Справа № 420/3539/22
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2022-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
__________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/3539/22

Головуючий І інстанції: Вовченко О.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 травня 2022 року (м.Одеса, дата складання повного тексту судового рішення - 25.05.2022р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги, -

В С Т А Н О В И В:

14.02.2022р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із позовом до ГУ ДПС в Одеській області, в якому просив суд визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 18.02.2021р. №Ф-30770-51 У.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірна вимога про сплату боргу від 18.02.2021р. №Ф-30770-51 У була прийнята ГУ ДПС в Одеській області з порушенням норм діючого законодавства та є незаконною, оскільки позивач починаючи з 19.03.2013р. та по сьогоднішній день є найманим працівником (соціальний внесок за нього сплачують відповідні роботодавці), підприємницьку діяльність не здійснює і дохід від такої діяльності не отримує.

Представник відповідача надав до суду першої інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 травня 2022 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) позов ОСОБА_1 - задоволено. Вимогу про сплату боргу (недоїмки) ГУ ДПС в Одеській області від 18.02.2021р. №Ф-30770-51 У - скасовано. Стягнуто з ГУ ДПС в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача судовий збір у розмірі - 992,40 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, відповідач 24.06.2022р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25.05.2022р. та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.07.2022р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

12.07.2022р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

26.07.2022р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач заперечував щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, судом 2-ї інстанції можуть бути розглянуті в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - ОСОБА_1 з 19.05.2003р. був зареєстрований як фізична особа-підприємець (дата запису: 14.03.2005р., номер запису: 0009709).

Згідно з інформацією, яка міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, державна реєстрація «припинення» підприємницької діяльності позивача була проведена - 24.01.2022р.

Відповідно до інтегрованої картки платника КБК 71040000 «Єдиний внесок фізичних осіб - підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність» за позивачем рахується заборгованість починаючи з 2017р. по 2020р. у сумі - 37788,74 грн., а саме: станом на 09.02.2018р. - 8448 грн.; на 31.12.2018р. - 15819,54 грн.; на 21.01.2019р. - 18276,72 грн.; на 31.12.2019р. - 26539,26 грн.; на 31.12.2020р. - 35588,74 грн.; на 19.01.2021р. - 37788,74 грн.

18.02.2021р. ГУ ДПС в Одеській області прийнято вимогу №Ф-30770-51 У, відповідно до якої за ОСОБА_1 обліковується заборгованість (недоїмка) зі сплати єдиного внеску, який станом на 18.02.2021р. складає - 37788,74 грн.

Позивач, вважаючи вищевказану вимогу протиправною, з огляду на те, що у спірний період він постійно був найманим працівником та сплата єдиного внеску здійснювалась роботодавцями, а підприємницька діяльність ним фактично не здійснювалась, звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог та, відповідно, з неправомірності дій та спірного рішення відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими та заснованими на законі, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Так, спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, та відповідальності за порушення податкового законодавства, а також нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010р. №2464-VI в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

За визначенням, наведеним у пп.14.1.226 п.14.1 ст.14 ПК України, «самозайнята особа» - це платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. «Незалежна професійна діяльність» - це участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих, аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою-підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

У свою чергу, пп.14.1.195 п.14.1 ст.14 ПК України дає визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Як передбачено ст.2 Закону №2464-VI, його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому ж Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно з п.2 ч.1 ст.1 Закону №2464-VI, «єдиним внеском на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» вважається консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

У п.п.3 та 10 ч.1 вказаної вище статті розкриті поняття «застрахованої особи» - як фізичної особи, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок, та «страхувальників» - як роботодавців та інших осіб, які у відповідності до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є роботодавці, зокрема, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами, у т.ч. філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

До платників єдиного внеску також віднесено ФОП, у т.ч. тих, які обрали спрощену систему оподаткування (п.4 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI).

За правилами п.п.1,2 ч.1 ст.7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 01.01.2017р.) єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у п.1 (крім абз.7), ч.1 ст.4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у п.п.4 (крім ФОП, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 ч.1 ст.4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску;

- для платників, зазначених у п.4 ч.1 ст.4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

13.05.2020р. було прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» №592-IX, яким внесено, зміни, зокрема, до ч.6 ст.4 Закону №2464-VI.

