Справа № 480/6959/21
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2022-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2022 р. Справа № 480/6959/21

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Русанової В.Б. , Жигилія С.П. , Жигилія С.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Адміністрації Державної прикордонної служби України на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 02.02.2022, головуючий суддя І інстанції: С.В. Воловик, м. Суми, у справі № 480/6959/21

за позовом ОСОБА_1

до Адміністрації Державної прикордонної служби України

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі за текстом ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Адміністрації державної прикордонної служби України (далі за текстом Адміністрація Держприкордонслужби, відповідач), у якому просив суд :

визнати протиправними дії Адміністрації державної прикордонної служби України щодо відмови в оформленні та направленні необхідних документів до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, відповідно до ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби»;

зобов`язати Адміністрацію державної прикордонної служби України оформити та направити необхідні документи до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, відповідно до ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби»;

стягнути з Адміністрації державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 1808 грн понесених судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог послався на протиправність відмови відповідача оформити та направити необхідні документи до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (далі за текстом ГУ ПФУ в Сумській області) для призначення пенсії за вислугу років, у зв`язку з неправильним застосуванням відповідачем вимог ст. ст. 8, 12, 17-1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ та приписів Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 року № 3-1 (далі за текстом Порядок № 3-1). Вважає, що вислуга років у пільговому обчисленні враховується при призначенні пенсії за вислугу років, а тому, оскільки він має вислугу років 27 років 09 місяців 00 днів, з яких 19 років 00 місяців 24 дні календарна; 08 років 08 місяців 06 днів пільгова, відповідно до Порядку № 3-1 відповідач зобов`язаний направити необхідні документи до ГУ ПФУ в Сумській обл. для призначення позивачу пенсії за вислугу років.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 02.02.2022 у справі № 480/6959/21, ухваленим у порядку письмового провадження, позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправними дії Адміністрації державної прикордонної служби України щодо відмови в оформленні та направленні необхідних документів до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, відповідно до ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби».

Зобов`язано Адміністрацію державної прикордонної служби України оформити та направити необхідні документи до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, відповідно до ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби».

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Адміністрації державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений при зверненні до суду в розмірі 908 грн. 00 коп., а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 500 грн. 00 коп.

Відповідач, не погодившись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи та неправильне застосуванням норм матеріального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, посилаючись на п. «а» ч. 1 ст. 12 Закону № 2262-ХІІ у редакції зі змінами, внесеними Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 № 3668-VI, постанову Кабінету Міністрів України (далі за текстом КМУ) від 17.07.1992 № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб» (далі за текстом постанова КМ України № 393), у редакції зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 № 119 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393», наполягав на відсутності у позивача права на пенсію за вислугу років відповідно до ст. 12 Закону № 2262-ХІІ, оскільки для призначення такої пенсії враховується тільки календарна вислуга років, якої у позивача недостатньо. Так, календарна вислуга років позивача, без врахування пільгової, становить 19 років 00 місяців 06 днів, тобто менше 24 років 06 місяців, як того вимагає п. «а» ч. 1 ст. 12 Закону № 2262 ХІІ.

Звернув увагу суду апеляційної інстанції на правові висновки Верховного Суду щодо питання врахування пільгової вислуги років при призначенні пенсії за вислугу років, викладені у постановах від 22.01.2019 у справі № 295/10742/16-а, від 27.02.2019 у справі № 295/6454/17, від 10.07.2019 у справі № 299/509/15-а, від 25.07.2019 у справі № 806/1402/16, від 22.08.2019 у справі № 295/7220/16-а, від 28.10.2019 у справі № 200/2857/19-а, від 17.06.2020 у справі № 337/2596/17 та від 16.07.2020 у справі № 200/9829/18-а, згідно з якими в силу норм статті 12 Закону № 2262 ХІІ не застосовується пільгове обчислення вислуги років для призначення пенсії за вислугу років.

Вважає, що судом першої інстанції помилково враховано правову позицію Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду, викладену у постанові від 03 березня 2021 року у справі 805/3923/18-а, за змістом якої, з огляду на норми ст. ст. 12, 17-1 Закону № 2262 ХІІ, пільгове обчислення періоду проходження військової служби є похідним від визначальної підстави і може визначатись іншими підзаконними нормативно-правовими актами, зокрема, постановою КМ України № 393.

При цьому апелянт зазначив, що якщо посилатись на п. 3 постанови КМ України № 393, якою передбачений порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону № 2262-ХІІ, то потрібно брати до уваги, що до вказаного пункту з 16.02.2022 були внесені зміни, відповідно до яких пільгове обчислення вислуги років враховується лише щодо визначення розміру пенсії, але не щодо її призначення.

