Справа № 380/6241/22
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2022-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2022 рокуЛьвівСправа № 380/6241/22 пров. № А/857/13286/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судового засідання - Дутки І.Р.,

а також сторін (їх представників):

від позивача Семчук В.В.;

від відповідача - Лазорко І.І.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 23.08.2022р. про закриття провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській обл. про визнання протиправною бездіяльності та стягнення заробітної плати (суддя суду І інстанції: Кузан Р.І.; час та місце постановлення ухвали суду І інстанції: 13 год. 08 хв. 23.08.2022р. м.Львів; дата складання повного тексту ухвали суду І інстанції: 29.08.2022р.),-

В С Т А Н О В И В:

Оскаржуваною ухвалою від 23.08.2022р. закрито в порядку п.4 ч.1 ст.238 КАС України провадження у справі № 380/6241/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління /ГУ/ Міністерства внутрішніх справ /МВС/ України у Львівській обл. про визнання протиправною бездіяльності та стягнення заробітної плати в частині стягнення заробітної плати за період з 16.06.2016р. по 24.01.2017р. та з 06.02.2019р. по 16.01.2020р. (а.с.133-134).

Не погодившись із вказаною ухвалою, її оскаржив позивач ОСОБА_1 , який в апеляційній скарзі просить судову ухвалу скасувати, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до помилкового закриття провадження у справі (а.с.146-147).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в постанові від 08.02.2022р. у справі № 755/12623/19, правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу відрізняється від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є. Заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату. При виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто, вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Отже, згідно вказаних роз`яснень за періоди з 16.06.2016р. по 24.01.2017р. та з 06.02.2019р. по 16.01.2020р. стягується заробітна плата за час вимушеного прогулу, а не середній заробіток за час затримки виконання рішення суду.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача на підтримання поданої скарги, заперечення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що періодом вимушеного прогулу ОСОБА_1 є період з дня його звільнення із займаної посади 06.11.2015р. до дня прийняття наказу про поновлення його на роботі 17.01.2020р.

Правові підстави для стягнення з відповідача заробітної плати протягом цього часу є різні. Період з 16.06.2016р. по 24.01.2017р. та з 06.02.2019р. по 16.01.2020р. є періодом вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою виконання відповідачем рішення суду про поновлення позивача на займаній посаді, а період з 25.01.2017р. по 05.02.2019р. є періодом вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням.

Водночас, позовна вимога про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 заробітної плати за період з 16.06.2016р. по 24.01.2017р. та з 06.02.2019р. по 16.01.2020р. вже була предметом розгляду в справі № 380/2355/20 і щодо цієї вимоги судом прийнято рішення, яке набрало законної сили.

При цьому, на переконання суду, формулювання позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати чи середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду не змінює предмет та підстави спору в обох справах, який є ідентичним та стосується саме питань оплати за час вимушеного прогулу.

Отже, при зміні однієї альтернативної позовної вимоги іншою або при виділенні з позову, який вже заявлено, частини позовних вимог в окремий позов тотожність предмета позову зберігається.

Водночас, період з 25.01.2017р. по 05.02.2019р. не є періодом затримки виконання рішення суду, а тому питання стягнення середнього заробітку за цей час вимушеного прогулу судом не вирішувалось.

За таких умов суд першої інстанції убачав підстави для закриття провадження в адміністративній справі в частині вимог про стягнення заробітної плати за період з 16.06.2016р. по 24.01.2017р. та з 06.02.2019р. по 16.01.2020р. на підставі п.4 ч.1 ст.238 КАС України.

Колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції підставними і такими, що відповідають фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

З огляду на п.4 ч.1 ст.238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

У практиці Верховного Суду, сформульованій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018р. у справі № 9901/432/18, постановах Верховного Суду від 17.10.2019р. у справі № 340/869/19, від 30.01.2020р. у справі № 2а-161/11, від 30.04.2020р. у справі № 813/4138/17, від 26.05.2020р. у справі № 805/1963/17-а, від 16.07.2020р. у справі № 182/3773/15-а, умовами застосування цієї підстави для закриття провадження є: тотожність спору (підстави, предмет позову та сторони співпадають); остаточне вирішення тотожного спору постановою чи ухвалою, яка перешкоджає повторному зверненню до суду (про відмову у відкритті провадження чи закриття провадження); набрання судовим рішенням в іншій справі законної сили.

Зазначена підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом спорів, які вже розглянуті і остаточно вирішені по суті. Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду в тотожній справі, що набрало законної сили, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги й з тих самих підстав.

Позови вважаються тотожними лише тоді, коли в них співпадають сторони, предмет і підстави, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. У випадку зміни хоча б одного з цих елементів позови вважаються не тотожними і суд не вправі відмовити у відкритті провадження у справі.

Підстава позову - це ті обставини і норми права, які дозволяють особі звернутися до суду, а предмет позову - це матеріально-правові вимоги позивача до відповідача, стосовно яких він просить ухвалити судове рішення.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Як встановлено під час судового розгляду, починаючи з 10.08.2009р., позивач ОСОБА_1 приходив службу в органах внутрішніх справ України, остання займана посада - слідчий СВ Галицького РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській обл. (а.с.124-125).

06.11.2015р. ГУ МВС України у Львівській обл. прийнято наказ № 789 о/с, яким позивача поновлено в органах внутрішніх справ.

