Справа № 480/6286/21
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2022-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2022 р. Справа № 480/6286/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Жигилія С.П. , Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22.12.2021, головуючий суддя І інстанції: О.А. Прилипчук, м. Суми, по справі № 480/6286/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Сумській області

про визнання неправомірним та скасування рішення, стягнення компенсації та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Сумській області (далі по тексту - відповідач, ГУНП в Сумській області), в якій просив суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення ГУНП в Сумській області про відмову в нарахуванні та виплати грошової компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку за 2018 рік терміном 15 діб, щорічну основну оплачувану відпустку за 2019 рік терміном 30 діб та додаткову оплачувану відпустку за 2019 рік терміном 15 діб;

- стягнути з ГУНП в Сумській області на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану додаткову оплачувану відпустку за 2018 рік терміном 15 діб в сумі 12 263 грн. 85 коп., щорічну основну оплачувану відпустку за 2019 рік терміном 30 діб в сумі 24 527 грн. 70 коп. та додаткову оплачувану відпустку за 2019 рік терміном 15 діб в сумі 12 263 грн. 85 коп., на загальну суму 49 055 грн. 40 коп.;

- стягнути з ГУНП в Сумській області на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. 00 коп.

- стягнути з ГУНП в Сумській області на користь ОСОБА_1 компенсацію за судові витрати, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу та становлять 6 365 гривень 00 копійок.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачем при звільненні ОСОБА_1 протиправно не нараховано та не виплачено компенсацію за невикористані щорічні оплачувані відпустки за минулі роки, які в силу виконання службових обов`язків, він був позбавлений можливості використати, а саме: за 2018 рік - додаткова оплачувана відпустка терміном 15 діб, за 2019 рік - щорічна основна оплачувана відпустка терміном 30 діб та додаткова оплачувана відпустка терміном 15 діб, на яку він має право в силу положень ст. 93 Закону України «Про Національну поліцію», розмір якої з урахуванням пп. 8 п. III Наказу МВС України від 06.04.2016 №260 "Про затвердження порядку та виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції" (далі - Порядок № 260) складає 49055,40 грн.

Також вважає, що внаслідок несвоєчасного проведення повного розрахунку під час звільнення з лав правоохоронних органів після 25 років служби, йому завдано моральної шкоди, яка виразилась в душевних хвилюваннях за втрату матеріальної компенсації за невикористані відпустки - всього 60 діб, які за два роки (2018-2019 рр.) він міг би провести з родиною. У зв`язку з цим, були втрачені нормальні життєві зв`язки, насамперед з членами родини, оскільки на його утриманні перебувають двоє малолітніх дітей - донька та син 2014 року народження, які потребують матеріального забезпечення.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 22.12.2021 по справі № 480/6286/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Сумській області про визнання неправомірним та скасування рішення, стягнення компенсації та моральної шкоди - задоволено частково.

Визнано протиправними дії Головного управління Національної поліції в Сумській області щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки за 2018-2019 роки.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Сумській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні за 2018 рік - 15 діб додаткової оплачуваної відпустки; 2019 рік - 30 діб щорічної основної відпустки та 15 діб додаткової оплачуваної відпустки.

В задоволенні інших позовних вимог- відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Сумській області (вул. Герасима Кондратьєва, 23, м.Суми, Сумська область,40000, ) судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1500,00 грн.

Відповідач, не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22.12.2021 по справі № 480/6286/21 в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог позивача.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на неправильне застосування судом першої інстанції при ухваленні рішення пункту 8 розділу ІІ Порядку № 260, частини 10 статті 93 Закону України «Про Національну поліцію», відповідно до яких виплата грошової компенсації здійснюється виключно за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції. Наполягає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме спеціальні норми Закону України «Про Національну поліцію» (ч.10 ст. 93 цього Закону), якими врегульовано питання виплати грошової компенсації лише за відпустку (основна, додаткова) невикористану у році звільнення, а підстави для зобов`язання нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану додаткову оплачувану відпустку за 2018 рік терміном 15 діб, щорічну основну оплачувану відпустку за 2019 рік терміном 30 діб, та додаткову оплачувану відпустку за 2019 рік тривалістю 15 діб відповідно до норм Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 №504/96-ВР (далі - Закон №504/96-ВР) - відсутні.

