Справа № 826/10998/16
Суддя: Хохуляк В.В.
Дата ухвалення: 2022-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 826/10998/16

адміністративне провадження № К/9901/6944/19

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Хохуляка В.В.,

суддів - Бившевої Л.І., Олендера І.Я.,

розглянув у порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування рішень, провадження у якій відкрито за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Оружного адміністративного суду міста Києва від 01.11.2018 (суддя - Кармазін О.А.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.02.2019 (головуючий суддя - Кузьменко В.В., судді: Василенко Я.М., Шурко О.І.) у справі №826/10998/16.

встановив:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі - ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у місті Києві) від 07.06.2016 № , № , № , вимогу про сплату боргу № ф 1306 від 07.06.2016 та рішення № від 07.06.2016 про застосування штрафних санкцій.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Так, постановою Верховного Суду від 27.02.2018 рішення судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в позові скасовано, справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

За наслідками повторного перегляду, рішенням Оружного адміністративного суду міста Києва від 01.11.2018, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.02.2019, в позові відмовлено.

Не погодившись з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, ФОП ОСОБА_1 оскаржив їх у касаційному порядку.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення Оружного адміністративного суду міста Києва від 01.11.2018, постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.02.2019 та прийняти нове рішення, яким позові вимоги задовольнити повністю.

В обґрунтування доводів касаційної скарги позивач зазначає, що неправильне застосування норм матеріального права - відповідних пунктів статті 177 у сукупності зі статтею 139 Податкового кодексу України полягає у неправильному їх тлумаченні і застосуванні не у тому розумінні, як вони мали бути застосовані до спірних правовідносин. Це стало наслідком неправильних висновків суду про економічну сутність всіх витратних господарських операцій, що розглядалися у даній справі, а саме щодо пов`язаності витрат безпосередньо з господарською діяльністю позивача. Дійшовши неправильних висновків, що витрати на пальне, автозапчастини, бухгалтерські послуги, страхування вантажного автотранспорту тощо не є такими, що безпосередньо пов`язані із господарською діяльністю позивача і не підтверджені належними первинними документами, суди неправильно застосували до спірних правовідносин положення статті 177 Податкового кодексу України.

У відзиві на касаційну скаргу ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у місті Києві зазначає, що рішення судів першої та апеляційної інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставинам справи судами надано правильно, а доводи касаційної скарги є необґрунтованими. Отже, позивач просить залишити касаційну скаргу відповідача без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві проведена документальна планова виїзна перевірка дотримання вимог законодавства з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, виконання вимог іншого законодавства за період з 01.01.2014 по 31.12.2015, дотримання законодавства щодо правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне страхування за період з 01.01.2011 по 31.12.2015 ФОП ОСОБА_1 .

За результатами проведеної перевірки складено акт від 11.05.2016 № 146/26-57-13-06/, в якому відображено висновки про порушення позивачем:

підпункту 164.1.3 пункту 164.1, пункту 164.3 статті 164, пункту 177.2 статті 177 Розділу ІІІ Податкового кодексу України, а саме - заниження доходу (виручки) за 2015 рік у загальній сумі 583 781, 36 грн, у зв`язку з невключенням до складу доходу за 2015 рік сум коштів, які фактично надійшли на розрахункові рахунки за надані послуги перевезення від замовників;

підпунктів 139.1.1, 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Розділу ІІІ, підпунктів 177.2, 177.3, 177.4 статті 177 Розділу ІV Податкового кодексу України, а саме завищено витрати у загальній сумі 3 138 127, 50 грн, у тому числі за 2014 рік у сумі 1 547 732, 42 грн, за 2015 рік - 1 590 395, 08 грн, у зв`язку з включенням їх до складу витрат, не підтверджених відповідними платіжними документами та не пов`язаних із провадженням підприємницької діяльності та безпосередньо отриманим доходом;

пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України, а саме заниження чистого оподаткованого доходу за період з 01.01.2014 по 31.12.2015 у загальній сумі 3 721 908, 86 грн, у тому числі за 2014 рік у сумі 1 547 732, 42 грн, за 2015 рік у сумі 2 174 176, 44 грн, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб, що підлягає сплаті до бюджету за період з 01.01.2014 по 31.12.2015, у загальній сумі 688 250, 63 грн, у тому числі за 2014 рік у сумі 260 699, 52 грн, за 2015 рік у сумі 427 551, 10 грн.;

пункту 4 статті 4 Розділу ІІ Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» із змінами та доповненнями, а саме занижено єдиний внесок, що підлягає сплаті до бюджету за період з 01.01.2014 по 31.12.2015 у загальній сумі 168 318, 54, у тому числі за 2014 рік на 83 617, 22 грн, за 2015 рік - на 84 701, 31 грн.;

підпунктів 1.2, 1.3, пункту 16 Підрозділу 10 розділу ХІХ Податкового кодексу України, а саме занижено та не перераховано до бюджету військового збору за 2015 рік у розмірі 32 612, 65 грн, внаслідок заниження оподаткованого доходу за 2015 рік у загальній сумі 2 174 176, 44 грн.;

підпункту 49.18.2 пункту 49.18 статті 49, підпункту «б» пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України, а саме не включено до податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (ф. № 1 ДФ) при виплаті доходу фізичним особам підприємцям.

На підставі цього акту перевірки 07.06.2016 податковим органом прийнято наступні податкові повідомлення-рішення:

№, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку з доходів фізичних осіб у розмірі 860 313,29 грн., у тому числі 172 062,66 грн. штрафних (фінансових) санкцій;

№, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку з доходів фізичних осіб за штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 510 грн.;

№, яким збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору у розмірі 40 765,81 грн., у тому числі 8 153,16 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Також, відповідачем 07.06.2016 сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №ф 1306 з єдиного внеску у сумі 168 318,54 грн. та прийнято рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у сумі 16 831, 85 грн.

Надаючи оцінку правомірності прийняття контролюючим органом зазначених донарахувань, судами з`ясовано, що проведеною перевіркою встановлено, що на розрахункові рахунки ФОП ОСОБА_1 за 2015 рік надійшли кошти у сумі 3 007 756, 36 грн за надані послуги перевезення.

Однак, за даними податкової декларації про майновий стан та доходи за 2015 рік, поданої ФОП ОСОБА_1 , сума доходу становить 2 423 975, 00 грн.

За доводами податкового органу, заниження позивачем доходу (виручки) за 2015 рік у загальній сумі 583 781,36 грн. виникло у зв`язку з невключенням до складу доходу за 2015 рік сум коштів, які фактично надійшли на розрахунковий рахунок за надані послуги перевезення, оскільки датою при формуванні доходу є дата фактичного надходження коштів на рахунок («касовий метод»).

Позивач вважає, що дохід формується виходячи з тієї події, що сталася раніше (за правилом «першої події»). Тобто, датою зарахування до складу доходів є подія, що відбулася раніше: або зарахування грошей на банківський рахунок, або фактичне виконання послуг одночасно із підписанням акту, внаслідок чого й утворилася розбіжність у звітних документах.

Судами з`ясовано, що на початку 2015 року позивач отримав на поточний рахунок від ТОВ «Данон», ПП «Санта Україна», ТОВ «Сніжне Сяйво», ППКФ «Бізнес Груп», ТОВ «ТД Тана», ТОВ ГМБХ «Мальцайт», ТОВ «Айзберг Реклами», ТОВ «БЮМК Терра Фуд» оплату за послуги перевезення, які фактично були виконані та обліковані ним до доходів у 2014 році, оскільки відстрочка платежу передбачена умовами договору.

Згідно з пунктом 177.2. статті 177 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування фізичних осіб-підприємців є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Відповідно до підпункту 164.1.3 пункту 164.1 статті 164 Податкового кодексу України загальний річний оподатковуваний дохід дорівнює сумі загальних місячних оподатковуваних доходів, іноземних доходів, отриманих протягом такого звітного податкового року, доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності згідно із статтею 177 цього Кодексу, та доходів, отриманих фізичною особою, яка провадить незалежну професійну діяльність згідно із статтею 178 цього Кодексу.

