Справа № 640/18540/18
Суддя: Вовк П.В.
Дата ухвалення: 2022-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2022 року м. Київ № 640/18540/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Вовка П.В., при секретарі судового засідання Ніколайчук А.В., розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Східспецремонт» до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 листопада 2019 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2020 року, позов товариства з обмеженою відповідальністю «Східспецремонт» (далі також - ТОВ «Східспецремонт», позивач) до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі також - ГУ ДФС у м. Києві) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 22 жовтня 2018 року № задоволено повністю.

Постановою Верховного Суду від 13 липня 2022 року по справі № 640/18540/18 (провадження № К/9901/26916/20) рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 листопада 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою суду від 27 липня 2022 року дану справу прийнято до провадження та, зокрема, вирішено замінити Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві його правонаступником Головним управлінням ДПС у м. Києві (далі також - ГУ ДПС у м. Києві, відповідач).

В обґрунтування позову з урахуванням додатково наданих пояснень зазначено, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 22 жовтня 2018 року № прийняте на підставі необґрунтованих висновків акту перевірки від 17 липня 2018 року № 181/26-15-14-07-02-10/38311208 щодо нереальності господарських правовідносин позивача із товариством з обмеженою відповідальністю «Дан Компані» (далі також - ТОВ «Дан Компані»), а також щодо заниження ТОВ «Східспецремонт» доходу за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року на 4 370 440, 00 грн. під час відображення в податковому обліку кредиторської заборгованості по виданих позивачем векселях, адже позивач не визначив та не відобразив фінансовий дохід від дисконтування кредиторської заборгованості в момент виникнення заборгованості в загальному розмірі 5 063 651, 00 грн. за 2017 рік та не здійснював амортизацію дисконту протягом строку користування на кожну наступну дату балансу на суму 693 211, 00 грн., тому податковий орган визнав фінансовий дохід платника від дисконтування кредиторської заборгованості в сумі 4 370 440, 00 грн.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог відповідач, у наданому суду відзиві наголошує, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийняте податковим органом відповідно до вимог чинного законодавства, посилаючись на обставини, викладені в акті перевірки та наданому суду відзиві.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі направлень від 02 липня 2018 року № 686/26-15-14-07-02, № 687/26-15-14-07-02, № 1961/26-15-14-06-03, № 1197/26-15-42-08 та від 04 липня 2018 року № 4243/26-15-14-09, виданих ГУ ДФС у м. Києві, відповідно до пп. 78.1.11 п. 78.1 статті 78 Податкового кодексу України (далі - ПК України), ухвали Печерського районного суду міста Києва від 25 травня 2018 року у справі № 757/22593/18-к у кримінальному провадженні від 15 червня 2017 року № 0000047, наказу ГУ ДФС у м. Києві від 27 червня 2018 року № 10503, контролюючим органом проведена позапланова виїзна документальна перевірка ТОВ «Східспецремонт» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2017 року, валютного за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2017 року, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2017 року, за результатами якої складено акт від 17 липня 2018 року № 181/26-15-14-07-02-10/38311208, у якому зафіксовано наступні порушення ТОВ «Східспецремонт» вимог:

- п.п. 44.1, 44.2, 44.6 статті 44, пп. 134.1.1 п. 134.1 статті 134 ПК України, в результаті чого занижено податок на прибуток приватних підприємств на суму 1 280 019, 00 грн.;

- п. 185.1 статті 185, п.п. 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 статті 198 ПК України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на суму 118 330, 00 грн.

Позивач, не погоджуючись із вказаними висновками акта подав заперечення від 02 серпня 2018 року, яке було залишено без задоволення листом ГУ ДФС у м. Києві від 09 серпня 2018 року № 43535/10/26-15-14-07-02-15.

08 серпня 2018 року на підставі висновків акта від 17 липня 2018 року № 181/26-15-14-07-02-10/38311208 ГУ ДФС у м. Києві прийняті податкові повідомлення-рішення № 72615147 та №, якими збільшено суму грошового зобов`язання ТОВ «Східспецремонт» зі сплати податку на прибуток приватних підприємств на загальну суму 1 682 051, 00 грн., податку на додану вартість на загальну суму 103 734, 00 грн.

Не погоджуючись із податковими повідомленнями-рішеннями від 08 серпня 2018 № та № позивач оскаржив їх в адміністративному порядку шляхом подання скарги до ДФС України.

Рішенням про результати розгляду скарги від 17 жовтня 2018 року №33748/6/99.99.11.01.02-25 контролюючий орган визнав помилковим висновок перевірки про заниження ТОВ «Східспецремонт» інших доходів по ТОВ «Імпульс», ТОВ «ЮФ «Міжрегіональна управляюча компанія» за 2015 рік на суму 1 716 720, 00 грн., а також в частині визначення податкового зобов`язання з податку на прибуток та податку на додану вартість за рахунок невизнання перевіркою взаємовідносин з ТОВ «Вугілляпром», ТОВ «Гранд-Інжиніринг» та визначення штрафних санкцій у відповідній частині.

Вказаним рішенням контролюючий орган скасував податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві від 08 серпня 2018 року № та № у частині нарахування грошового зобов`язання за помилковими висновками відповідача про операції позивача з ТОВ «Імпульс», ТОВ «ЮФ «Регіональна управляюча компанія» та в частині визначення податкового зобов`язання з податку на прибуток та податку на додану вартість за рахунок невизнання перевіркою взаємовідносин з ТОВ «Вугілляпром», ТОВ «Гранд-Інжиніринг» та у відповідній частині штрафних санкцій.