Також, заперечує проти задоволення вимог позивача про стягнення витрат на правничу допомогу та вважає, визначену судом суму понесених позивачем судових витрат в розмірі 1500,00 грн, необґрунтованою та завищеною, з огляду на те, що дана справа відноситься до категорії справ незначної складності, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних та глибокого правового дослідження, а з огляду на існування сталої судової практики щодо вирішення спірного питання, підготовка матеріалів та написання позовної заяви адвокатом не потребували великих затрат часу.

Крім того, вважає, що оскільки позивачем не надано жодного належного доказу реального понесення заявлених витрат та їх розрахунку, згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 4 лютого 2020 року у справі №1.380.2019.001036, у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат слід відмовити.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом Головного управління Національної поліції в Сумській області № 437 о/с від 27.08.2020 відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2020 №" 580-VIII (через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції та вислугою років (календарна - 25 років 00 місяців 18 днів)), ОСОБА_1 з 03.08.2020 звільнено зі служби в поліції з посади заступника начальника Краснопільського відділення поліції Охтирського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області (а.с. 13).

Листом УКЗ ГУНП в Сумській області від 09.10.2020 вих.№ 12/В-251 позивача повідомлено про те, що в 2018 році ОСОБА_1 не було використано 15 діб додаткової оплачуваної відпустки; в 2019 році - 30 діб щорічної основної відпустки та 15 діб додаткової оплачуваної відпустки (а.с.15).

25.09.2020 позивач звернувся із листом до ГУ НП в Сумській області із заявою про виплату компенсації за невикористані відпустки (а.с.30).

08.10.2021 відповідачем надано відповідь на заяву ОСОБА_1 , якою відмовлено у виплаті компенсації за невикористані відпустки за періоди роботи 2018-2019 (а.с.31)

Не погодившись із наведеною вище відмовою, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в силу приписів КЗпП України, Закону №504/96-ВР та з урахуванням правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 19.01.2021 по справі №160/10875/19, при звільненні поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної так і додаткової відпустки, а тому ОСОБА_1 при звільненні з органів Національної поліції, не використавши у 2018 році 15 діб додаткової оплачуваної відпустки, в 2019 році - 30 діб щорічної основної відпустки та 15 діб додаткової оплачуваної відпустки, що підтверджується листом УКЗ ГУНП в Сумській області від 09.10.2020 вих. № 12/В-251, має право на отримання грошової компенсації за невикористані ним дні відпусток за 2018-2019 роки.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 компенсації за невикористані додаткові оплачувані відпустки на загальну суму 49 055 грн. 40 коп., суд першої інстанції дійшов висновку про те, що нарахування грошової компенсації відпустки є виключною компетенцією відповідача, а тому суд не може перебирати на себе повноваження органу Національної поліції та втручатись в його дискреційні повноваження.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. 00 коп. суд виходив з ненадання позивачем жодних доказів завдання моральної шкоди, зокрема, спричинення моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, додаткових зусиль, спрямованих на організацію свого життя тощо.

Вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, суд дійшов висновку, що заявлена позивачем сума витрат 6365 грн є неспівмірною зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами, а тому враховуючи предмет спору та виходячи із критеріїв, визначених частинами 3, 5 статті 134, частиною 9 статті 139 КАС України, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок відповідача витрати за надання професійної правничої допомоги лише у розмірі 1500,00 грн.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, отже, перегляду підлягає судове рішення в частині задоволення позовних вимог.

Згідно з нормами статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 45 Конституції України установлено, що кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Нормами Закону № 504/96-ВР встановлено державні гарантії права на відпустки та визначено умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно зі статтею 4 Закону №504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 24 Закону №504/96-ВР).

Крім того, аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 КЗпП України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено положеннями Закону України "Про Національну поліцію" від 2 липня 2015 року № 580-VIII (далі по тексту - Закон № 580-VIII).

Частиною першою статті 3 Закону № 580-VIII регламентовано, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частин першої та третьої статті 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Статтею 60 Закону № 580-VIII визначено, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частинами першою та другою статті 92 Закону № 580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Положеннями частин першої, другої та третьої статті 93 Закону № 580-VIII передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів.

Відповідно до частин восьмої, дев`ятої, десятої та одинадцятої статті 93 Закону № 580-VIII поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Частинами першою та другою статті 94 Закону № 580-VIII обумовлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції України, у тому числі здобувачам вищої освіти, яким присвоєно спеціальне звання поліції, закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських встановлено положеннями Порядку № 260.

