Справа № 640/27045/20
Суддя: Черпіцька Людмила Тимофіївна
Дата ухвалення: 2022-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого-судді: Черпіцької Л.Т., суддів: Пилипенко О.Є., Собківа Я.М., за участю секретаря: Висоцького А.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від "29" грудня 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області, Державної судової адміністрації України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 (за винятком днів відпустки) із застосуванням статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік";

- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області провести перерахунок суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", та виплатити недоотриману частину коштів;

- зобов`язання Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області подати у п`ятиденний строк звіт про виконання судового рішення.

В обґрунтування заявлених вимог позивачем зазначено, що Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Київській області протиправно протягом квітня-серпня 2020 року виплачено грошове забезпечення з урахуванням обмежень визначених статтею 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", внаслідок чого сплачено суддівську винагороду в меншому розмірі.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від "29" грудня 2021 р. позов задоволено частково.

Стягнуто з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області на користь ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року в сумі 158886,44 грн. (сто п`ятдесят вісім тисяч вісімсот вісімдесят шість гривень сорок чотири копійки), з відрахуванням з цієї суми податків та обов`язкових платежів.

Зобов`язати Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати ОСОБА_1 недоплаченої суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року в сумі 158886,44 грн. (сто п`ятдесят вісім тисяч вісімсот вісімдесят шість гривень сорок чотири копійки).

У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що застосування до спірних правовідносин частин першої та третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" зі змінами є порушенням гарантованого Конституцією України та Законом України "Про судоустрій і статус суддів" права на належне матеріальне забезпечення судді, яке гарантується державою у статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Також суд першої інстанції дійшов висновку, що належним і достатнім способом захисту прав, інтересів позивача в спірних відносинах є стягнення на її користь з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області недоплаченої суми суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 у сумі 158886,44 грн., з відрахуванням податків та обов`язкових платежів, та зобов`язання Державної судової адміністрації України здійснити фінансування Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати позивачу недоплаченої суддівської винагороди в сумі 158886,44 грн. за період з 18.04.2020 по 27.08.2020.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області подало апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі скаржник, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, що Територіальне управління як розпорядник коштів нижчого рівня не мало правових підстав для виплати суддівської винагороди без застосування обмежень, встановлених Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (у редакції Закону № 553-ІХ).

Також, скаржник наголошує, що рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 № Ю-р/2020 не є підставою для нарахування та виплати позивачу недорахованої суддівської винагороди відповідно до статті 135 Закону з 18.04.2020 до 28.08.2020, оскільки зазначене рішення не поширюється на правовідносини, що виникли до дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Крім того, скаржник вважає, що він є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки головним розпорядником бюджетних коштів є Державна судова адміністрація України.

Державна судова адміністрація України подала відзив на апеляційну скаргу, у якому підтримала апеляційну скаргу Територіального управління. У відзиві зазначила, що ДСА України є головним розпорядником коштів Державного бюджету України щодо Територіального управління, відповідно Територіальне управління є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня. Суддя перебуває у певних трудових відносинах із судовою установою, де він працює, виконуючи свої посадові обов`язки. ДСА України не нараховує та не здійснює виплату суддівської винагороди суддям. Нарахування та виплата суддівської винагороди позивачу здійснюється Територіальним управлінням з бюджетних коштів, як розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня.

Також ДСА України вказала, що рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020 на спірні правовідносини з 18.04.2020 до 28.08.2020 не може вплинути, оскільки правовідносини у цій справі виникли до прийняття такого рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до прийняття такого рішення.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не подав.

31.10.2022 до суду апеляційної інстанції від скаржника надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в якому він просить, з урахуванням участі в іншому судовому засіданні його представника, відкласти, призначене судове засідання, на іншу дату та час.

Колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, оскільки явка сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалась, усім учасникам справи було надано достатній час для подачі відзиву, у зв`язку з чим, в силу приписів ч. 2 ст. 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, тому, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній доказів, без участі представника скаржника.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що Указом Президента України від 15.04.2008 №362/2008 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Обухівського районного суду Київської області строком на 5 років.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 23.05.2013 №3057-VII ОСОБА_1 обрано на посаду судді Обухівського районного суду Київської області безстроково.

