Справа № 380/10592/22
Суддя: Чаплик Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2022-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2022 року

справа №380/10592/22

провадження № П/380/10674/22

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Чаплик І.Д. розглянув у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Бориславської міської ради Львівської області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-

встановив:

ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 РНОКПП: НОМЕР_1 ) звернулась до суду з позовом до Бориславської міської ради Львівської області (місцезнаходження: 82391, Львівська область, м. Борислав, вул. Шевченка, 42 ), в якому просить:

визнати протиправною бездіяльність Бориславської міської ради Львівської області щодо неприйняття рішення про передачу безоплатно у власність земельної ділянки ОСОБА_1 для ведення садівництва, площею 965 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , з кадастровим номером: :24:065:0053;

зобов`язати Бориславську міську раду Львівської області затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 для ведення садівництва, площею 965 кв.м. розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , з кадастровим номером: :24:065:0053 та надати вказану земельну ділянку безоплатно у власність ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішенням Бориславської міської ради №'1805 від 28.03.2019 ОСОБА_1 дозволено розробити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва із земель запасу міста (землі сільськогосподарського призначення). а саме 1 200 кв.м. по АДРЕСА_2 . На підставі договору на виготовлення технічної документації від 19.09.2019 інженером-землевпорядником ФОП ОСОБА_2 виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального садівництва площею 0. 0965 га ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 . Вказаний проект погоджено, земельна ділянка 14.11.2019 пройшла державну реєстрацію і їй було присвоєно кадастровий номер: :24:065:0053. Однак, рішенням Бориславської міської ради Львівської області №2459 від 30.04.2020 відмовлено громадянці ОСОБА_3 затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 965 кв.м. на АДРЕСА_3 ! (кадастровий номер: :24:065:0053) та надати її безоплатно у власність для ведення садівництва у зв`язку з тим. що згідно схеми МБТІ частина земельної ділянки потрапляє на проїзд загального корис тування. Маючи намір реалізувати своє право на безоплатне отримання в межах норм приватизації земельну ділянку для ведення індивідуального садівництва, ОСОБА_1 вдруге звернулась в Бориславську міську раду в особі міського голови Яворського І.Р. із заявою від 05.11.2020 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки у власність площею 965 кв.м. для ведення індивідуального садівництва по АДРЕСА_3 , проте, по даний час на вказану заяву ОСОБА_4 не одержала будь-якої відповіді Бориславської міської ради Львівської області. Позивач не погоджується з такою бездіяльністю Бориславської міської ради Львівської області та вважає, що відповідач допустив протиправну бездіяльність з приводу неналежного розгляду її заяви про затвердження проекту землеустрою. Просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою суду від 23.08.2022 відкрито провадження у справі та вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін та встановлено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву.

У встановлений судом строк відповідач подав відзив на позов, в якому просить суд залишити позов без розгляду, покликаючись на пропуск позивачем строку звернення до суду з даним позовом, оскільки позивач знав про порушення своїх прав, свобод чи інтересів ще 19 листопада 2020 року, тобто після спливу двотижневого строку на розгляд поданої позивачем 05.11.2020 заяви. Щодо суті спору, то відповідач зазначає, що оскільки звернення ОСОБА_1 від 5 листопада 2020 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 965 кв.м. на АДРЕСА_3 (кадастровий номер :24:065:0053) та надання її у власність є повторним зверненням, яке вирішено по суті рішенням міської ради від 30.04.2020 № 2459 про відмову громадянці ОСОБА_1 у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та у наданні їй безоплатно у власність, а тому розгляду не підлягає в силу вимог ст.8 Закону України «Про звернення громадян», згідно якої не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті, а також ті звернення, терміни розгляду яких передбачено статтею 17 цього Закону, та звернення осіб, визнаних судом недієздатними. Відповідач також вказує, що під час дії воєнного стану органам місцевого самоврядування заборонено безоплатно передавати землі комунальної власності у приватну власність, оскільки така норма передбачена підпунктом 5 пункту 27 Розділу X Перехідні положення" Земельного кодексу України, згідно якої безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється. Щодо стягнення з відповідача судових витрат, то відповідач зазначає що їх аналіз буде здійснено після подання детального розрахунку витрат, понесених на професійну правничу допомогу.

