по 14 січня 2016 року та з 11 квітня 2016 по 18 серпня 2021 року - всі працівники, зайняті повний робочий день під землею обслуговуванням зазначених вище робітників і службовців (медперсонал підземних пунктів охорони здоров`я, працівники підземного телефонного зв`язку тощо) - згідно до Постанови Кабінету Міністрів України №36 від 16 січня 2003 року «Про затвердження списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах», Розділ І, підрозділ 1, пункт «е», позиція « 1.1 е» - відноситься до Списку №1.

Професія, за якою позивач була працевлаштована в період часу з 04 липня 2011 року по 14 січня 2016 року та з 11 квітня 2016 по 18 серпня 2021 року - працівники: зайняті повний робочий день на підземних роботах; які обслуговують працівників, зайнятих на підземних роботах (медперсонал підземних пунктів охорони здоров`я, працівники підземного телефонного зв`язку тощо) - згідно до Постанови Кабінету Міністрів України №461 від 24 червня 2016 року «Про затвердження списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах» Розділ І підрозділ 1- також відноситься до Списку №1.

Відповідно до частини другої статті 181 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю. Час відпусток, зазначених у цій статті, до стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку, не зараховується.

Згідно з пунктом "ж" частини третьої статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується також час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку.

Частиною шостою статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що при призначенні пенсій на пільгових умовах відповідно до статей 13 і 14 та пенсій за вислугу років відповідно до статті 55 цього Закону провадиться взаємне зарахування періодів роботи, передбачених цими статтями, за умови, що зазначені роботи дають право на пенсію на аналогічних або більш пільгових умовах.

Таким чином, до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років і на пільгових умовах, зараховується час догляду непрацюючої матері за дитиною до досягнення нею трирічного віку. При цьому, виключається можливість зменшення тривалості трудового стажу в зв`язку з невиконанням під час відпустки своїх безпосередніх трудових обов`язків.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 16 травня 2019 року в справі № 428/4617/16-а (провадження № К/9901/6658/18) та від 16 травня 2019 року в справі № 607/15077/16-а (провадження № К/9901/21149/18).

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зважаючи на те, що доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують, підстави для скасування оскарженого рішення суду, передбачені статтею 317 Кодексу адміністративного судочинства України, відсутні.

Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.03.2022 року в адміністративній справі №160/19460/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, відповідно до пункту 3 частини 6 статті 12 та пункту 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя Д.В. Чепурнов

суддя Т.І. Ясенова