Виручкою від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) вважається сума, фактично отримана суб`єктом підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок або (та) в касу за здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг).

Тобто застосовується касовий метод обчислення виручки, при якому враховуються всі надходження коштів, отримані на розрахунковий рахунок або (та) в касу суб`єкта малого підприємництва.

У даному випадку, позивачем у 2015 році отримана виручка у грошовій формі у безготівковій формі, яка не включена до складу доходів, що однак, є порушенням вимог пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України.

Таким чином, висновки відповідача щодо порушення підпункту 164.1.3 пункту 164.3 статті, пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України, та заниження доходу (виручка) за 2015 рік у загальній сумі 583 781,36 грн., обґрунтовані невключенням до складу доходу за 2015 рік сум коштів, які фактично надійшли на розрахунковий рахунок за надані послуги перевезення є обґрунтованими.

Також контролюючим органом за наслідками проведеної перевірки встановлено завищення витрат на загальну суму 2 160 043,48 грн., а саме: за 2014 - у сумі 942 258,22 грн., за 2015 - 1 219 799,26 грн., у зв`язку з включенням до складу витрат вартості пального, але не використаного у підприємницькій діяльності.

За доводами позивача, списання ПММ здійснюється згідно з фактичною вартістю витрачених ПММ з урахуванням норм втрат на підставі актів списання. Позивач вважає, що віднесення вартості ПММ до витрат є обґрунтованим, оскільки ПММ використовувались для вантажних перевезень.

Відповідно до пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України (в редакції у період 2014) до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України (в редакції у період 2014 року) витрати операційної діяльності визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 статті 138 Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 138.4 статті 138 Податкового кодексу України (щодо періоду 2014) витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Відповідно до пункту 138.8 статті 138 Податкового кодексу України (щодо періоду 2014), крім іншого, передбачено, що собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов`язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Відповідно до пункту 138.2 статті Податкового кодексу України (щодо періоду 2014) витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

З 2015 року перелік витрат визначений у пункті 177.4 статті 177 Податкового кодексу України.

Враховуючи положення пунктів 177.4, 177.11 статті 177 Податкового кодексу України (в редакції у період 2015), пункту 1, п/п. 7 п. 6 Порядку ведення книги обліку доходів і витрат, затвердженого наказом Міндоходів від 16.09.2013 № 481, витрати, які формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Пунктом 177.10 статті 177 Податкового кодексу України передбачено, що фізичні особи-підприємці зобов`язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

Форма Книги обліку доходів і витрат та порядок її ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Порядок ведення Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, затверджено наказом Міністерства доходів і зборів України від 16.09.2013 № 481.

Підпунктом 2 пункту 6 цього Порядку передбачено, що сума доходу, отриманого від здійснення господарської або незалежної професійної діяльності відображається із сумарним підсумком за місяць, квартал, рік, зокрема, кошти, що надійшли на поточний рахунок, касу платника податків та/або отримано готівкою, сума заборгованості, за якою минув строк позовної давності, вартість безоплатно отриманих товарів (робіт, послуг).

Відповідно до підпункту 5 пункту 6 зазначеного Порядку документами, які підтверджують понесені витрати, безпосередньо пов`язані з отриманим доходом, є платіжне доручення, прибутковий касовий ордер, квитанція, фіскальний чек, акт закупки (виконаних робіт, наданих послуг) та інші первинні документи, що засвічують факт оплати товарів, робіт, послуг.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

За результатами перевірки правильності формування витрат в частині придбання палива встановлено завищення ФОП ОСОБА_1 витрат на загальну суму 2 160 043,48 грн., а саме: за 2014 - у сумі 942 258,22 грн., за 2015 - 1 219 799,26 грн., у зв`язку з включенням до складу витрат вартості пального, не використаного у підприємницькій діяльності.

Судами враховано, що формально оформлені акти про списання пального не є достатньою підставою для формування витрат, оскільки вказані акти не містять будь-якої відомостей та деталізації, які б пов`язували списане пальне з господарською діяльністю позивача.