Інших заяв по суті справи до суду не надходило.

Сторони належним чином повідомлялися про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін в порядку частини сьомої статті 262 КАС України від учасників справи не надходило. Суд на підставі частини шостої статті 162 КАС України вирішує справу за наявними в справі матеріалами.

Дослідивши подані позивачем документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позо;вні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Рішенням Бориславської міської ради №'1805 від 28.03.2019 ОСОБА_1 дозволено розробити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва із земель запасу міста (землі сільськогосподарського призначення). а саме 1200 кв.м. по АДРЕСА_3 .

Па підставі договору на виготовлення технічної документації від 19.09.2019 інженером-землевпорядником ФОП ОСОБА_2 (кваліфікаційний сертифікат №001179 від 03.01.2013) було виготовлено Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального садівництва площею 0. 0965 га ОСОБА_1 по АДРЕСА_3 .

Проект погоджено відповідно до постанови КМУ від 31.08.2019 №580 «Про деякі питання реалізації пілотного проекту із запровадженням принципу екстериторіальності погодження проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки територіальними органами Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру», про що складено висновок від 04.11.2019 за №17542/82-18. Встановлено обмеження у використанні даної земельної ділянки: охоронна зона навколо інженерних комунікації площею 0. 0725 та (через ділянку з північного сходу на південний захід проходить промисловий нафтопровід). За змістом листа НІ`ВУ «Бориславнафтогаз» №01/01/11/07//03/07-І-26 від 20.02.2019, підприємство не заперечує ведення садівництва та городництва на вказаній земельній ділянці. Обтяження сервітутом на користь третіх осіб встановлено не було.

Згідно з довідкою Міськрайонного управління у Дрогобицькому районі та місті Дрогобичі ТУ Держгеокадастру у Львівській області №32-13-0.171-3965/180-19 від 07.10.2019 проектована земельна ділянка розташована в межах населеного пункту міста Борислава на АДРЕСА_3 та відноситься за рахунок земель, не наданих у власність та постійне користування та земель сільськогосподарського призначення ріллі.

Після цього земельна ділянка 14.11.2019 пройшла державну реєстрацію у Відділі у Дрогобицькому районі Міськрайошюго управління у Дрогобицькому районі та місті Дрогобичі ГУ Держгеокадастру у Львівськії! області і їй було присвоєно кадастровий номер: :24:065:0053.

Рішенням Бориславської міської ради Львівської області №2459 від 30.04.2020 відмовлено громадянці ОСОБА_3 затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 965 кв.м. на АДРЕСА_3 (кадастровий номер: :24:065:0053) та надати її безоплатно у власність для ведення садівництва у зв`язку з тим. що згідно схеми МБТІ частина земельної ділянки потрапляє на проїзд загального користування.

Відповідно до листа Бориславської міської ради №01-2781 від 21.01.2020 у Бориславській міській раді відсутні документи, які свідчать про земельну ділянку, що являється дорогою загальною користування (на яку б була накладена спірна земельна ділянка).

ОСОБА_1 вдруге звернулась в Бориславську міську раду в особі міського голови Яворського І.Р. із заявою від 05.11.2020 (реєстраційний номер: 19002-05-14) про надання адміністративної послуги, а саме надання дозволу на затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки у власність площею 965 кв.м. для ведення індивідуального садівництва по АДРЕСА_3 . До заяви ОСОБА_1 додала завірену копію технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, проскт землеустрою, копію витягу з Державного земельного кадастру.

На час звернення до суду відповіді на вказану заяву від Бориславської міської ради Львівської області Стемпіцька О.В. не одержала, доказів зворотнього відповідачем не подано.

Позивач вважаючи протиправною бездіяльність щодо не прийняття рішення щодо поданої нею заяви за наслідками її розгляду, звернулася з вказаним позовом до суду.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, судом враховано наступні обставини справи та норми чинного законодавства.

Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним Кодексом України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Відповідно до ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною закону. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з частиною 2 статті19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 140 Конституції України встановлено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Згідно з частиною 1 статті 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Інші питання організації місцевого самоврядування, формування, діяльності та відповідальності органів місцевого самоврядування визначаються законом на підставі ст.146 Конституції України.

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно із статтею 25 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Пунктом 34 частини 1 статті 26 вищезгаданого Закону, виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Законом, який регулює земельні правовідносини, є Земельний кодекс України від 25.10.2001 №2768-III, а також прийняті відповідно до Конституції України та цього Кодексу нормативно-правові акти.

Відповідно до пунктів а та б частини 1 статті 12 Земельного кодексу України (надалі - ЗК України) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Положеннями частини 3 статті 22 ЗК України передбачено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування, зокрема, громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до пункту «б» частини 1 статті 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Порядок набуття відповідного права визначається главою 19 Розділу IV ЗК України.

Так, згідно із статтею 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

При цьому, згідно пункту б частини 1 статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара.

Частиною 1 статті 122 ЗК України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульований положеннями статті 118 ЗК України.

Згідно з частиною шостою статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною сьомою статті 118 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, зокрема для ведення садівництва - не більше 0,12 гектарів (пункт «в» частини першої статті 121 ЗК України).

Отже, надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є одним з етапів погодження і оформлення документів, які відповідно до вимог чинного законодавства є необхідними для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність.

Аналогічний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 806/5106/15.

Як встановлено судом, у даній справі проект землеустрою розроблено позивачем на підставі рішення Бориславської міської ради №'1805 від 28.03.2019, яким ОСОБА_1 дозволено розробити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва із земель запасу міста (землі сільськогосподарського призначення). а саме 1200 кв.м. по АДРЕСА_3 , та згдіно з укладеним договором на виготовлення технічної документації від 19.09.2019 інженером-землевпорядником з ФОП ОСОБА_2 (кваліфікаційний сертифікат №001179 від 03.01.2013).

Згідно з частиною 8 статті 118, частиною 6 статті 186 ЗК України (в редакції, чинній на час виготовлення, погодження проекту землеустрою, державної реєстрації земельної ділянки) проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються в порядку, встановленому статтею 186 цього Кодексу, і затверджується Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 186-1 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, а саме, з територіальним органом Держгеокадастру.

Відповідно до частини 6 статті 186-1 ЗК України підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Згідно з частиною 9 статті 118 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, тобто на дату звернення позивача із заявою про затвердження проекту землеустрою) відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ( а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Отже, системний аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме:

1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність;

2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні);

3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів статті 186-1 ЗК України;

4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі;

5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду.

Зміст вищенаведених норм ЗК України свідчить, що підставами для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути лише непогодження проекту землеустрою в порядку, встановленому статтею 186-1 ЗК України, а також відсутність обов`язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі. Жодних інших правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження в порядку статті 186-1 Земельного кодексу України, норма статті 118 Земельного кодексу України не містить. При цьому перевірка на відповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів має здійснюватись саме на етапі погодження такого проекту.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права неодноразово викладений у постановах Верховного Суду, зокрема, від 27.01.2021 у справі № 560/1334/19, від 01.02.2021 у справі №560/1282/19, від 16.09.2021 у справі № 260/18/19, від 10.06.2021 у справі № 240/4964/18, від 07.04.2021 у справі №540/2813/19, від 10.03.2021 у справі № 240/82/19, від 04.03.2021 у справі № П/811/968/18, від 15.06.2021 у справі № 818/1905/17, від 29.11.2021 у справі № 480/1910/19, від 13.09.2022 у справі № 369/2390/18.

Судом встановлено, що спір між сторонами виник на стадії подання позивачем розробленого проекту землеустрою до органу місцевого самоврядування та його розгляду Бориславською міською радою Львівської області.

Повноваження ради щодо питань, які виникають з приводу земельних відносин визначено в Законі України "Про місцеве самоврядування в Україні", в частині першій статті 26 якого передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Відповідно до частин 1, 5 статті 46 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради. Сесія ради скликається в міру необхідності, але не менше одного разу на квартал, а з питань відведення земельних ділянок та надання документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності - не рідше ніж один раз на місяць.