На підставі рішення ДФС України, ГУ ДФС у м. Києві видано нове податкове повідомлення-рішення від 22 жовтня 2018 року № , яким збільшено суму грошового зобов`язання ТОВ «Східспецремонт» з податку на прибуток приватних підприємств на 1 257 850, 00 грн., в тому числі на 864 511, 00 грн. за податковим зобов`язання та на 393 339, 00 грн. за штрафними санкціями.

Грошове зобов`язання ТОВ «Східспецремонт» з податку на прибуток приватних підприємств нараховане згідно із податковим повідомленням-рішенням від 22 жовтня 2018 року № на підставі висновків контролюючого органу про те, що позивач не визначив та не відобразив фінансовий дохід від дисконтування кредиторської заборгованості за виданими для ТОВ «Східно-Український Енергетичний Союс» векселями в момент виникнення заборгованості в загальному розмірі 5 063 651, 00 грн. за 2017 рік та не здійснював амортизацію дисконту протягом строку користування на кожну наступну дату балансу на суму 693 211, 00 грн., як наслідок, занизив дохід за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року на 4 370 440, 00 грн. під час відображення в податковому обліку кредиторської заборгованості по вказаних векселях. Також контролюючим органом встановлено, що задокументовані господарські операції між ТОВ «Східспецремонт» з ТОВ «Дан Компані» у лютому, березні 2015 року не є реальними.

Не погоджуючись з наведеним рішенням відповідача від 22 жовтня 2018 року №, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом про визнання його протиправним та скасування.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

За приписами ч. 2 статті 19 Конституції України (тут і далі нормативно-правові акти наведені у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вбачається з акту перевірки, на виконання умов договорів від 30 січня 2015 року № 6, від 30 жовтня 2014 року № 123/30-10/14 та в рахунок оплати за поставлений товар позивачем на користь ТОВ «Східно-Український Енергетичний Союз» було виписано прості векселі. Відповідач зазначає, що станом на 31 грудня 2017 року векселі не пред`явлені до сплати та не погашені, а тому існує кредиторська заборгованість з терміном виникнення більш ніж 12 календарних місяців по взаємовідносинах із ТОВ «Східно-Український Енергетичний Союз» стосовно складання та пред`явлення векселів до сплати, а тому кредиторська заборгованість за виданими довгостроковими векселями має обліковуватися на рах. 685 «Розрахунки з іншими кредиторами».

Відповідач зауважує, що позивачем не визначено та не відображено фінансовий дохід від дисконтування кредиторської заборгованості в момент її виникнення на 5 063 651, 00 грн. за 2017 рік та не здійснено амортизацію дисконту протягом строку користування на кожну наступну дату балансу на суму 693 211, 00 грн.

Пунктом 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено, що бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Згідно з ч. 6 статті 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», бухгалтерський облік та фінансова звітність ґрунтується на принципі нарахування та відповідність доходів і витрат, тобто для визначення фінансового результату звітного періоду необхідно порівняти доходи звітного періоду з витратами, що були здійснені для отримання цих доходів. При цьому доходи і витрати відображаються в бухгалтерському обліку та фінансовій звітності в момент їх виникнення, незалежно від дати надходження або сплати грошових коштів.

Відповідно до статтей 75, 76 та 77 розділу II Конвенції Країн - учасниць, від 07 червня 1930 року, Конвенція, якою запроваджено Уніфікований закон про переказний та простий векселі, дата набуття чинності Україною 06 січня 2000 року (далі - Уніфікований закон):

Простий вексель містить:

- назву «простий вексель», яка включена в текст документа і висловлена тією мовою, якою цей документ складений;

- безумовне зобов`язання сплатити визначену суму грошей;

- зазначення строку платежу;

- зазначення місця, в якому повинен бути здійснений платіж;

- найменування особи, якій або наказу якої повинен бути здійснений платіж;

- зазначення дати і місця складання простого векселя;

- підпис особи, яка видає документ (векселедавець).

Документ, у якому відсутній будь-який з реквізитів, зазначених у попередній статті, не має сили простого векселя, за винятком випадків, зазначених нижче у цій статті.

До простих векселів застосовуються такі ж положення, що стосуються переказних векселів, тією мірою, якою вони є сумісними з природою цих документів, а саме положення щодо: строку платежу (статті 33 - 37).

Відповідно до статті 34 Розділу II Уніфікованого закону, переказний вексель строком за пред`явленням підлягає оплаті при його пред`явленні. Він повинен бути пред`явлений для платежу протягом одного року від дати його складання. Трасант може скоротити цей строк або обумовити більш тривалий строк. Ці строки можуть бути скорочені індосантами.

Відповідно до ч. 1 статті21 Закону України «Про цінні папери і фондову біржу», вексель - це цінний папір, який засвідчує безумовне грошове зобов`язання векселедавця сплатити після настання строку визначену суму грошей власнику векселя (векселедержателю).