У даному випадку на підтвердження витрат на пальне позивачем не було надано товарно-транспортних накладних, будь-яких інших документів, які б, у взаємозв`язку з Нормами витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті, затвердженими наказом Міністерством транспорту України від 10.02.1998 № 43 (із змінами), приписами статті 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» (щодо підтвердження надання послуг) та в кореспонденції між собою, зумовлювали висновок про прямий та безпосередній зв`язок невизнаних ДПІ витрат на пальне з господарською діяльністю позивача (з транспортом позивача) щодо здійснення перевезень вантажів в межах комерційної діяльності позивача.

При цьому, враховано, що ухвалами від 29.07.2016, 03.04.2018, 07.09.2018 у позивача було витребувано ТТН та всі докази, матеріали, якими позивач обґрунтовує позов, у т.ч. з урахуванням висновків Верховного Суду, зокрема: докази, що підтверджують зв`язок витрат із господарською діяльністю позивача, їх склад та ін.

Враховуючи наведене, а також те, що позивач перебував на загальній системі оподаткування, що покладає на нього обов`язки вести облік відповідно до обраної (загальної) системи оподаткування, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли вірного висновку, що позивач не довів обставин, на які він посилається у позовній заяві щодо зв`язку вказаних витрат з господарською діяльністю.

Контролюючий орган зазначає також, що у 2015 році, в порушення пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, ФОП ОСОБА_1 включив до складу витрат послуги з надання бухгалтерського супроводу ТОВ «Віннком-Брейн» у сумі 21 570, 00 грн, а також витрати на страхування, оплачені ПАТ «УТСК» та ПАТ «СК Скайд» на загальну суму 11 932, 88 грн, а саме: за 2014 рік - 2 344, 68 грн., за 2015 рік - 9 588, 20 грн.

Позивач, окрім складених актів про виконані роботи, не надав суду первинних документів, які б підтверджували зв`язок даних витрат з підприємницькою діяльністю.

У даному випадку позивачем не спростовано, що документи, пов`язані із страхуванням під час перевірки не подавалися. Не надано також доказів подання вказаних документів після завершення перевірки в рамках подання заперечень на акт перевірки.

Надані позивачем акти від 30.12.2014 та від 30.12.2015 щодо ПАТ «УТСК», не підписані з боку позивача, що вказує про відсутність обов`язкового реквізиту, передбаченого частиною другою статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та неможливість їх врахування для цілей бухгалтерського та податкового обліку.

Наведене спростовує доводи позивача щодо правомірного формування та обліку вказаних витрат оскільки відображення в Книзі обліку доходів і витрат певних показників, без їх підтвердження первинними документами, не може бути підставою для їх визнання.

До складу витрат ФОП ОСОБА_1 за 2014-2015 роки включено витрати на миття автомобілів ТОВ «Легіон-СМ» на загальну суму 11 525, 00 грн.

Позивач вказує на необґрунтованість висновків відповідача щодо неправомірності віднесення до витрат - витрат щодо миття та чищення автомобіля у сумі 11 525,00 грн., що пов`язано із здійсненням господарської діяльності, обґрунтовуючи наявністю актів виконаних робіт.

Разом з тим, у зв`язку з незазначенням в актах виконаних робіт автомобілів, які обслуговувалися ТОВ «Легіон-СМ», позивачем не надано під копії договору, копії первинних та платіжних документів, які б підтверджували понесені витрати.

Позивач також вважає безпідставними висновки податкового органу щодо неправомірності віднесення до витрат 346 791,09 грн., що складає вартість запасних частин, придбаних протягом 2014-2015 років. На його думку, витрати позивача, окрім документів, зазначених в акті перевірки, підтверджуються копіями актів списання, які складалися по факту виконання робіт з ремонту автомобілів господарським способом (власними силами).

