Справа № 400/8984/21
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2022-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2022 р.м.ОдесаСправа № 400/8984/21
Головуючий в 1 інстанції: Фульга А. П.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Стас Л.В.

суддів Турецької І.О., Шеметенко Л.П.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Управління Держпраці у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2022 року по справі за позовом Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Миколаївській області про визнання протиправною та скасування постанови

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа підприємець ОСОБА_1 ( далі Позивач) звернувся з позовом до Управління Держпраці у Миколаївській області ( далі Відповідач) про визнання протправною та скасування постанови про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення №МК2690/313/АВ/П/ТД-ФС від 06 вересня 2021 року.

Позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 обґрунтовав тим, що будь-яких порушень трудового законодавства не вчиняв, а тому оскаржувана постанова про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №МК2690/313/АВ/П/ТД-ФС від 06 вересня 2021 року є протиправною та підлягає скасуванню. Окрім цього, на думку Позивача, оскаржувана постанова є протиправною й з огляду на процедурні порушення, пов`язані з проведенням перевірки з огляду на те, що посадовою особою Відповідача під час інспекційного відвідування не вручено належним чином направлення на проведення перевірки, не вручено Позивачу копію листа - погодження на проведення позапланової перевірки від Державної служби України з питань праці.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2022 року позов задоволено.

Визнано протиправною та скасовано постанову Управління Держпраці у Миколаївській області № МК2690/313/АВ/П/ТД-ФС від 06 вересня 2021 року про накладення штрафу на фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 у розмірі 720 000,00 грн.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Миколаївській області (вул. Маршала Василевського, 40/1, м. Миколаїв,54003 ) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) судові витрати в розмірі 7 245,00 грн.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення з підстав невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Апелянт зазначає, що обов`язковою передумовою допуску працівника до роботи є укладання трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу. Скаржник зауважує, що позивачем допущено працівників до виконання робіт без укладення трудового договору на посади, які передбачені Класифікатором професій. Зазначені роботи свідчать про процес праці, що притаманне трудовим відносинам. При наявності посад, на яких працювали працівники у штатному розписі, водії не були прийняті по трудовому договору, з ними були укладені договори цивільно-правового характеру, тобто відбулась підміна трудових відносин. Скаржник наголошує, що у разі, якщо робота, виконувана особою на користь суб`єкта господарювання, збігається із видом його економічної діяльності, що прослідковується в межах спірних правовідносин (основним видом діяльності позивача є 49.41Вантажний автомобільний транспорт), то робота такої особи повинна виконуватись на умовах трудового договору. Крім того, Відповідач заперечує будь які процедурні порушення під час проведення перевірки.

У відзиві на апеляційну скаргу, Позивач послався на висновки, які узгоджуються з висновками суду першої інстанції та були зазначені в обґрунтування позову.

Учасники справи, належним чином сповіщені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, у зв`язку з чим відповідно до п.2 ч. 1 ст. 311 КАС України, справу розглянуто у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що Управлінням Держпраці у Миколаївській області було проведено позапланову перевірку ФОП ОСОБА_1 на предмет додержання вимог законодавства про працю.

Підставою для проведення перевірки було звернення особи про порушення її прав, дане звернення надійшло 21.05.2021р. Відповідачем його було направлено до Державної служби України з питань праці, на що 02.06.2021р. було отримано погодження на проведення позапланової перевірки.

Начальником Управління Держпраці у Миколаївській області було видано Наказ від 07.06.2021р. №251 про проведення позапланових контрольних заходів, відповідно до якого необхідно було провести позапланову перевірку ФОП ОСОБА_1 у період з 08.06.2021р. по 22.06.2021р. В зв`язку з тим, що інспектор Управління знаходився на лікарняному відповідачем було винесено Наказ № 272 від 23.06.2021р., яким внесено зміни до п.17 додатку Наказу №251 від 07.06.2021р. та змінено період перевірки - з 29.06.2021р. по 12.07.2021р.

