Справа № 640/11381/22
Суддя: Черпіцька Людмила Тимофіївна
Дата ухвалення: 2022-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді: Черпіцької Л.Т.,

Суддів: Пилипенко О.Є.,

Собківа Я.М.,

за участю секретаря: Висоцького А.М.,

представника позивача: Куракіна Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від "05" вересня 2022 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), за участю третьої особи: ГУ ДПС у м. Києві про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

визнати протиправною бездіяльність державного виконавця Солом`янського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у виконавчому провадженні ВП №68547585 щодо невинесення постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №68547585 на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження";

зобов`язати державного виконавця Солом`янського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) закінчити виконавче провадження ВП №68547585 на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження".

В обґрунтування позову позивач вказує на протиправну бездіяльність відповідача щодо не закриття виконавчого провадження, оскільки виконавчий документ є таким, що не підлягає виконанню, що встановлено судовим рішенням.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від "05" вересня 2022 р. в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що формулювання п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону №1404-VIII передбачає наявність визнаного судом конкретного виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, тоді як ч. 4 ст. 90 КзПБ використовує загальне формулювання, яке не передбачає переліку таких виконавчих документів. Крім того, суд вказав, що використання передбаченого ч. 4 ст. 90 КзПБ загального формулювання у судовому рішенні (ухвалі про закриття провадження у справі про неплатоспроможність) може бути підставою для закінчення виконавчого провадження в порядку п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону №1404-VIII виключно у випадку, якщо вимоги кредитора за конкретним виконавчим документом (вимога про сплату заборгованості) були заявлені у провадженні у справі про неплатоспроможність, та були відхилені господарським судом, оскільки лише розгляд судом конкретних вимог конкурсного кредитора дозволяє їх ідентифікувати.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі скаржник, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що закінчення виконавчого провадження в порядку п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону №1404 VІІІ може бути лише у випадку, якщо вимоги кредитора за конкретним виконавчим документом (вимога про сплату заборгованості) були заявлені в провадженні в справі про неплатоспроможність та були відхилені господарським судом, адже лише розгляд судом конкретних вимог конкурсного кредитора дозволяє їх ідентифікувати, прямо суперечить самій нормі Закону, оскільки у справі про банкрутство суд визнає вимоги погашеними, що не були ідентифіковані судом.

Скаржник наголошує, що стягувачем звернено до примусового виконання виконавчий документ, який визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, ще до пред`явлення до виконання.

Крім того, висновки державного виконавця про те, що кожен виконавчий документ має скасовуватись (визнаватись таким, що не підлягає виконанню) окремим рішенням суду, то така позиція відповідача суперечить процесуальним нормам.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подав.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що постановою головного державного виконавця Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 10.02.2022 відкрито виконавче провадження ВП №68547585 з примусового виконання вимоги № Ф-8366-10У Головного управління ДПС у м. Києві, виданої 10.02.2020, про стягнення зі ОСОБА_1 на користь держави заборгованість зі сплати ЄСВ у розмірі 202645,13 грн.

22.04.2022 та 30.05.2022 представником ОСОБА_1 подано до Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) заяву про закінчення виконавчого провадження ВП №68547585 на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки виконавчий документ визнано судом таким, що не підлягає виконанню.

Зокрема, у заяві представник позивача зазначив, що ухвалою господарського суду м. Києва від 12.04.2021 у справі №910/5453/21 прийнято заяву про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до розгляду. Підставою для відкриття провадження у справі про неплатоспроможність була наявність, в тому числі, податкового боргу у розмірі 253 486,95 грн з ЄСВ. Оскільки кредитор Головне управління ДПС у м. Києві до боржника з грошовими вимогами не звернувся, провадження у справі №910/5453/21 закрито ухвалою господарського суду м. Києва від 21.07.2021 на підставі п. 6 ч. 1 ст. 90 Кодексу України з питань банкрутства. Згідно з п. 6 ухвали господарського суду м. Києва від 21.07.2021 у вказаній справі вимоги конкурсних кредиторів, які не були заявлені в установлений Кодексом України з процедур банкрутств строк вважаються погашеними, а виконавчі документи за цими вимогами визнати такими, що не підлягають виконанню.

Станом на час звернення до суду на вказану заяву відповіді на надано, виконавче провадження не закрито.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам скаржника, колегія суддів зазначає таке.

Ключовим питанням під час вирішення розглядуваного спору є з`ясування наявності правових підстав для закінчення виконавчого провадження за наявності ухвали господарського суду про закриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи (п.6 ч.1 ст.90 Кодексу України з процедур банкрутства) та визнання вимог конкурсних кредиторів погашеними, а їх виконавчих документів такими, що не підлягають виконанню.

Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2, ч. 4 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

У даному випадку виконавчим документом, що підлягає примусовому виконанню у виконавчому провадженні №68547585, є вимога № Ф-8366-10У Головного управління ДПС у м. Києві, видана 10.02.2020, про стягнення зі ОСОБА_1 на користь держави заборгованість зі сплати ЄСВ у розмірі 202645,13 грн.

Як зазначалось, ухвалою господарського суду м. Києва від 21.07.2021 у справі №910/5453/21 закрито провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на підставі п. 6 ч. 1 ст. 90 Кодексу України з процедур банкрутства.