Згідно з частинами першою та другою статті 59 зазначеного Закону рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Отже, аналізуючи в сукупності норми частини 9, частини10 статті 118 ЗК України та частин 1, 2 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", суд зазначає, що при вирішенні клопотання громадянина про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у приватну власність земельної ділянки із земель комунальної власності, у місцевої ради виникає обов`язок розглянути таке клопотання у передбачений законом строк (протягом двох тижнів з дня отримання проекту) і прийняти одне з наступних рішень: 1) про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність; 2) про відмову у передачі земельної ділянки у власність; 3) про залишення відповідного клопотання без розгляду.

Чинним законодавством України не передбачено право суб`єкта владних повноважень змінювати встановлений законом режим (періодичність) проведення сесій рад не менше одного разу на місяць у випадку надходження на розгляд до ради документів з питань відведення земельних ділянок (зокрема, клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, проекту землеустрою на погодження або затвердження тощо), оскільки останні являються частинами єдиного процесу відведення земельних ділянок, а тому охоплюються терміном «питання відведення земельних ділянок».

З огляду на викладене, суд зазначає, що відповідач як суб`єкт владних повноважень відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України зобов`язаний діяти на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто, в даному випадку в межах цієї спірної ситуації відповідач мав обов`язок здійснити розгляд клопотання позивача в двотижневий строк та прийняти за результатами його розгляду відповідне рішення, передбачене частиною 9 статті 118 Земельного кодексу України.

Суд встановив, що ОСОБА_1 звернулася із заявою від 05.11.2020 (реєстраційний номер: 19002-05-14) про надання адміністративної послуги, а саме надання дозволу на затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки у власність площею 965 кв.м. для ведення індивідуального садівництва по АДРЕСА_3 .

Проте, Бориславська міська рада Львівської області заяву ОСОБА_1 від 05.11.2020 (реєстраційний номер: 19002-05-14) не розглядала.

Станом на час подання позивачем цього позову до суду, рішення про затвердження проекту землеустрою чи відмову у його затвердженні, залишення заяви без розгляду не прийнято, що не заперечується і відповідачем.

Доводи відповідача про те, що звернення ОСОБА_1 від 5 листопада 2020 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 965 кв.м. на АДРЕСА_3 (кадастровий номер :24:065:0053) та надання її у власність є повторним зверненням, яке вирішено по суті рішенням міської ради від 30.04.2020 № 2459 про відмову громадянці ОСОБА_1 у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та у наданні її безоплатно у власність, а тому розгляду не підлягає в силу вимог статті 8 Закону України «Про звернення громадян» є безпідставними, оскільки не грунтуються на вимогах діючого законодавства. Діючим законодавством не встановлено жодних обмежень щодо кількості звернень із заявою про затвердження проекту землеустрою.

При цьому суд не досліджує і не аналізує підставність прийняття рішення Бориславської міської ради від 30.04.2020 № 2459 про відмову громадянці ОСОБА_1 у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та у наданні її безоплатно у власність, оскільки таке не є предметом спору у даній справі.

При вирішенні спору суд враховує, що як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в невчиненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними й реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Аналогічний правовий підхід застосовано в постанові Верховного Суду від 17.04.2019 року у справі №342/157/17.

В даному ж випадку, враховуючи, що відповідач отримавши заяву позивача про затвердження проекту землеустрою, не розглянув її у строки, встановлені частиною 9 статті 118 ЗК України, не прийняв жодного відповідного рішення за наслідками розгляду такої заяви, не надав суду доказів на спростування цього, тому суд дійшов висновку, що дані обставини підтверджують доводи позивача щодо допущення відповідачем протиправної бездіяльності.

Згідно із частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Встановлення невідповідності діяльності суб`єкта владних повноважень вказаним критеріям для оцінювання рішення, (дій) є достатньою підставою для задоволення адміністративного позову, за умови, що встановлено порушення прав та інтересів позивача.