При виході на перевірку інспектором Пшеничною О.О. позивачу було надано на ознайомлення копію направлення на проведення перевірки №168, згідно якого період перевірки встановлено з 08.06.2021р. по 22.06.2021р. Як було зазначено вище, в даний період перевірка не проводилась в зв`язку з хворобою інспектора. Натомість існувало інше направлення № 204 на період перевірки з 29.06.2021р. по 12.07.2021р., яке Позивачу на ознайомлення надано не було.

За результатами інспекційного відвідування складено Акт №МК2690/313/АВ від 7 липня 2021 року, яким зафіксовано порушення ФОП ОСОБА_1 ч 1 ст.21 та ст.24 КЗпП внаслідок допущення до роботи без укладення трудового договору працівників: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 .

Під час інспекційного відвідування інспектором праці було опрацьовано цивільно- правові угоди, укладені між ФОП ОСОБА_1 та вищезазначеними громадянами, з яких вбачається, на думку інспектора, що правовідносини між Позивачем та громадянами мають ознаки трудових правовідносин, оскільки діяльність з перевезення вантажів, яка виконувалася за цивільно-правовими угодами, не є самостійною, а здійснюється в межах основної діяльності ФОП ОСОБА_1 за КВЕД 49.41 "Вантажний автомобільний транспорт" з систематичним виконанням трудових функцій притаманних саме для професії водія.

13.07.2021р. Інспектором праці Головним державним інспектором відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно - правових актів управління Держпраці у Миколаївській області Пшеничною О.О. було винесено припис про усунення виявлених порушень законодавства про працю №МК2690/313/АВ/П.

06 вересня 2021 року в.о. начальника Управління Держпраці у Миколаївській області Жовненко Д.С. прийнято постанову про накладення штрафу №МК2690/313/АВ/П/ТД-ФС, згідно з якою на ФОП ОСОБА_1 було накладено штраф у сумі 720 000 на підставі абзацу другого частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України.

Не погодившись з прийняттям постанови про накладення штрафу, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, вважав, що відповідачем не дотримано процедури проведення інспекційного відвідування, а також належними та допустимими доказами не доведено вчинення позивачем порушення вимог ст. ст. 21, 24 КЗпП України щодо допуску до роботи особи без укладення трудового договору, тому дійшов висновку, що постанова від 06 вересня 2021 року №МК2690/313/АВ/П/ТД-ФС, про накладення штрафу прийнята всупереч чинного законодавства, а тому підлягає скасуванню.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла такого висновку.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначено Законом України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" від 5 квітня 2007 року №877-V (далі - Закон №877-V).

Статтею 1 Закону №877-V визначено, що державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Відповідно до статті 2 Закону №877-V його дія поширюється на відносини, пов`язані зі здійсненням державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Дія цього Закону не поширюється на відносини, що виникають під час здійснення заходів валютного контролю, митного контролю на кордоні, державного експортного контролю, контролю за дотриманням бюджетного законодавства, банківського нагляду, державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції, державного нагляду (контролю) в галузі телебачення і радіомовлення.

Заходи контролю здійснюються органами Державної фіскальної служби (крім митного контролю на кордоні), державного нагляду за дотриманням вимог ядерної та радіаційної безпеки (крім здійснення державного нагляду за провадженням діяльності з джерелами іонізуючого випромінювання, діяльність з використання яких не підлягає ліцензуванню), державного архітектурно-будівельного контролю (нагляду), державного нагляду у сфері господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім діяльності з переказу коштів, фінансових послуг з ринку цінних паперів, похідних цінних паперів (деривативів) та ринку банківських послуг), державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зокрема державного нагляду (контролю) в галузі цивільної авіації - з урахуванням особливостей, встановлених Повітряним кодексом України, нормативно-правовими актами, прийнятими на його виконання (Авіаційними правилами України), та міжнародними договорами у сфері цивільної авіації.

Зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з питань праці (далі - Положення №96), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 96, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Згідно з пунктом 4 Положення №96 Державна служба України з питань праці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.

Відповідно до статті 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Процедура здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (зокрема їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю, визначена Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року №823 (далі - Порядок № 823).

Пунктом 2 Порядку № 823 передбачено, що заходи державного контролю за додержанням законодавства про працю здійснюються у формі інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань, що проводяться інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.

За результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складається акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення (пункт 19 Порядку №823).