У вказаній ухвалі встановлено, що після публікації оголошення про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність ФОП ОСОБА_1 від 29.04.2021р. №66384 на сайті Вищого господарського суду України, заяв з кредиторськими вимогами не надходило, вимоги кредиторів за їх відсутності судом не розглядались та не затверджувались, збори кредиторів не проводились та не можуть бути проведені.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.90 Кодексу України з процедур банкрутства господарський суд закриває провадження у справі про банкрутство, якщо, зокрема, до боржника після офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про його банкрутство не висунуто вимог.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що провадження у справі про банкрутство може бути закрито у випадках, передбачених пунктами 1, 2, 5 і 7 частини першої цієї статті, на всіх стадіях провадження у справі про банкрутство (до та після визнання боржника банкрутом), у випадках, передбачених пунктами 3, 4, 8 і 9 частини першої цієї статті, - лише до визнання боржника банкрутом, а у випадку, передбаченому пунктом 6 частини першої цієї статті, - лише після визнання боржника банкрутом.

У випадках, передбачених пунктами 4-6 частини першої цієї статті, господарський суд в ухвалі про закриття провадження у справі зазначає, що вимоги конкурсних кредиторів, які не були заявлені в установлений цим Кодексом строк або були відхилені господарським судом, вважаються погашеними, а виконавчі документи за відповідними вимогами визнаються такими, що не підлягають виконанню (ч.4 цієї статті).

Отже, наведені норми свідчить про те, що вимоги конкурсних кредиторів, які не були заявлені в установлений цим Кодексом строк або були відхилені господарським судом, вважаються погашеними, а виконавчі документи за відповідними вимогами визнаються такими, що не підлягають виконанню, стосується боржників, які визнані банкрутами (неплатоспроможними).

Враховуючи обов`язковість ухвали господарського суду м. Києва від 21.07.2021 у справі №910/5453/21, і не ставлячи під сумнів правильність цього судового рішення, колегія суддів констатує ту обставину, що позивач не визнаний господарським судом банкрутом, тобто, його неспроможність відновити свою платоспроможність за допомогою процедури санації та реструктуризації і погасити встановлені грошові вимоги кредиторів інакше, ніж через застосування ліквідаційної процедури, не підтверджена в установленому порядку.

Крім того, ч. 4 ст. 90 Кодексу України з процедур банкрутства встановлює певні негативні наслідки (визнання вимог погашеними, а виконавчих документів такими, що не підлягають виконанню) не для невизначеного кола осіб, а саме: для осіб, які належать до конкурсних кредиторів. При цьому, підставою для визнання вимог погашеними, а виконавчих документів такими, що не підлягають виконанню, є не заявлення конкурсним кредитором вимог до боржника у встановлений строк.

Стягувач у виконавчому провадженні №68547585 не набув статусу конкурсного кредитора у справі про неплатоспроможність ФОП ОСОБА_1 , тому відсутні підстави для висновку, що його вимоги вважаються погашеними, а виконавчі документи за відповідними вимогами визнаються такими, що не підлягають виконанню.

Також суд першої інстанції правильно зазначив, що формулювання п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону №1404-VIII передбачає наявність визнаного судом конкретного виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, тоді як ч. 4 ст. 90 КзПБ використовує загальне формулювання, яке не передбачає переліку таких виконавчих документів.

Використання передбаченого ч. 4 ст. 90 КзПБ загального формулювання у судовому рішенні (ухвалі про закриття провадження у справі про неплатоспроможність) може бути підставою для закінчення виконавчого провадження в порядку п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону №1404-VIII виключно у випадку, якщо вимоги кредитора за конкретним виконавчим документом (вимога про сплату заборгованості) були заявлені у провадженні у справі про неплатоспроможність, та були відхилені господарським судом, оскільки лише розгляд судом конкретних вимог конкурсного кредитора дозволяє їх ідентифікувати.

У випадку, коли мова йде про вимоги, які не були заявлені, для закінчення виконавчого провадження в порядку п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону №1404-VIII у органу стягнення мають бути підстави для висновку про те, що судове рішення поширюється на конкретний виконавчий документ.

Крім того, згідно з відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень 13.08.2021 від ГУ ДПС у м. Києві надійшла заява про визнання кредитором, яка ухвалою господарського суду м. Києва від 17.08.2021 р. у справі №910/5453/21 повернута без розгляду (набула чинності внаслідок постановляння ухвали Північного апеляційного господарського суду від 25.11.2021 р.), і станом на час розгляду адміністративної справи, як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від "05" вересня 2022 р., розгляд вказаного питання у судах господарської юрисдикції триває (на розгляді перебуває заява ГУ ДПС у м. Києві про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами).

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для закінчення виконавчого провадження в порядку п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону №1404-VIII.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає, оскільки вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо застосування норм матеріального права.

Крім того, аналізуючи всі доводи учасників справи, апеляційний суд враховує висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні від 21.01.1999 р. по справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм процесуального та матеріального права, судом першої інстанції встановлено всі обставини, що мають значення для справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для скасування оскаржуваного рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від "05" вересня 2022 р. - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Судді: Л.Т. Черпіцька О.Є. Пилипенко Я.М. Собків