Відповідно пп. 14.1.11 п. 14.1 статті 14 ПК України, безнадійна заборгованість - заборгованість, що відповідає одній з таких ознак:

а) заборгованість за зобов`язаннями, щодо яких минув строк позовної давності;

б) прострочена заборгованість фізичної або юридичної особи, що не погашена внаслідок недостатності майна зазначеної особи, за умови, щодії кредитора, спрямовані на примусове стягнення майна боржника, не призвели до повного погашення заборгованості;

в) заборгованість суб`єктів господарювання, визнаних банкрутами у встановленому законом порядку або припинених як юридичні особи у зв`язку з їх ліквідацією;

г) заборгованість, яка виявилася непогашенною внаслідок недостатності коштів, одержаних після звернення кредитором стягнення на заставлене майно відповідно до закону та договору, за умови, що інші дії кредитора щодо примусового стягнення іншого майна позичальника, визначені нормативно-правовими актами, не призвели до повного покриття заборгованості;

ґ) заборгованість, стягненняякої стало неможливим у зв`язку з дією обставин непереборної сили, стихійного лиха (форс-мажорних обставин), підтверджених у порядку, передбаченомузаконодавством;

д) прострочена заборгованість померлих фізичних осіб, а також осіб, які у судовому порядку визнані безвісновідсутніми, недієздатними або оголошені померлими, а також прострочена заборгованість фізичних осіб, засуджених до позбавленняволі;

Відповідно до п. 135.5 статті 5 ПК України - інші доходи включають:

135.5.1. доходи у вигляді дивідендів, отриманих віднерезидентів, крім визначених підпунктом 153.3.6 пункту 153.3 статті 153 цього Кодексу, процентів, роялті, відволодіння борговими вимогами;

135.5.2. доходи від операцій оренди/лізингу, визначені відповідно до пункту 153.7 статті 153 цього Кодексу;

135.5.3. суми неустойки (штрафу та/абопені), фактично отримані за рішенням сторін договору або відповідних державних органів, суду;

135.5.4. вартість товарів, робіт, послуг, безоплатно отриманих платником податку у звітному періоді, визначена на рівні не нижче звичайної ціни, суми безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному податковому періоді, безнадійної кредиторської заборгованості, крім випадків, коли операції з надання/отримання безповоротної фінансової допомоги проводяться між платником податку та його відокремленими підрозділами, які не мають статусу юридичної особи;

135.5.5. суми поворотної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному податковому періоді, що залишаються неповерненими на кінець такого звітного періоду, від осіб, які не є платниками цього податку (в тому числі нерезидентів), або осіб, які згідно із цим Кодексом мають пільги з цього податку, в тому числі право застосовувати ставки податку нижчі, ніж установлені пунктом 151.1 статті 151 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, сума заборгованості платника податку перед суб`єктами господарювання, визнаних банкрутами у встановленому законом порядку або припинених як юридичні особи у зв`язку з їх ліквідацією, що залишилася нестягнутою, повинна бути включена до складу інших доходів, як безнадійна заборгованість. Крім того, по векселям по яким термін погашення визначено як «до пред`явлення», строк оплати настає протягом одного року від дати його складання.

Відповідно до п.п. 14.1.257 п. 14.1 статті 14 ПК України, сума заборгованості одного платника податків перед іншим платником податків, що не стягнута після закінчення строку позовної давності, вважається безповоротною фінансовою допомогою та згідно з вимогами п.п.135.5.4 п. 135.5 статті 135 Кодексу включається до складу інших доходів.

В бухгалтерському обліку списання безнадійної кредиторської заборгованості повинно було відображено за дебетом субрахунку 511 «Довгострокострокові векселі видані» та кредитом субрахунку 717 «Дохід від списання кредиторської заборгованості».

З матеріалів справи вбачається, що позивачем на користь ТОВ «Cхідно-Український Енергетичний Союз» виписано прості векселі на загальну суму 5 063 651, 43 грн., згідно з актів приймання-передачі векселів від 25 листопада 2016 року з встановленим строком їх погашення до 24 листопада 2026 року.

За змістом цих простих векселів сплата відсотків за ними не передбачалась.

Станом на 31 грудня 2016 року заборгованість по векселях обліковується на бухгалтерському рах. 511 «Довгострокові векселі видані» на 5 063 651, 00 грн., відтак, векселі на дату виписки є довгостроковими, у зв`язку із зазначенням у них строку пред`явлення 24 листопада 2026 року. Вищевказані векселі є не погашеними та не пред`явлені до сплати.

Станом на 31 грудня 2017 року вищенаведені векселі не пред`явлені до сплати та не погашені, тому існує кредиторська заборгованість з терміном виникнення більш ніж 12 календарних місяців по взаємовідносинах з ТОВ «Cхідно-Український Енергетичний Союз» стосовно складання та пред`явлення векселів до сплати, а тому кредиторська заборгованість за вищевказаними виданими довгостроковими векселями має обліковуватися на рахунку 685 «Розрахунки з іншими кредиторами».

ТОВ «Cхідно-Український Енергетичний Союз» на момент створення зареєстровано ДПІ у Калінінському р-ні м.Донецька (в подальшому перереєстровано до Маріупольської ОДПІ ГУ ДФС у Донецькій області), остання звітність по ПДВ товариством подана за червень 2015 року, по податку на прибуток та фінансова звітність за 2014 рік.

Згідно п. 4 Положення (стандарти) бухгалтерського обліку (далі - П(С)БО) № 11 «Зобов`язання» зазначено, що:

«Поточні зобов`язання - зобов`язання, які будуть погашені протягом операційного циклу підприємства або повинні бути погашені протягом дванадцяти місяців, починаючи з дати балансу.