За наведеного правового регулювання та встановлених у справі обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності Бориславської міської ради Львівської області щодо розгляду заяви ОСОБА_1 про передачу їй безоплатно у власність земельної ділянки для ведення садівництва, площею 965 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , з кадастровим номером: :24:065:0053 та прийняття з цього приводу відповідного рішення, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача про зобов`язання відповідача затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, то суд зазначає наступне.

Суд звертає увагу на особливу важливість принципу належного урядування, який виокремлює Європейський суд з прав людини. Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах Беєлер проти Італії, п. 120, Онер`їлдіз проти Туреччини, п. 128, Megadat.com S.r.l. проти Молдови, п. 72, від 08.04.2008, і Москаль проти Польщі, п. 51, від 15.09.2009). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (наприклад, рішення у справах Лелас проти Хорватії, п. 74, від 20.05.2010, і Тошкуце та інші проти Румунії, п. 37, від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах Онер`їлдіз проти Туреччини, п. 128, та Беєлер проти Італії, п. 119).

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень. Суб`єкти владних повноважень застосовують надані їм в межах закону повноваження на власний розсуд, без необхідності узгодження у будь-якій формі своїх дій з іншими суб`єктами (дискреційні повноваження). Втручання в дискреційні повноваження суб`єкта влади виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Отже, дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків. Наділивши державні органи та осіб, уповноважених на виконання функцій держави дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та особам уповноважених на виконання функцій держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

В Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, зазначено, що під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Вирішення питань щодо затвердження проекту землеустрою належить до виключної компетенції відповідача та не належить до компетенції адміністративного суду, а відтак суд не повноважний перебирати на себе функції іншого суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта та зобов`язувати його приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу.

Суд звертає увагу на те, що повноваження на вирішення питання про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки надають відповідачу вищезазначені положення норм Земельного кодексу України та Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, які зобов`язують прийняти рішення з цього питання та визначають підстави, з яких може бути прийняте рішення про відмову. При цьому згідно з пунктом 34 частини 1 статті 26 вищезгаданого Закону, повноваження на вирішення питання регулювання земельних відносин (в даному випадку затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки) здійснюються виключно на пленарних засіданнях сесії сільської ради шляхом прийняття відповідного рішення.

Щодо ефективності обраного судом способу захисту Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.11.2019 у справі №509/1350/17 зазначила, що суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. Суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

При цьому, застосування такого способу захисту у цій справі вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для затвердження проекту землеустрою.

Суд враховує, що заява позивача відповідачем не розглядалася. Підстави для відмови у затвердженні проекту землеустрою та наданні земельної ділянки у власність, викладені у рішенні Бориславської міської ради Львівської області №2459 від 30.04.2020 (схеми МБТІ частина земельної ділянки потрапляє на проїзд загального користування) судом не оцінюються, оскільки вказане рішення не є предметом даного спору.

Крім цього, у Закон України "Про землеустрій", Земельний кодекс України внесено зміни, а частину 8 статті 118 та статтю 186-1 ЗК України виключено на підставі Закону №1423-ІХ від 28.04.2021.

Частиною 8 статті 186 ЗК України передбачено, що підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.

При цьому, положеннями частини 10 статті 186 ЗК України визначено, що висновок (рішення) органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, іншого суб`єкта, визначеного цією статтею, щодо відмови у погодженні або затвердженні документації із землеустрою має містити вичерпний перелік недоліків документації із землеустрою з описом змісту недоліку та посиланням на відповідні норми законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, затверджену документацію із землеустрою або містобудівну документацію.

Таким чином, у цій справі відсутні підстави для зобов`язання відповідача затвердити проект землеустрою, оскільки обставинами справи не підтверджено, що відповідачем здійснена повна перевірка наявності чи відсутності підстав для затвердження проекту землеустрою. При цьому, суд зазначає, що при прийнятті рішення відповідач не вправі відмовляти позивачу у затвердженні проекту землеустрою з тих підстав, які не знайшли свого підтвердження при оцінці судом у цій справі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.12.2019 у справі №806/2540/17.