Позивачем додано довідку Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області від 30.09.2020 №322, відповідно до якої обмеження суддівської винагороди за період з квітня по вересень 2020 року становило - 158886,44 грн.: у квітні 2020 року - 18041,91 грн., у травні 2020 року - 47360,00 грн., у червні 2020 року - 47360,00 грн., у липні 2020 року - 8236,53 грн., у серпні 2020 року - 44992,00 грн.

Не погоджуючись з виплатою суддівської винагороди в період з 18.04.2020 по 28.08.2020 у меншому розмірі, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам скаржника, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Спірні відносини стосуються виплати позивачу суддівської винагороди в період з 18.04.2020 по 28.08.2020 в розмірі, що не перевищує 10 мінімальних заробітних плат.

Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється Законом про судоустрій.

Статтею 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII (у редакції, чинній на час існування спірних відносин):

суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами (частина перша);

суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: вислугу років; перебування на адміністративній посаді в суді; науковий ступінь; роботу, що передбачає доступ до державної таємниці (пункти 1-4 частини другої);

базовий розмір посадового окладу судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року (пункт 2 частини третьої);

до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються регіональний коефіцієнт 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб (пункт 3 частини четвертої).

суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі, зокрема, за наявності стажу роботи більше 20 років - 50 відсотків (частина п`ята);

обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків (частина дев`ята).

Судом першої інстанції установлено, що позивач проходив публічну службу на посаді судді Обухівського районного суду Київської області в період 18.04.2020 по 28.08.2020.

Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13.04.2020 №553-IX (набрав чинності 18.04.2020) внесено зміни до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14.11.2019 №294-IX.

Відповідно до статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14.11.2019 № 294-IX (у редакції Закону України 13.04.2020 №553-IX) доповнено статтею 29, за якою:

установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки (частина перша);

зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина друга).

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)" (частина третя).

Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- частин першої, третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14.11.2019 №294-IX зі змінами;

- абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13.04.2020 №553-IX.

Згідно з резолютивною частиною Рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020, положення Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14.11.2019 №294-IX зі змінами, Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13.04.2020 №553-IX, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 17.11.2020 №1006-IX статтю 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" виключено.

Верховний Суд у постанові від 03.03.2021 справа №340/1916/20 дійшов висновку, що оскільки Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13.04.2020 №553-IX не є законом про судоустрій, цим Законом чи іншими законами не вносилися зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII стосовно розміру суддівської винагороди, тому цей Закон не може встановлювати розмір винагороди судді. Розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру суддівської винагороди), яка виникла у зв`язку з набранням чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13.04.2020 №553-IX, має вирішуватися на користь Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII.

Нормотворчі колізії є непоодиноким явищем всередині системи права, тому якщо усе ж склалася ситуація з суперечливим правовим регулюванням, її вирішення має ґрунтуватися на підході, відповідно до якого перевагу в застосуванні має спеціальна правова норма, якщо її видання передбачено актом вищої юридичної сили.

Для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII, які попри те, що в часі цей закон прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13.04.2020 №553-IX.

Конституція України має найвищу юридичну силу, тому "спеціальність" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII, зокрема стаття 135, що спирається передусім на конституційні положення частини другої статті 130 Основного Закону України і є своєрідним її "продовженням", у цьому випадку безапеляційно долає доктринальний принцип подолання колізії правових норм, за яким наступний закон з того самого питання скасовує дію попереднього (попередніх).

Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14.11.2019 №294-IX (у редакції Закону України 13.04.2020 №553-IX) має іншу сферу регулювання. Вимоги щодо його змісту містяться в частині другій статті 95 Конституції України та деталізовані у Бюджетному кодекс України. Цей Закон не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.

Верховний Суд підсумував, що обмеження виплати судді, починаючи з 18.04.2020, суддівської винагороди розміром, що не перевищує десять прожиткових мінімумів на підставі статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14.11.2019 №294-IX (у редакції Закону України 13.04.2020 №553-IX) було неправомірним.

Подібні правові висновки щодо необґрунтованості обмеження суддівської винагороди на підставі Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" висловлені Верховним Судом у постанові від 09.12.2021 справа №280/6910/20.

Судом першої інстанції встановлено, що внаслідок запровадження Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13.04.2020 №553-IX обмеження з виплати суддівської винагороди в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, позивачу виплачено суддівську винагороду в меншому розмірі, різниця - 158886,44 грн.

З огляду на наведене правове регулювання та правові висновки Верховного Суду, встановлені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність обмеження суддівської винагороди в період з 18.04.2020 по 27.08.2020.