Тобто, зобов`язання строк виконання яких настає протягом 12 календарних місяців, є короткостроковими.

Довгострокові зобов`язання - всі зобов`язання, які не є поточними».

Згідно з п. 10 П(С)БО 11, довгострокові зобов`язання, на які нараховуються відсотки, відображаються в балансі за їх теперішньою вартістю.

Відповідно до п. 4 П(С)БО 11, теперішня вартість - дисконтована сума майбутніх платежів.

З урахуванням вищенаведеного, беручи до уваги, що не змінюється суть та строки зобов`язань по векселях, оскільки статтею 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що бухгалтерський облік та фінансова звітність ґрунтуються на таких основних принципах: превалювання сутності над формою.

Крім того, відповідно до п.5 П(С)БО 11, зобов`язання визнається, якщо його оцінка може бути достовірно визначена та існує ймовірність зменшення економічних вигод у майбутньому внаслідок його погашення. Якщо на дату балансу раніше визнане зобов`язання не підлягає погашенню, то його сума включається до складу доходу звітного періоду.

Відповідно облікової політики підприємство для здійснення господарської діяльності використовує Національні положення (стандарти) бухгалтерського обліку.

Згідно з ПСБО 13 «Фінансові інструменти», фінансовий інструмент - контракт, який одночасно приводить до виникнення (збільшення) фінансового активу в одного підприємства і фінансового зобов`язання або інструмента власного капіталу в іншого.

Відповідно до п. 29 ПСБО 13, фінансові інструменти первісно оцінюють та відображають за їх фактичною собівартістю, яка складається із справедливої вартості активів, зобов`язань або інструментів власного капіталу, наданих або отриманих в обмін на відповідний фінансовий інструмент, і витрат, які безпосередньо пов`язані з придбанням або вибуттям фінансового інструмента (комісійні, обов`язкові збори та платежі при передачі цінних паперів тощо).

Фінансове зобов`язання - контрактне зобов`язання:

а) передати грошові кошти або інший фінансовий актив іншому підприємству;

б) обмінятися фінансовими інструментами з іншим підприємством на потенційно невигідних умовах.

Пунктом 30 ПСБО 13 «Фінансові інструменти» передбачено, що на кожну наступну після визнання дату балансу фінансові активи оцінюються за їх справедливою вартістю, крім:

- дебіторської заборгованості, що не призначена для перепродажу;

- фінансових інвестицій, що утримуються підприємством до їх погашення;

- фінансових активів, справедливу вартість яких неможливо достовірно визначити;

- фінансових інвестицій та інших фінансових активів, щодо яких не застосовується оцінка за справедливою вартістю.

На кожну наступну після визнання дату балансу фінансові зобов`язання оцінюються за амортизованою собівартістю, крім фінансових зобов`язань, призначених для перепродажу, і зобов`язань за похідними фінансовими інструментами.

Балансова вартість фінансових активів, щодо яких не застосовується оцінка за справедливою вартістю, переглядається щодо можливого зменшення корисності на кожну дату балансу на основі аналізу очікуваних грошових потоків.

Сума втрат від зменшення корисності фінансового активу визначається як різниця між його балансовою вартістю та теперішньою вартістю очікуваних грошових потоків, дисконтованих за поточною ринковою ставкою відсотка на подібний фінансовий актив, з визнанням цієї різниці іншими витратами звітного періоду.

Відповідно до ПСБО 12 «Фінансові інвестиції», амортизована собівартість фінансової інвестиції - собівартість фінансової інвестиції з рахуванням часткового її списання внаслідок зменшення корисності, яка збільшена (зменшена) на суму накопиченої амортизації дисконту (премії).

Ефективна ставка відсотка - ставка відсотка, що визначається діленням суми річного відсотка та дисконту (або різниці річного відсотка та премії) на середню величину собівартості інвестиції (або зобов`язання) та вартості її погашення.

Метод ефективної ставки відсотка - метод нарахування амортизації дисконту або премії, за яким сума амортизації визначається як різниця між доходом за фіксованою ставкою відсотка і добутком ефективної ставки та амортизованої вартості на початок періоду, за який нараховується відсоток.

Фінансові інвестиції первісно оцінюються та відображаються у бухгалтерському обліку за собівартістю.

Фінансові інвестиції (крім інвестицій, що утримуються підприємством до їх погашення або обліковуються за методом участі в капіталі) на дату балансу відображаються за справедливою вартістю.

Сума збільшення або зменшення балансової вартості фінансових інвестицій на дату балансу (крім інвестицій, що обліковуються за методом участі в капіталі) відображається у складі інших доходів або інших витрат відповідно.

Фінансові інвестиції, що утримуються підприємством до їх погашення, відображаються на дату балансу за амортизованою собівартістю фінансових інвестицій.

Різниця між собівартістю та вартістю погашення фінансових інвестицій (дисконт або премія при придбанні) амортизується інвестором протягом періоду з дати придбання до дати їх погашення за методом ефективної ставки відсотка.

Згідно з ПСБО 28 «Зменшення корисності активів», теперішня вартість майбутніх чистих грошових надходжень від активу визначається застосуванням відповідної ставки дисконту до майбутніх грошових потоків від безперервного використання активу та його продажу (списання) наприкінці строку корисного використання (експлуатації). Майбутні грошові потоки від активу визначаються, виходячи з фінансових планів підприємства на період не більше п`яти років. Якщо в підприємства є досвід визначення суми очікуваного відшкодування активу і наявні розрахунки, що свідчать про достовірність оцінки майбутніх грошових потоків, то така оцінка може визначатися на підставі фінансових планів підприємства, які охоплюють період більше п`яти років.