Розділом II «Прикінцеві положення» Закону №592-IX передбачено те, що цей Закон набирає чинності з 01.01.2021р., окрім п.5 розділу I цього Закону, що набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Так, відповідно до ч.6 ст.4 Закону №2464-VI (в редакції Закону №592-IX), особи, зазначені у п.п.4 і 5 ч.1 цієї статті, які мають основне місце роботи, звільняються від сплати за себе єдиного внеску за місяці звітного періоду, за які роботодавцем було сплачено страховий внесок за таких осіб у розмірі не менше мінімального страхового внеску. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску за умови самостійного визначення за місяці звітного періоду, за які роботодавцем було сплачено страховий внесок за таких осіб у розмірі менше мінімального страхового внеску, бази нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Однак, як вірно зазначив суд першої інстанції, ч.6 ст.4 Закону №2464-VI із змінами внесеними Законом №592-IX діє лише з 01.01.2021р.

Разом із тим, колегія суддів звертає увагу на те, що відносини щодо сплати єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464-VI (в редакції, станом на час виникнення у позивача боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску) врегульовано не було.

У той же час, системний аналіз наведеного вище правового регулювання свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, серед інших, ФОП. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску є провадження підприємницької діяльності та отримання нею доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного внеску. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Отже, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Зважаючи на викладене, можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб (до яких відповідно до пп.14.1.226 п.14.1 ст.14 ПКУ відноситься ФОП), задля досягнення вказаної мети законодавчого запровадження збору єдиного внеску, законодавством встановлено обов`язок сплати такими особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх господарської діяльності.

Тобто, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою та зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником.

В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Натомість, інше тлумачення правових норм, якими врегульована сплата єдиного внеску особами, що перебувають на обліку в органах ДПС як ФОП, однак, підприємницьку діяльність не здійснюють і доходи від неї не отримують, та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо такою особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

До того ж, аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм права вже була висловлена Верховним Судом у постанові від 27.11.2019р. у справі №160/3114/19, підтримана у постановах від 04.12.2019р. у справі №440/2149/19, від 05.03.2020р. у справі №824/509/19-а, від 27.03.2020р. у справі №140/2214/19, від 27.03.2020р. у справі №140/2214/19 та, відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.

Як встановлено судовою колегією з трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 , останній з 16.06.2014р. по 16.09.2020р. був працевлаштований у ТОВ «ПРОКАР ТРЕЙДІНГ», а з 17.09.2020р. по 15.12.2021р. - у ТОВ «ВІТОЛ ЛОГІСТІК» на посаді дизайнера (художника-конструктора).

Згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, за ОСОБА_1 страхувальниками - ТОВ «ПРОКАР ТРЕЙДІНГ» та ТОВ «ВІТОЛ ЛОГІСТІК» у даний період щомісяця сплачувались страхові внески у розмірах, визначених законодавством.

У той же час, доказів отримання ОСОБА_1 за спірний період доходів від провадження господарської діяльності судами обох інстанцій не встановлено.

Більше того, ГУ ДПС в Одеській області в апеляційній скарзі, а так само у письмових заявах по суті справи під час її розгляду судом 1-ї інстанції, про наявність таких доходів не зазначає та посилається виключно на дані електронної бази даних, які не підміняють закон як підставу для визначення особі обов`язку зі сплати єдиного внеску. У зв`язку із чим, обставини відсутності у позивача доходу від власної господарської діяльності окремо від доходів, отриманих за період його працевлаштування, не підлягають доказуванню.

Саме таку правову позицію у подібних правовідносинах було висловлено Верховним Судом у постанові від 03.12.2020р. по справі №140/2122/19.

Сам по собі факт перебування особи на обліку в органах податкової служби фактично не змінює вищенаведених висновків, оскільки взяття на облік таких осіб, у т.ч. юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.

Окрім цього, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків необхідно віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), яка у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягає застосуванню судами як джерело права.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду 1-ї інстанції про те, що оскаржувана вимога (рішення) відповідача, не відповідає критеріям, визначеним у ст.2 КАС України, а представлені позивачем докази у своїй сукупності дають підстави вважати, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 18.02.2021р. №Ф-30770-51 У є протиправною та підлягає скасуванню.

Варто також зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано апелянтом при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій.

З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 травня 2022 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 04.11.2022р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

В.О. Скрипченко