Згідно з пунктом 27 Порядку №823 у разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом, після розгляду зауважень об`єкта відвідування до нього (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, за результатами якого вносить припис та вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності.

Пунктом 29 Порядку №823 визначено, що заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Аналіз викладених правових норм дає підстави для висновку, що Головне управління Держпраці у Миколаївській області як територіальний орган Держпраці уповноважене на здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю фізичними особами-підприємцями, зокрема, у формі інспекційних відвідувань, за наслідками яких складати акти перевірок та за наявності порушень - приписи про їх усунення, а також вживати заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності.

За змістом статті 265 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством. Юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення.

Також, суд апеляційної інстанції зауважує, що з`ясовуючи дотримання процедури проведення інспекційного відвідування в аспекті спірних правовідносин слід зважити на таке.

Згідно абз 5 ч 1 ст.6 Закону України №877-V "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" зазначено, що у разі, якщо підставою для проведення позапланового заходу є, зокрема, звернення фізичної особи про порушення, що спричинило шкоду її правам, законним інтересам, життю та здоров`ю, перед початком здійснення позапланового заходу державного нагляду (контролю) посадові особи органів державного нагляду зобов`язані пред`явити керівнику чи уповноваженій особі суб`єкта господарювання, фізичній особі підприємцю чи його уповноваженій особі крім документів, передбачених цим Законом додатково - копію погодження центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у відповідній сфері державного нагляду (контролю), або відповідного державного колегіального органу на проведення такої перевірки.

Як було зазначено вище, підставою для проведення перевірки було звернення особи про порушення її прав, дане звернення надійшло 21.05.2021р. Відповідачем його було направлено до Державної служби України з питань праці, на що 02.06.2021р. було отримано погодження на проведення позапланової перевірки. Позивачем зазначалось у позові, а Відповідачем не заперечувалось, що дане погодження в порушення абз 5 ч 1 ст.6 Закону України №877-V позивачу при проведенні перевірки на ознайомлення надано не було.

Також, доведеним є факт, що не заперечувався Відповідачем, що при виході на перевірку інспектором Пшеничною О.О. позивачу було надано на ознайомлення копію направлення на проведення перевірки №168, згідно якого період перевірки встановлено з 08.06.2021р. по 22.06.2021р. Як було зазначено вище, в даний період перевірка не проводилась в зв`язку з хворобою інспектора. Натомість існувало інше направлення № 204 на період перевірки з 29.06.2021р. по 12.07.2021р., яке позивачу на ознайомлення надано не було, а саме воно належало до вручення, так як перевірка проводилась в межах дат визначених направленням №204.

Згідно ч. 5 ст.7 Закону №877-V перед початком здійснення заходу посадові особи органу державного нагляду зобов`язані пред`явити керівнику суб`єкта господарювання - юридичної особи, її відокремленого підрозділу або уповноваженій ним особі посвідчення (направлення) та службове посвідчення, що засвідчує посадову особу органу державного нагляду (контролю), і надати суб`єкту господарювання копію посвідчення (направлення).

У посадових осіб контролюючого органу виникає право на проведення документальної планової/позапланової виїзної перевірки, фактичної перевірки за сукупності двох умов: наявності визначених законом підстав для її проведення (правова підстава) та надіслання/пред`явлення оформлених відповідно до вимог законодавства направлення і наказу на проведення перевірки, а також службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки (формальна підстава). Оскаржуючи наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність такої.

Таким чином, головним критерієм, покладеним в основу визнання правових актів органу державної влади незаконними з процесуальних підстав, є порушення адміністративних процедур, покликаних забезпечувати платникам податків реалізацію й захист їх прав.

Верховний Суд неодноразово наголошував про необхідність надання судом оцінки всім важливим аргументам, що були передумовою прийняття суб`єктом владних повноважень відповідного індивідуального акта, який є предметом судового контролю, є визначеною процесуальним законом гарантією справедливого судового розгляду, одним із елементів якого є мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

З наказом, направленням про невиїзну перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до її початку. Невиконання вище вказаних вимог призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності її правових наслідків.