Ставка дисконту базується на ринковій ставці відсотка (до вирахування податку), що використовується в операціях з аналогічними активами. За відсутності ринкової ставки відсотка ставка дисконту базується на ставці відсотка на можливі позики підприємства або розраховується за методом середньозваженої вартості капіталу підприємства.

При визначенні ставки дисконту враховуються ризики, крім ризиків, що були враховані при визначенні майбутніх грошових потоків.

Отже, на дату виникнення кредиторської заборгованості боржник має визначити теперішню (справедливу) вартість свого зобов`язання. Сума дисконту (різниця між майбутньою та теперішньою вартістю зобов`язання) включається до доходу в момент отримання позики і до витрат - в процесі амортизації такого дисконту протягом строку користування позикою.

Сума амортизації дисконту або премії нараховується одночасно з нарахуванням відсотка (доходу від фінансових інвестицій), що підлягає отриманню, та відображається у складі інших фінансових доходів або інших фінансових витрат з одночасним збільшенням або зменшенням балансової вартості фінансових інвестицій відповідно.

Згідно з п.2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Виходячи з вищенаведеного, ТОВ «Східспецремонт» не визначило та не відобразило фінансовий дохід від дисконтування кредиторської заборгованості в момент виникнення заборгованості в загальному розмірі 5 063 651, 00 грн. за 2017 рік та не здійснювало амортизацію дисконту протягом строку користування на кожну наступну дату балансу на суму 693 211, 00 грн.

Згідно з пп. 134.1.1 п. 134.1 статті 134 ПК України, об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Таким чином, відповідачем в акті перевірки було вірно встановлено, що на порушення п.п. 134.1.1 п. 134.1 статті 134 ПК України позивач занизив показник у рядку 01 Декларацій «Дохід від будь-якої діяльності (за вирахуванням непрямих податків), визначений за правилами бухгалтерського обліку» за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року всього у сумі 4 370 440 грн.

Щодо питання реальності задокументованих господарських операції між ТОВ «Східспецремонт» з ТОВ «Дан Компані» у лютому, березні 2015 року, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, між ТОВ «Східспецремонт» та ТОВ «Дан Компані» 10 грудня 2014 року укладено договір поставки № 148/24-12/14, відповідно до умов якого, постачальник зобов`язується передати у власність покупця продукцію, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити продукцію, найменування (номенклатура, асортимент), кількість, строки поставки та інші характеристик якої зазначені у специфікаціях до договору.

Відповідно до специфікацій 1-10 до договору № 148/24-12/14 постачальник мав здійснити поставку наступних товарів: Цемент ГЦ-40 у кількості 8 тн на суму 44 808, 00 грн., вагонетка 6 шт. на суму 59 400, 00 грн., дошка н/обр. 25 мм у кількості 57 на суму 60 534, 00 грн., міжрамне стягування 1м у кількості 416 на суму 34 170, 24 грн., М 24(27) - 416 шт. на суму 80 489, 40 грн. відповідно до специфікації № 4 та міжрамне стягування 1м у кількості 30 на суму 2 464, 20 грн., М 24(27) - 95 шт. на суму 9 291, 00 грн. відповідно до специфікації №5, піки на МО2Б у кількості 21 на суму 1 291, 50 грн., міжрамне стягування 1м у кількості 460 на суму 37 784, 40 грн., М 24(27) - 866 шт. на суму 84 694, 80 грн. відповідно до специфікації №7, міжрамне стягування 1м у кількості 89 на суму 7 310, 46 грн., М 24(27) - 558 шт. на суму 54 572, 40 грн. відповідно до специфікації №8, піки на МО2Б у кількості 1000 шт. на суму 87 600, 00 грн., м 24(27) у кількості 600 шт. на суму 58 680, 00 грн.

Відповідно до пп. 16.1.4 п. 16.1 статті 16 ПК України, платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Відповідно до п. 44.1 статті 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до п. 44.2 статті 44 ПК України, для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

Згідно з пп. 134.1.1 п. 134.1 статті 134 ПК України, об`єктом оподаткування є: прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Відповідно до п. 135.1 статті 135 ПК України, базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначені Законом України від 16 липня 1999 року № 996-ХIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі також - Закон № 996-ХIV).

Відповідно до статті 1 Закону № 996-XIV, первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

За змістом цієї норми обов`язковими для первинного документу є такі ознаки: він має містити відомості про господарську операцію; він підтверджує (фіксує) факт операції.

У свою чергу, господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства (стаття 1 цього ж Закону).

Згідно із ч.ч. 1, 2 статті 9 Закону № 996-XIV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити, перелік яких наведений у цій нормі.

Відповідно до положень п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо.

Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника, яка передбачає економічну виправданість дій платника, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність у бухгалтерській та податковій звітності платника.

Крім того, однією із судових доктрин, виділених на сьогоднішній день національним законодавством та судовою практикою Верховного Суду є доктрина реальності господарської операції.

Суть вказаної доктрини полягає в тому, що наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, а не задекларований на папері.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондується з нормами Податкового кодексу України.