Пунктом 3 розділу І Порядку № 260 передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з абзацами сьомим та восьмим пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що предметом спору у цій справі є дії відповідача щодо невиплати позивачу (поліцейському) грошової компенсації за невикористані відпустки за попередні роки, що передують року звільнення.

Колегія суддів звертає увагу, що право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особа не може бути позбавлена такого права. Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у статті 92 Закону № 580-VIII. Її аналіз дозволяє зробити висновок, що поліцейським можуть бути надані такі відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

При цьому, правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин восьмої, одинадцятої статті 93 Закону №580-VIII, а саме: до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Аналіз вищенаведеного дає підстави колегії суддів стверджувати, що законодавством України не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас, надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Отже, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

З урахуванням відсутності правового врегулювання питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки положеннями Закону № 580-VIII та Порядку № 260, колегія суддів вважає, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України та Закону № 504/96-ВР.

Так, відповідно до приписів частини 1 статті 24 Закону №504/96-ВР, а також частини 1 статті 83 КЗпП України є підстави для висновку, що у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладеної у постанові від 19.01.2021 по справі № 160/10875/19, а також у постановах Верховного Суду від 04.02.2021 у справі №160/5393/19, від 31.03.2021 по справі № 320/3843/20, від 26.05.2021 по справі № 360/1362/20.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 при звільненні зі служби мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним частину щорічних чергових оплачуваних відпусток за 2018 рік у кількості 15 діб додаткової відпустки, за 2019 рік - 30 діб щорічної основної відпустки та 15 діб додаткової відпустки, яка залишилася невиплаченою, що підтверджується копією листа ГУНП в Сумській області № 12/В-253 від 09.10.2021, наявного в матеріалах справи (а.с. 15).

З урахуванням наведених вище висновків суду та позиції Верховного Суду у справах з подібними правовідносинами з даною справою, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволення позовних про визнання протиправними дій ГУНП у Сумській області щодо невиплати при звільненні грошової компенсації за невикористанні у 2018-2019 роках 60 діб відпусток.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями статті 9 Конституції України та статтями 17, частиною п`ятою статті 19 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини у справі "Кечко проти України" (рішення від 08.11.2005) в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.

Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Враховуючи встановлення колегією суддів протиправного характеру дій Головного управління Національної поліції в Сумській області щодо невиплати позивачу при звільненні грошової компенсації за невикористанні у 2018-2019 роках 60 діб відпусток, наявні підстави для зобов`язання ГУНП в Сумській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористанні у 2018-2019 роках 60 діб відпусток.

Щодо визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до пункту 1 частини 1, частини 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За приписами частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч. 7 ст. 139 КАС України).

Відповідно до частин 3 та 4 статті 143 КАС України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Положеннями частин 3 та 4 статті 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині 5 статті 134 КАС України. Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною 6 статті 135 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 135 КАС України).

З аналізу положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, пов`язаних безпосередньо з розглядом певної судової справи, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Згідно з пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Так, надаючи оцінку понесеним позивачем витратам на правничу допомогу колегія суддів зазначає, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Також, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має врахувати критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), який в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України враховується судом апеляційної інстанції.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/WestAllianceLimited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підтвердження понесених у суді першої інстанції витрат на правову допомогу позивачем надано до матеріалів справи копії договору про надання правової допомоги від 05.07.2021 № 009-2021, укладеного між позивачем та адвокатом Руднєвим Є.Г. (а.с. 21), ордер на надання правової (правничої) допомоги (а.с. 10), додаток до договору № 1 від 05.07.2021, яким встановлено ціни на фактичні витрати (а.с. 22), додаток до договору № 2 від 120.7.2021 про проведення розрахунку та фактично надані послуги (а.с. 23), товарний чек №009/2021 від 12.07.2021 на суму 6365,00 грн (а.с. 24).

Відповідно до п. 1.2. та п. 1.3 Договору від 05.07.2021 № 009-2021 правнича допомога з питання захисту прав та інтересів ОСОБА_1 щодо виплати компенсації йому за невикористані відпустки за 2018-2019 роки за час проходження служби в ГУНП в Сумській області надається у поліції, прокуратурі, СБУ, НАБУ, суді, Державній казначейській службі України, Виконавчій службі України, інших державних та недержавних підприємствах та установах.