В свою чергу, як встановлено матеріалами справи, Відповідач приступив до проведення перевірки з 06.07.2021р., тобто в період визначений в направленні №204, яке вручено не було. Направлення на проведення перевірки №168, згідно якого період перевірки встановлено з 08.06.2021р. по 22.06.2021р., з яким був ознайомлений Позивач, вже вичерпало свою дію, було недійсним.

Позивача також не було ознайомлено з основним наказом на перевірку №251 від 07.06.2021р., а лише з наказом №272 від 23.06.2021р., про внесення змін, зміст якого складався лише з відомостей про те, що вносяться зміни до п.17 додатку до наказу №251, в частині дат проведення перевірки, та втрачає чинність направлення на проведення перевірки №168.

Посилання апелянта на ознайомлення Позивача з направленням №204 до проведення перевірки, та надання до суду копії цього направлення, не може слугувати належним доказом, оскільки з копії цього документу не вбачається чіткого підпису саме Позивача, а також незрозуміло, коли саме і за яких обставинах з цим направленням був ознайомлений Позивач, який категорично заперечує факт ознайомлення його з направленням № 204 до початку проведення перевірки.

У постанові Верховного Суду від 24.10.2019 у справі №806/1243/17 зазначено таке:

« 55. При цьому, колегія суддів наголошує на необхідності дотримання встановленої законом процедури прийняття відповідного акту, проте, звертає увагу, що саме по собі порушення такої процедури може бути підставою для скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що таке порушення вплинуло або могло вплинути на правильність оскаржуваного рішення.

56. Певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі).

57. Отже, саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.

58. Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття.

59. Так, дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultra vires action - invalid act). Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.

60. Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.

61. Суд наголошує, що, у відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

62. Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: "протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків" і, на противагу йому, принцип "формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення".

63. Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття».

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що, Відповідачем не вчинено всіх дій, як того вимагає законодавство України щодо підготовки проведення перевірки, що зумовило порушення порядку проведення такого відвідування, негативно вплинуло на права об`єкта відвідування, та створило перешкоди для можливості реалізації ним передбачених законом процедурних гарантій ( насамперед реалізувати своє право недопуску перевіряючих до проведення перевірки за недійсним направленням).

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип "належного урядування" не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь- яка інша позиція була б рівнозначною санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу.

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Крім того, Європейський суд у справі "Black Clawson Ltd. v. Papierwerke AG"; (1975, AC 591 at 638) вказав, що сприйняття верховенства права як конституційного принципу вимагає того, аби будь-який громадянин, перед тим, як вдатися до певних дій, мав змогу знати заздалегідь, які правові наслідки настануть.

Сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.

Як зазначив Європейський суд у справі "Yvone van Duyn v. Home Office", принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії.

Така дія названого принципу пов`язана із іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатись на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності.

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах "Лелас проти Хорватії", "Тошкуце та інші проти Румунії" і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах (рішення у справах "Онер проти Туреччини" (п. 128), та "Беєлер проти Італії" (п. 119).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (п. 74 рішення ЄСПЛ у справі "Лелас проти Хорватії").

У пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін по суті спору полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін щодо суті спору, з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склалися.

Водночас, оскільки на суд покладено обов`язок здійснювати правосуддя на засадах верховенства права, забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Законів України «Про судоустрій і статус суддів» у редакціях від 07 липня 2010 року та 02 червня 2016 року), зазначений обов`язок суду полягає в закладенні у свої мотиви відповідної аргументації з дотриманням принципів верховенства права.

Колегія суддів також зазначає, що судом першої інстанції встановлено в повній мірі фактичні обставини справи, та надано об`єктивний та обґрунтований їх аналіз з урахуванням доводів, наведених позивачем, у зв`язку з чим, наявні підстави вважати, що обставини справи встановлено повно та правильно, а отже і наведені скаржником доводи в апеляційній скарзі щодо цього не спростовують правильних по суті висновків суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст.ст.315, 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 308, 315, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Держпраці у Миколаївській області залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2022 року по справі за позовом Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Миколаївській області про визнання протиправною та скасування постанови залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Дата складення повного судового рішення 03.11.2022р.

Головуючий суддя Стас Л.В.
Судді Турецька І.О. Шеметенко Л.П.