При цьому будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Окремою підставою для висновку про відсутність у платника податків права на отримання податкових переваг є відсутність необхідних первинних документів, що підтверджують здійснення операцій, недоліки таких документів, складання таких документів при фактичному нездійсненні заявлених операцій, відображення у первинних документах недостовірних даних або даних, які неможливо віднести до операцій, що перевіряються.

Документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються тощо.

Сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновку про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміна у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце.

Водночас наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції.

Отже, лише за умови підтвердження первинними документами господарських операцій, які є об`єктом оподаткування, платник податків має право на відображення результатів таких операцій у бухгалтерському обліку, на даних якого ґрунтується податкова звітність.

Враховуючи вищевказані норми законодавства, первинні документи, які складені суб`єктами господарської діяльності на операції, що не відповідають сутності і не несуть доказовості відносно змісту здійсненої операції не є документами, які можуть бути підставою для відображення в облікових регістрах бухгалтерського та податкового обліку.

Надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом. Про необґрунтованість податкової вигоди можуть свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема, про неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності; відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності у зв`язку з відсутністю управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів; відсутність первинних документів обліку.

Такий висновок щодо оцінки документів, наданих платником податків на підтвердження даних податкового обліку, зробив Верховний Суд України в постанові від 27 березня 2012 року у адміністративній справі за позовом ПП «Ангара» до ДПІ у Печерському районі м. Києва, Головного управління Державного казначейства України в м. Києві, за участю прокурора м. Києва про скасування податкового повідомлення-рішення та відшкодування ПДВ.

Такої ж правової позиції дотримується і Верховний Суд в ряді постанов, зокрема в постановах від 24 січня 2018 року (справа № 2а-19379/11/2670), від 28 жовтня 2019 року (справа №280/5058/18), від 26 лютого 2020 року (справа № 826/1308/18), від 06 травня 2020 року (справа №640/4687/19), а також від 05 вересня 2018 року (адміністративне провадження №К/9901/2599/18) та від 14 лютого 2020 року (адміністративне провадження № К/9901/26975/18).

Сам факт наявності у позивача податкової накладної та інших облікових документів, виписаних від імені постачальника, не є безумовним доказом реальності господарських операцій з ним, якщо інші обставини свідчать про недостовірність інформації в цих документах. Для податкового обліку значення має саме факт поставки тим постачальником, який вказаний в первинних документах, наданих платником податків на підтвердження задекларованих сум податкового кредиту.

Отже, правові наслідки у вигляді виникнення у покупця права на формування відповідних сум податкових вигод виникають за наявності сукупності таких обставин та підстав, зокрема: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності; наявності у покупця належним чином складеної та зареєстрованої податкової накладної; наявності ділової мети, розумних економічних причин для здійснення господарської операції. Водночас норми податкового законодавства у взаємозв`язку з приписами законодавства з питань бухгалтерського обліку та звітності визначають окремі випадки, за яких неможливе формування податкових вигод, зокрема, це: не пов`язаність здійсненої операції (понесених витрат) з господарською діяльністю покупця (придбання товарів/послуг без мети їх використання у господарській діяльності); фіктивність операцій/нездійснення оподатковуваних операцій; видача податкової накладної особою, яка не є платником податку на додану вартість; відсутність у платника податків юридично значимих первинних документів. Тому, з метою встановлення факту здійснення господарської операції, правомірності формування податкового обліку, суди попередніх інстанцій повинні були встановити зміст господарських операцій, договірні умови, фактичний порядок надання робіт (послуг), обсяги і зміст, мету придбання, належним чином дослідити первинні бухгалтерські документи, складені щодо господарських операцій, з`ясувати, чи розкривають первинні документи зміст операцій, та оцінити такі докази кожний окремо та у їх сукупності, а також у сукупності з іншими доказами у справі.

Як визначив Верховний Суд при перегляді цієї справи, суди попередніх інстанцій встановивши факт придбання позивачем товару у ТОВ «Дан Компані» на підставі первинних документів наданих позивачем, не перевірили, чи відповідають ці документи вимогам ч.ч. 1 та 2 статті 9 Закону № 996-XIV щодо зазначення в первинних документах обов`язкових реквізитів: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Верховний Суд вказав, що підхід судів попередніх інстанцій є формальним, оскільки з метою встановлення факту здійснення господарської операції у цій справі суди повинні були перевірити фізичні, технічні та технологічні можливості до вчинення тих чи інших дій, що становлять зміст господарської операції, як-от: можливість здійснення господарської діяльності з поставки товару, облік товару та його рух по складу; реалізація отриманих товарів в межах здійснення господарської діяльності; факт транспортування, розвантаження та зберігання товару; наявність персоналу, який здійснював прийняття товару; наявність основних фондів, зокрема вид та технічні характеристики транспортних засобів для здійснення перевезення такого роду товару, які зазначені у видаткових накладних. Також суди повинні були перевірити наявність економічної вигоди (виправданість, ризик) від спірних господарських операцій і ділової мети.

Зокрема, Верховний Суд звернув увагу на те, що контролюючий орган, доводячи відсутність реального змісту операцій між позивачем і вказаним вище контрагентом, посилався, на те, що товариством надано товарно-транспортні накладні, у яких не містяться обов`язкові реквізити щодо місця навантаження та розвантаження товару, а частина видаткових накладних складена без дотримання вимог, встановлених законодавством.

У контексті наведеної позиції Верховного Суду, яка в силу вимог ч. 5 статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є обов`язковою для суду першої інстанції при новому розгляді справи, суд зазначає наступне.