На підтвердження понесених витрат, позивач під час розгляду справи надав копії актів про списання. Акти містять визначення статті витрат - собівартість реалізованої продукції, робіт, послуг власного виробництва. Однак, такі акти не містять інформації, яка б пов`язувала списані матеріальні цінності з автомобілями, які використовувались позивачем у його господарській діяльності. В цих актах відсутнє будь-яке посилання на державні номери автомобілів, які за твердженням позивача використовувались у його діяльності.

Перевіркою встановлено також, що до витрат позивачем віднесено придбання запасних частин для обслуговування автомобілів, а саме: шин, акумуляторів, масла та інших запчастин, яке здійснювалося підприємцем у ТОВ «АТЛ», ПАТ «Київоблагротехпостач», ТОВ «Прайд ойл Груп», ТОВ «АМ-Технологія», ТОВ «ТЦ Анкомтех», ТОВ «ТПК Омега-Автопоставка», ТОВ «Тера», ПАТ «АТП Атлант».

Придбання запчастин здійснювалося у безготівковій та готівковій формі на загальну суму 16 936, 48 грн. За період 2014-2015 років до складу витрат ФОП ОСОБА_1 включено витрати у загальній сумі 346 791, 09 грн.

При цьому, до перевірки не надано актів виконаних робіт або інших документів, які б підтверджували встановлення придбаних запчастин на автомобілі, які безпосередньо використовувалися у підприємницькій діяльності та пов`язані з отриманням доходу.

Крім того з`ясовано, позивач не використовує працю найманих працівників (автомеханіка, автослюсарів, авто електриків, тощо), які б могли провести роботи з заміни запасних частин. Отже, витрати на придбання запасних частин у сумі 346 791,09 грн правомірно не зараховані відповідачем, як не підтверджені.

З наведених обставин не зараховано до витрат за 2014-2015 роки послуги по ремонту автомобілів ПАТ «АТП Атлант» у загальній сумі 31 119, 06 грн., а також автомобілів ТОВ «Тідісі Україна» у загальній сумі 1 070, 83 грн.

На підтвердження витрат на інформаційні послуги, придбаних у ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_5 у загальній сумі 3 174,16 грн. до матеріалів справи позивачем надано три копії актів, однак вказані акти не розкривають змісту цих послуг, не містять їх деталізації - у чому конкретно вони полягали. При цьому, відсутні будь-які відомості щодо наявності у позивача сайту та його використання у підприємницькій діяльності, як і не надано будь-яких доказів, як то - screenshot, щодо використання вказаних послуг, які б свідчили про використання позивачем певних інформаційних технологій чи ресурсів.

Також, позивачем до матеріалів справи не надано первинних документів щодо придбання матеріалів та приладдя, а саме: токарного станка у ТОВ «БМТ Вектор» на суму 298, 97 грн, шиномонтажного верстата та балансувального стенда у ТОВ «Автомеханіка» у сумі 16 900, 00 грн, облицювальної деревинно-стружкової плити у ТОВ «Крона Лайн`у сумі 2 177, 22 грн, логера у ТОВ Тера у сумі 773, 33 грн., оплату товарів ТОВ «Глобал ІТ» у сумі 6 193, 17 грн, листа металу у ТОВ «Метал Холдинг Трейд» у сумі 503,32 грн.

Надані акти списання не містять інформації, які б вказували, що списані матеріальні цінності стосуються конкретних автомобілів, які використовувались позивачем у його господарській діяльності. В цих актах, відсутнє будь-яке посилання на державні номери автомобілів, які за твердженням позивача використовувались у його діяльності. Відсутні будь-які докази використання вказаного приладдя, обладнання найманими працівниками позивача відповідно до їх підготовки, як і використання обладнання залученими організаціями для цілей ремонту/обслуговування автомобілів позивача.

Відповідно до пункту 177.3 статті 177 Податкового кодексу України, для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг).

Фізичні особи-підприємці, які працюють на загальній системі оподаткування та зареєстровані платниками ПДВ, що має місце у даному випадку, не мають права включати до складу витрат суми ПДВ, які сплачені до бюджету.

Відтак, позивач в порушення підпункту 139.1.6 пункту 139 статті 139, пункту 177.3 статті 177 Податкового кодексу України включив до складу витрат суму сплаченого податку на додану вартість у сумі 23131,00 грн.