Надаючи оцінку вимозі позивача про зобов`язання відповідача затвердити проект землеустрою, суд вважає, що її задоволення призведе до втручання у дискреційні повноваження відповідача, оскільки відповідач має обов`язок перевірити комплектність поданих позивачем документів та їх відповідність встановленим вимогам Земельного кодексу України.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність, закріпленим ч. 3 ст. 2 КАС України, критеріям, за загальним правилом, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Водночас, зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 13 січня 2022 року у справі № 200/13539/19-а та від 17 лютого 2022 року у справі №560/1651/20.

Крім цього, потрібно враховувати, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану" внесено зміни до законодавчих актів України, зокрема, Розділ X "Перехідні положення" Земельного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2002 р., N 3 - 4, ст. 27) доповнено пунктами 27 і 28 такого змісту: "27. Під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахуванням таких особливостей: 5) безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється;".

З цих підстав суд дійшов висновку, що належним способом захисту та відновлення прав позивача у цій справі буде зобов`язанти Бориславську міську раду Львівської області розглянути заяву ОСОБА_1 від 05.11.2020 (реєстраційний номер: 19002-05-14) про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки у власність площею 965 кв.м. для ведення індивідуального садівництва по АДРЕСА_3 та прийняти рішення відповідно до вимог Земельного кодексу України з врахуванням наданої судом правової оцінки та з врахуванням вимог Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану".

Щодо доводів відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду з даним позовом, оскільки позивач знав про порушення своїх прав, свобод чи інтересів ще 19 листопада 2020 року, тобто після спливу двотижневого строку на розгляд поданої позивачем 05.11.2020 заяви, що є підставою для залишення позову без розгляду, то суд зазначає таке.

З огляду на вимоги позову у цій справі вбачається, що позивач не погоджується із бездіяльністю органу місцевого самоврядування, що виразилася у невирішені питання про затвердження проекту землеустрою, тобто правовідносини, з якими позивач пов`язує порушення свого права, є триваючими і продовжувалися на момент подання адміністративного позову до суду.

Згідно із сталою судовою практикою сама по собі бездіяльність - це триваюча пасивна поведінка суб`єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити. Зазначене формулювання бездіяльності закріплене в постанові Верховного Суду України від 24.11.2015 у справі П/800/259/15.

З огляду на наведені обставини, суд приходить до висновку, що у даному випадку позивачем дотримано строк звернення до суду з цим позовом.

Суд також враховує, що при застосуванні строків звернення до адміністративного суду, слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та наслідки у вигляді залишення позовної заяви без розгляду на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, в першу чергу, з боку держави.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 06.07.2022 у справі №500/63/20.

Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.2 ст.73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно зі ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову.

Щодо стягнення судового збору та витрат на правничу допомогу, суд зазначає таке.

Відповідно до вимог частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Приписами частини 1 статті 132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивач сплатив судовий збір за вказаним позовом у сумі 1984,80 грн., що підтверджено квитанцією про сплату, який підлягає стягненню на його користь з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач у позові зазначив про те, що докази понесення судових витрат на правничу допомогу будуть подані відповідно до ч.7 ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 257-262, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,

в и р і ш и в :

адміністративний позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Бориславської міської ради Львівської області (місцезнаходження: 82391, Львівська область, м. Борислав, вул. Шевченка, 42 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Бориславської міської ради Львівської області щодо розгляду заяви ОСОБА_1 про передачу їй безоплатно у власність земельної ділянки для ведення садівництва, площею 965 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , з кадастровим номером: :24:065:0053 та прийняття відповідного рішення.

Зобов`язати Бориславську міську раду Львівської області розглянути заяву ОСОБА_1 від 05.11.2020 (реєстраційний номер: 19002-05-14) про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки у власність площею 965 кв.м. для ведення індивідуального садівництва по АДРЕСА_3 та прийняти рішення відповідно до вимог Земельного кодексу України з врахуванням наданої судом правової оцінки та вимог Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану".

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Бориславської міської ради Львівської області (місцезнаходження: 82391, Львівська область, м. Борислав, вул. Шевченка, 42 ) за рахунок її бюджетних асигнувань 1984 (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят чотири)грн.80коп. сплаченого судового збору на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду із врахуванням п.п15.5 п.5 розділу VII Перехідні положення КАС України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Чаплик І.Д.