Іншим наказом ГУ МВС України у Львівській обл. № 826 о/с від 06.11.2015р. позивача звільнено з посади слідчого СВ Галицького РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській обл. у запас за п.64 «г» Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів) з 06.11.2015р. (а.с.28).

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2016р. у справі № 813/77/16 позов ОСОБА_1 задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ ГУ МВС України у Львівській обл. № 826 о/с від 06.11.2015р. про звільнення лейтенанта міліції ОСОБА_1 , слідчого СВ Галицького районного відділу Львівського міського управління ГУ МВС України у Львівській обл., з органів внутрішніх справ з 06.11.2015р.; поновлено ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ на посаді слідчого СВ Галицького районного відділу Львівського міського управління ГУ МВС України у Львівській обл. з 07.11.2015р.; стягнуто з Галицького районного відділу Львівського міського управління ГУ МВС України у Львівській області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 8340 грн. 24 коп.; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.28-32).

Згідно постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.01.2017р. скасовано постанову Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2016р. та прийнято нове рішення про відмову у задоволенні позову (а.с.33-36).

Відповідно до постанови Верховного Суду від 06.02.2019р. у справі № 813/77/16 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено; скасовано постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.01.2017р. та залишено в силі постанову Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2016р. (а.с.37-39).

Наказом відповідача № 1254 о/с від 17.01.2020р. ОСОБА_1 поновлено в органах внутрішніх справ на посаді слідчого Слідчого відділення Галицького РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській обл. з 07.11.2015р. (а.с.40).

За таких обставин періодом вимушеного прогулу ОСОБА_1 є період часу з дня його звільнення із займаної посади 06.11.2015р. до дня прийняття наказу про поновлення його на роботі 17.01.2020р.

Водночас, спірним у цій справі є період з 16.06.2016р. по 16.01.2020р.

Правові підстави для стягнення з відповідача заробітної плати протягом цього часу є різні. Період з 16.06.2016р. по 24.01.2017р. та з 06.02.2019р. по 16.01.2020р. є періодом вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою виконання відповідачем рішення суду про поновлення позивача на займаній посаді, а період з 25.01.2017р. по 05.02.2019р. слід вважати періодом вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням.

При цьому, оплата вимушеного прогулу за період затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за своєю суттю є заробітною платою, право на отримання якої виникає у позивача з моменту прийняття рішення судом.

Відповідно до рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28.03.2022р. в справі № 380/2355/20, яка залишено без змін згідно постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.06.2022р., позов ОСОБА_1 задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність ГУ МВС України у Львівській обл. щодо затримки у виконанні постанови Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2016р. у справі № 813/77/16 (постанови Верховного Суду від 06.02.2019р.) про поновлення на роботі за період з 06.02.2019р. по 16.01.2020р.; стягнуто з ГУ МВС України у Львівській обл. на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання судового рішення про поновлення на роботі за період з 06.02.2019р. по 16.01.2020р. в розмірі 27251 грн. 68 коп., без врахування податків та зборів. При цьому, в задоволенні позовної вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі з 16.06.2016р. відмовлено (а.с.68-76).

Відмовляючи в задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 16.06.2016р. суд врахував, що постанова суду від 15.06.2016р. у справі № 813/77/16 скасована постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.01.2017р., якою відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 про поновлення на роботі.

Таким чином, у цій справі суд дійшов висновку, що до моменту прийняття постанови Верховним Судом від 06.02.2019р., якою скасовано постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.01.2017р. та залишено без змін постанову Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2016р., відсутня протиправна бездіяльність відповідача щодо невиконання рішення суду про поновлення позивача на посаді.

Отже, позовна вимога про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 заробітної плати за період з 16.06.2016р. по 24.01.2017р. та з 06.02.2019р. по 16.01.2020р. вже була предметом розгляду у справі № 380/2355/20 і щодо цієї вимоги судом прийнято рішення, яке набрало законної сили.

При цьому, формулювання позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати чи середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду не змінює предмет та підстави спору в обох справах, який є ідентичним та стосується саме питань оплати за час вимушеного прогулу.

Отже, при зміні однієї альтернативної позовної вимоги іншою або при виділенні з позову, який вже заявлено, частини позовних вимог в окремий позов тотожність предмета позову зберігається.

Водночас, період з 25.01.2017р. по 05.02.2019р. не є періодом затримки виконання рішення суду, а тому питання стягнення середнього заробітку за цей час вимушеного прогулу судом не вирішувалось.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі в частині стягнення заробітної плати за період з 16.06.2016р. по 24.01.2017р. та з 06.02.2019р. по 16.01.2020р., оскільки у вказаній частині спір в розглядуваній справі виник між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що вже були предметом розгляду суду в іншому провадженні.

Доводи апелянта в іншій частині, які викладені в апеляційній скарзі, на правомірність прийнятої ухвали не впливають.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі.

Оцінюючи в сукупності вищезазначене, в суду першої інстанції були достатні і належні підстави для закриття провадження в адміністративній справі на підставі п.4 ч.1 ст.238 КАС України, а тому оскаржувана ухвала суду відповідає вимогам закону.

За правилами ст.139 КАС України підстав для розподілу судових витрат у цій справі немає.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстави для скасування ухвали колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 23.08.2022р. про закриття провадження в адміністративній справі № 380/6241/22 залишити без задоволення, а вказану ухвалу суду без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор
Дата складання повного тексту судового рішення: 04.11.2022р.