Зі змісту п. 4.1 Договору вбачається, що за правничу допомогу, передбачену п.п. 1.2, 1.3 Договору замовник сплачує адвокату винагороду, яка передбачена у додатку до цього договору.

Розмір оплати праці адвоката при наданні правничої допомоги, а також умови та порядок розрахунків встановлюється сторонами в додатках до цього договору. (п. 5.1 Договору)

Згідно з даними таблиці № 1 у додатку до Договору № 1 від 05.07.2021 сторонами передбачено ціни на фактичні витрати, а саме: транспортні витрати - 5 грн за 1 км, виготовлення копій документів - 2 грн за 1 арк.; виготовлення копій цифрових носіїв - 10 грн 1 шт; вивчення матеріалів справи - 950 грн за 1 год.; правовий аналіз матеріалів справи - 950 грн за 1 год.; вивчення судової практики у аналогічних справах - 950 грн за 1 год.; складання процесуальних документів - 500 грн за 1 год.; складання позову до суду 3000 грн за 1 шт.; участь у одному судовому засіданні - 500 грн.

Зі змісту додатку до договору № 2 від 12.07.2021 вбачається, що сторони провели розрахунок виконаних робіт відповідно до додатку до договору № 1, внаслідок чого фактичні витрати щодо виконання адвокатом зобов`язань за договором, склали - 6365 грн 00 коп.

До переліку виконаних робіт включено наступні послуги : виготовлення копій документів - 20 шт*2грн = 40 грн; вивчення матеріалів справи - 950 грн * 30 хв = 475 грн; правовий аналіз матеріалів справи - 950 грн * 1 год = 950 грн; вивчення судової практики у аналогічних справах - 950 грн за 2 год = 1900 грн; складання позову до суду - 3000 грн.

На підтвердження проведення розрахунків позивачем надано товарний чек №009/2021 від 12.07.2021 на суму 6365,00 грн.

На виконання частини 7 статті 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, колегія суддів зауважує, що при розгляді питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (саме така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).

Так, представник відповідача у поданому до суду першої інстанції відзиві заперечував проти задоволення вимог позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, вважав заявлений позивачем їх розмір безпідставним, необґрунтовано завищеним та таким, що підлягає зменшенню, оскільки дана справа відноситься до категорії справ незначної складності, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних та глибокого правового дослідження, а відтак і значних часових затрат. Враховуючи викладене, наполягав на зменшенні заявлених позивачем судових витрат у розмірі 6365 грн.

За правилами оцінки доказів, встановлених статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Вирішуючи питання належного до стягнення розміру заявлених позивачем витрат на правничу допомогу за складання позову до суду у розмірі 3000 грн, вивчення матеріалів справи - 475 грн, правовий аналіз матеріалів справи - 950 грн, вивчення судової практики у аналогічних справах - 1900 грн, виготовлення копій документів - 40 грн та пропорційності їх складності правовому супроводу справи у суді, колегія суддів, враховуючи незначну складність справи, що розглядається, а також обсяг інформації, яку необхідно було опрацювати представнику позивача для складання позовної заяви, існування сталої судової практики, дійшла висновку про необґрунтованість загального розміру таких витрат на рівні 6365 грн, оскільки вказані послуги неможливо вважати самостійними послугами з надання правової (правничої) допомоги, вони є складовою процесу написання адміністративного позову, у зв`язку з чим загальний розмір витрат на вказані послуги необхідно визначити на рівні ціни за підготовку адміністративного позову у розмірі 3000 грн.

Разом з цим, при остаточному розрахунку суми, яку слід стягнути на користь позивача з відповідача, слід враховувати положення частини 3 статті 139 КАС України, відповідно до яких, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції, погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення на користь позивача за рахунок відповідача витрат за надання професійної правничої допомоги в розмірі 1500 грн., який є співмірним та пропорційним відносно виконаної адвокатом роботи та відповідає висновкам суду апеляційної інстанції, прийнятими за результатами розгляду апеляційної скарги.

З огляду на викладене, враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті рішення Сумського окружного адміністративного суду по справі № 480/6286/21 в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ч.4 ст. 241, ст. ст.243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Сумській області - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22.12.2021 по справі № 480/6286/21 в частині задоволення позовних вимог - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді С.П. Жигилій В.Б. Русанова