У видаткових накладних, долучених до матеріалів справи позивачем, відсутні відомості про місце передачі товару, а міститься лише інформація у вигляді запису «м. Київ». Водночас, згідно з умовами договору від 10 грудня 2014 року № 148/24-12/14, специфікацій до нього та даних товарно-транспортних накладних, відвантаження товару відбулось у м. Макіївці, тобто видаткові накладні були складені передчасно, адже вони повинні бути підписані під час виконання вимог договору поставки та складені у місті відвантаження, а саме у м. Макіївці.

Отже, в порушення вимог ч. 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, долучені позивачем до матеріалів справи видаткові накладні виписані з порушенням встановленого порядку, а саме, відсутнє відображення необхідних реквізитів, які б підтверджували передачу продукції від постачальника до покупця (у видаткових накладних відсутнє конкретне місце складання видаткових накладних).

Відповідно до листа ДФС від 15 січня 2016 року № 621/6/99-99-19-02-02-15 та наказу Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року № 363, затверджено Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні (далі - Правила № 363), у додатку 7 яких визначено форму товарно-транспортної накладної (далі також - ТТН).

Пунктом 11.1 Правил № 363 визначено, що ТТН є основним документом на перевезення вантажів. Згідно з розділом 1 Правил № 363, ТТН - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно- матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Визначена форма ТТН є обов`язковою до використання всіма суб`єктами господарської діяльності незалежно від форм власності та сфери управління.

Згідно з п. 11.4 Правил № 363, ТТН на перевезення вантажів автомобільним транспортом Замовником (вантажовідправником) виписуються в кількості не менше чотирьох екземплярів; вантажовідправник всі екземпляри засвідчує підписом і за необхідності - печаткою (штампом).

Згідно з п. 11.1 Правил № 363, ТТН може оформлюватись суб`єктом господарювання без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та асиькість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які надають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.

Пунктами 11.4-11.9 вказаних Правил, які врегульовують питання оформлення документів на перевезення, визначено, що ТТН на перевезення вантажів автомобільним транспортом Замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менш чотирьох екземплярів. Замовник (вантажовідправник) засвідчує всі екземпляри товарно-транспортної накладної підписом і при необхідності печаткою (штампом).

Після прийняття вантажу згідно з товарно-транспортною накладною водій (експедитор) підписує всі її екземпляри.

Перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у Замовника вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача (у разі потреби й печаткою або штампом), передається Перевізнику.

Аналіз зазначених норм дає змогу дійти висновку, що всі чотири екземпляри ТТН мають бути ідентичними за змістом та підтверджувати обставини перевезення товару в розрізі, в тому числі місця навантаження товару та пункту розвантаження.

Водночас товарно-транспортні накладні, складені на відпуск продукції, вважатимуться недійсними без доданих доручень, без підпису одержувачів, як і ті, що мають виправлення.

Однак, в порушення положень Правил № 363, долучені позивачем до матеріалів справи ТТН не містять обов`язкових реквізитів, а саме: конкретного місця навантаження (лише зазначено місто Донецьк); конкретного місця розвантаження (лише зазначено місто Макіївка).

В той же час, у ТТН в графі «відпуск за довіреністю вантажоодержувача: серія» значиться довіреність за № ВСРД0000028 від 12 березня 2015 року виданою Никифоров С.С. В той же час, такої довіреності позивачем до матеріалів справи долучено не було.

У зв`язку з наведеним, не вбачається можливим встановити ким саме отримано вищевказаний товар, де саме навантажувався та розвантажувався товар, а отже неможливо прослідкувати рух товарів від контрагента до позивача.

Більше того, жодного документа, що підтверджує наявність складських приміщень у позивача у м. Макіївці, до матеріалів справи також долучено не було.

У розрізі зазначеного суд звертає увагу на те, що наявність або відсутність окремих документів, а також недоліки в їх оформленні не можуть бути підставою для висновку про відсутність господарських операцій та для відмови платнику податку у формуванні податкового зобов`язання, якщо інші об`єктивні дані свідчать про зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі платника у зв`язку з його господарською діяльністю. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій, зокрема у постанові від 12 червня 2018 року у справі № 825/3419/14.

Одне лише посилання на відсутність документів на перевезення придбаного товару, а також недоліки в їх оформленні не може бути достатньою підставою для позбавлення платника права на формування податкового обліку, якщо обставини у справі не викликають сумніву в тому, що поставка товару відбулася. Однак, за іншого складу обставин у справі відсутність товарно-транспортних накладних або суттєві недоліки у їх оформленні, як документа, що супроводжує вантаж при транспортуванні, може свідчити проти факту поставки товару.

Так, наявність первинних документів є обов`язковою, але не єдиною достатньою умовою для формування податкового обліку, оскільки виконання зобов`язання за правочином зумовлює складання й інших документів. Формальне складення лише первинного документа не є беззаперечним доказом реальності конкретної господарської операції, якщо контролюючий орган наводить доводи, які ставлять під сумнів її здійснення, зокрема доводи щодо неможливості здійснення поставок контрагентом з огляду на відсутність у нього матеріальних, трудових ресурсів для здійснення підприємницької діяльності та не відповідність при цьому номенклатури придбаних товарів номенклатурі поставлених товарів згідно з даними з Єдиного реєстру податкових накладних; епізодичну або обмежену терміном, на який припадають дати виписування документів на операцію з постачання, фінансову та податкову звітність контрагента, не відображення у цій звітності відповідних податкових зобов`язань, відсутність контрагента за місцезнаходженням. Такі доводи підлягають ретельній перевірці судом з використанням засобів доказування, передбачених нормами КАС, в тому числі й інших, не первинних документів, складання яких передбачено законодавством або є загальноприйнятим за звичаями ділового обороту.