Щодо витрат на транспортно-експедиторське обслуговування ФОП ОСОБА_6 , ФОП ОСОБА_7 , ТОВ «Логус Компані» на загальну суму 410 470 грн., 531 110, 00 грн., 42 330, 00 грн., документів, які б підтверджували, що транспортно-експедиторські послуги надавалися транспортом позивача не надано, як не надано заявок на перевезення вантажу, відповідно до яких можливо було б встановити яким саме транспортом і за якими маршрутами надавалися послуги ФОП ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_7 .

На підтвердження витрат та їх безпосереднього зв`язку з господарською діяльністю позивача, під час розгляду справи не надано: договорів та первинних документами за відносинами з третіми особами, які початково замовляли у позивача послуги з транспортно-експедиційного обслуговування та виконання яких надалі, за твердженням позивача, передоручалось в порядку субпідряду, актів, складених за відносинами з іншими ФОП, не надано документально підтверджених відомостей щодо маршрутів перевезень, найменування/типу вантажу, його ваги/кількості, пунктів відвантаження та пунктів розвантаження, як і не надано відомостей про вантажовідправників та вантажоотримувачів, власників вантажу та власне заявок на здійснення перевезень.

Не надано також і товарно-транспортних накладних, які, відповідно до положень вищезгаданого Закону, супроводжують виконання транспортно-експедиційних послуг, а також маршрутних листів.

Враховуючи вищевикладене, суди дійшли вірного висновку щодо донарахування до сплати податку на доходи фізичних осіб згідно податкового повідомлення-рішення №.

Підставою для прийняття податкового повідомлення-рішення № , стали висновки відповідача про порушенням позивачем підпункту 49.18.2 пункту 49.18 статті 498 Податкового кодексу України, підпункту «б» пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України та обставинах не включення до ф. 1ДФ ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 при виплаті доходу за надання інформаційних послуг.

Відповідно до підпункту «б» пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування. Такий розрахунок подається лише у разі нарахування сум зазначених доходів платнику податку податковим агентом протягом звітного періоду. Запровадження інших форм звітності з зазначених питань не допускається.

Відповідно до підпункту 49.18.2 пункту 49.18 статті 49 Податкового кодексу України податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює: календарному кварталу або календарному півріччю (у тому числі в разі сплати квартальних або піврічних авансових внесків) - протягом 40 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) кварталу (півріччя).

Враховуючи, що позивачем не включено відомості про вказаних контрагентах у податковий розрахунок, прийняття податкового повідомлення-рішення№ є обґрунтованим.

Крім того, відповідно до частини четвертої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» позивач є платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з доходів, отриманих від провадження господарської діяльності.

Частиною другою статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування» передбачено, що платник єдиного внеску зобов`язаний, зокрема, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; подавати звітність до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Базою нарахування єдиного внеску, відповідно до частини другої статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування», є сума доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб.

В силу положень пункту 3 частини одинадцятої статті 25 зазначеного Закону за донарахування органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Пунктом 16-1 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» Податкового кодексу України встановлено, що тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. Ставка збору становить 1,5 % від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

Зважаючи на те, що у ході судового розгляду справи не спростовано висновки акту перевірки в частині завищення позивачем оподатковуваного доходу, донарахування єдиного соціально внеску, штрафних санкцій з огляду на його несплату, військового збору та прийняття оскаржуваної вимоги, які є похідними, здійснено правомірно.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судами попередніх інстанцій при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

З огляду на викладене та враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, судами першої та апеляційної інстанцій виконано всі вимоги процесуального законодавства, всебічно перевірено обставини справи, вирішено справу у відповідності з нормами матеріального права, постановлено обґрунтоване рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи. Висновки судів про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності, а тому підстав для їх перегляду з мотивів, викладених в касаційній скарзі, не вбачається.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

постановив:

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оружного адміністративного суду міста Києва від 01.11.2018 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.02.2019 у справі №826/10998/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.

СуддіВ.В. Хохуляк Л.І. Бившева І.Я.Олендер