Щодо належного способу захисту з урахуванням особливостей фінансування судів та повноважень Державної судової адміністрації як головного розпорядника коштів, то Верховний Суд в постанові від 24.09.2020 у справі №280/788/19 висловив правову позицію, за якою з урахуванням положень частини першої статті 151 чинного Закону України "Про судоустрій і статус суддів", відповідно до якої Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом, а також враховуючи правила статті 2 Бюджетного кодексу України, пунктів 1, 2, 3, 4 "Положення про Державну судову адміністрацію України", затвердженого рішенням Ради суддів України від 22.10.2010 №12 (у редакції рішення Ради суддів України від 04.06.2010 №50), правильними є висновки про те, що Державна судова адміністрація України є головним розпорядником бюджетних коштів та учасником бюджетного процесу у питаннях фінансування судової системи. За цих обставин наявні правові підстави для зобов`язання Державної судової адміністрації України здійснити фінансування відповідного суду з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого для виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення відповідних виплат.

Такої правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 09.12.2021 справа №280/6910/20, предметом розгляду якої було визнання протиправними дій Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 із застосуванням статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" та зобов`язання провести перерахунок суддівської винагороди за відповідний період, обчисливши її відповідно до статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", виплативши недоотриману частину.

У постанові Верховного Суду від 09.12.2021 справа №440/6544/20 також зазначено, що стягнення суддівської винагороди на користь позивача має здійснюватися шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів", головним розпорядником якої є Державна судова адміністрація України.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що належним та достатнім способом захисту прав, інтересів позивача в спірних відносинах є стягнення на її користь з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області недоплаченої суми суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 у сумі 158886,44 грн., з відрахуванням податків та обов`язкових платежів, та зобов`язання Державної судової адміністрації України здійснити фінансування Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати позивачу недоплаченої суддівської винагороди в сумі 158886,44 грн. за період з 18.04.2020 по 27.08.2020.

Подібну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду від 24 вересня 2021 року у справі №440/3656/20.

Викладене спростовує доводи скаржника про те, що останній не є належним відповідачем у справі, оскільки, оскаржуваним рішенням ДСА зобов`язано здійснити фінансування Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати позивачу недоплаченої суддівської винагороди в сумі 158886,44 грн. за період з 18.04.2020 по 27.08.2020.

Щодо доводів ДСА України про те, що ТУ ДСА України в Київській області, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, не мало правових підстав для невиконання вимоги ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» про застосування обмеження максимального розміру, у т.ч. суддівської винагороди 10 мінімальними заробітними платами та і надалі нараховувати і виплачувати суддівську винагороду всупереч вказаній нормі, а також доводів апеляційної скарги про те, що у період з 18.04.2020 по 27.08.2020 норма про застосування обмеження суддівської винагороди 10 мінімальними заробітними платами була чинною та підлягала застосуванню, тому Територіальне управляння, здійснюючи нарахування та виплату суддівської винагороди суддям, у т.ч. і позивачу, за рахунок бюджетних коштів, не міг здійснювати її нарахування, ігноруючи норми бюджетного законодавства України, то колегія суддів вважає, що такі доводи є необґрунтованими, оскільки розмір суддівської винагороди в період існування спірних правовідносин повинен був визначатися приписами ст. 135 Закону №1402-VIII.

Тобто при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди відповідач мав керуватися виключно Законом №1402-VIII, а застосування ним положень ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (Закон доповнено статтею 29 згідно із Законом №553-IX від 13.04.2020 року) суперечить ч. 2 ст. 130 Конституції України.

Колегія суддів погоджується з доводами відповідача про те, що він міг проводити нарахування та виплату лише в рамках законодавства України в межах видатків Державного бюджету України, проте на переконання колегії суддів це не спростовує наведені вище висновки про те, що при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди позивача Територіальне управляння повинно було керуватися приписами ст. 135 Закону №1402-VI.

Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає, оскільки вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо застосування норм матеріального права.

Крім того, аналізуючи всі доводи учасників справи, апеляційний суд враховує висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні від 21.01.1999 р. по справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм процесуального та матеріального права, судом першої інстанції встановлено всі обставини, що мають значення для справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для скасування оскаржуваного рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від "29" грудня 2021 р. - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 01.11.2022.

Головуючий суддя Судді: Л.Т. Черпіцька О.Є. Пилипенко Я.М. Собків