Відповідно до статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 73 КАС України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Хоч товарно-транспортна накладна не є первинним документом, коли спір стосується встановлення реальності господарської операції, її наявність та належне оформлення є належним доказом переміщення товару, враховуючи, що перевезення є одним із етапів поставки. Це стосується й інших документів, які повинні супроводжувати поставку відповідно до правових норм, умов договору або загальної практики.

Відсутність такого документа або суттєві недоліки в його оформленні може ставити під сумнів реальний характер господарської операції, особливо з урахуванням інших обставин, які свідчать про її безтоварність, наприклад, об`єктивна неможливість здійснення господарських операцій контрагентом, враховуючи податкову інформацію щодо характеру його діяльності; не встановлення джерела походження товару за результатами аналізу ланцюга постачання за даними Єдиного реєстру податкових накладних (так званий «обрив» ланцюга постачання); не відповідність предмета поставки видам господарської діяльності контрагентів у ланцюгу постачання; наявність кримінальних проваджень щодо контрагента; відсутність документів бухгалтерського обліку, складення яких передбачено правовими нормами або є загальноприйнятим за звичаями ділового обороту, та/чи суттєві недоліки в їх оформленні, тощо.

У постанові від 14 лютого 2020 року (адміністративне провадження № К/9901/26975/18) Верховний Суд зробив висновок, що у разі надання контролюючим органом доказів, які спростовують дійсність чи повноту даних поданої платником податків податкової звітності, платник податків відповідно до встановленого частиною 1 статті 77 КАС обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу), повинен довести, що у нього були встановлені законом підстави для врахування задекларованих в податковому обліку даних при визначені суми податкового зобов`язання.

З`ясовуючи обставини щодо реальності вчинення господарської операції, слід ретельно перевіряти доводи контролюючого органу про фактичне нездійснення господарської операції, викладені в актах перевірки або зафіксовані іншими доказами.

Документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються, тощо.

У постанові Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 825/3990/14 викладена правова позиція, що недоведеність фактичного здійснення господарської операції позбавляє первинні документи юридичної значимості для цілей формування податкової вигоди, а покупця - права на формування цієї податкової вигоди навіть за наявності правильно оформлених за зовнішніми ознаками та формою, але недостовірних та у зв`язку з цим юридично дефектних первинних документів, та незважаючи на наявність у платника податку доказів сплати продавцеві вартості товарів/послуг, якщо рух коштів не забезпечений зв`язком з господарською діяльністю учасників цих операцій. При цьому, відсутність ділової мети також є підставою для відмови у наданні податкової вигоди.

З урахуванням зазначеного, суд констатує відсутньою можливість підтвердити факт транспортування, розвантаження та зберігання товару за договором від 10 грудня 2014 року №148/24-12/14.

Більше того, суд звертає увагу на те, що учасники цивільно-правової угоди самостійно у п. 5.1 Розділу 5 договору від 10 грудня 2014 року № 148/24-12/14 визначили для себе перелік обов`язкових для підтвердження виконання договірних зобов`язань документів, серед яких вказали, довіреність, але позивачем не надано належних доказів видачі відповідним особам товариства довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей, як і самих довіреностей.

Підсумовуючи наведене вбачається, що позивачем не надано довіреності, журнали реєстрації довіреностей на отримання товару та інші супровідні документі, що не підтверджує факту їх надання та не дає можливості зробити висновки щодо зв`язку відповідних витрат позивача з фінансово-господарською діяльністю підприємства. Тобто, позивач не підтвердив факт виконання договору від 10 грудня 2014 року № 148/24-12/14 у зв`язку з відсутністю первинних документів, необхідність яких передбачена умовами самого договору.

Враховуючи все зазначене вище, обґрунтованими є викладені відповідачем в акті перевірки висновки про порушення позивачем вимог податкового законодавства у наведеній частині, що стосується його взаємовідносин з ТОВ «Дан Компані» у лютому, березні 2015 року.

Таким чином, суд вважає безпідставними доводи позивача про необґрунтованість викладених відповідачем в акті перевірки висновків про порушення позивачем вимог податкового законодавства. А як наслідок, правомірним та таким, що не підлягає скасуванню, є оскаржуване податкове повідомлення-рішення відповідача, що ґрунтується на зазначених висновках акту перевірки.

Відповідно до статті 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень ч.ч. 1 та 2 статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За наслідком здійснення аналізу оскаржуваного рішення на відповідність наведеним вище критеріям, суд, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки оскаржуване рішення відповідає наведеним у ч. 2 статті 2 КАС України критеріям.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 263 КАС України суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову товариства з обмеженою відповідальністю «Східспецремонт» (03150, місто Київ, вулиця Єжи Гедройця, будинок 6, приміщення 10; ) до Головного управління ДПС у м. Києві (04116, місто Київ, вулиця Шолуденка, 33/19; ) про визнання протиправним та скасування рішення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 01 листопада 2022 року.

Суддя П.В. Вовк