Також вказав на ухвалення судом першої інстанції рішення без залучення третьої особи ГУ ПФУ в Сумській області, проведення судового розгляду без виклику учасників справи та пропущення позивачем строку на звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом (позивачу стало відомо про порушення його прав щодо призначення пенсії за вислугу років у день виключення його зі списків особового складу та всіх видів забезпечення - 19.08.2019, проте з позовом до суду звернувся лише 26.07.2021, тобто поза межами установленого процесуальним законом шестимісячного строку).

Позивач у надісланому до суду відзиві на апеляційну скаргу просив залишити останню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Обґрунтовуючи свою правову позицію зазначив, що апелянт не оспорює розрахунок вислуги років позивача та не надає жодних доказів неповного з`ясування обставин справи судом першої інстанції та недотримання останнім при вирішенні справи норм матеріального права. Вважає, що судом першої інстанції правильно застосовано до спірних правовідносин норми Закону № 2262 і норми Порядку № 3-1, порушення яких призвело до неправомірних дій відповідача.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з наказом начальника 5-го прикордонного загону Східного регіонального управління Держприкордонлужби від 01.08.2019 № 220-ОС «Про особовий склад» позивача у званні старшого прапорщика виключено зі списків особового складу загону як такого, що звільнений з військової служби в запас наказом начальника 5-го прикордонного загону Східного регіонального управління Держприкордонслужби від 01.07.2019 № 183-ОС за підпунктом «а» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку з закінченням строку контракту).

На день звільнення ОСОБА_1 мав 19 років 00 місяців 06 днів вислуги років у календарному обчисленні та у пільговому обчисленні 08 років 08 місяців 24 дні, а загалом: 27 років 09 місяців 00 днів, що підтверджується витягом із вказаного вище наказу (копія а.с. 8).

Позивач звернувся до відповідача з заявою про здійснення підготовки та подання до органу, що призначає пенсію (ГУ ПФУ в Сумській області) необхідних документів для призначення пенсії за вислугу років відповідно до Порядку № 3-1.

Листом відповідача від 15.07.2021 № 115/Б-8229-4028 повідомлено, що позивач не має права на пенсію, оскільки вислуга років (19 років 00 місяців 06 днів) не відповідає умовам призначення пенсії за вислугу років, установленим п. «а» ч. 1 ст. 12 Закону № 2262-ХІІ, а тому у відповідача відсутні правові підстави для надання доручення Сумському прикордонному загону про підготовку документів, необхідних для призначення пенсії за вислугу років на умовах, визначених ст. 12 Закону № 2262-ХІІ.

Не погодившись з відмовою відповідача, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати такі дії протиправними та зобов`язати Адміністрацію Держприкордонслужби здійснити підготовку та подати до ГУ ПФУ в Сумській області необхідні документи для призначення пенсії за вислугу років відповідно до Порядку № 3-1.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та з урахуванням правового висновку, наведеного у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 03 березня 2021 року у справі № 805/3923/18-а, зазначив про наявність у позивача достатньої вислуги років для призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 12 Закону № 2262 ХІІ, в той час як відповідач неправомірно ухилився від свого обов`язку звернутись до ГУ ПФУ в Сумській області з необхідними документами для призначення позивачу пенсії за вислугу років.

Судом першої інстанції встановлено, що на підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем надано копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с. 11), акту здачі-приймання робіт (надання послуг) № 18-07/21 від 26.07.2021 (а.с. 14), договору про надання правової допомоги № 01-06/21 від 04.06.2021 (а.с. 12-13), а також квитанцію про сплату 900 грн. адвокату (а.с.6).

При частковому задоволенні вимог про розподіл судових витрат на правничу допомогу та стягненні з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 500 грн суд першої інстанції виходив з принципу співмірності та враховував, що провадження було відкрито за правилами спрощеного позовного провадження, справа є незначної складності, адвокат у судові засідання для розгляду справи не з`являвся, а надані адвокатом послуги зводились виключно до оформлення позовної заяви.

Перевіряючи відповідність до норм процесуального законодавства висновків суду першої інстанції в частині встановлення факту дотримання позивачем строку на звернення до адміністративного суду з позовом колегія суддів зазначає таке.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Відповідно до ч. ч. 1 - 4 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Якщо рішення за результатами розгляду скарги позивача на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень не було прийнято та (або) вручено суб`єктом владних повноважень позивачу у строки, встановлені законом, то для звернення до адміністративного суду встановлюється шестимісячний строк, який обчислюється з дня звернення позивача до суб`єкта владних повноважень із відповідною скаргою на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Вказаними вище положеннями адміністративного процесуального законодавства передбачено право особи на звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав і строки такого звернення. Для встановлення строку звернення до адміністративного суду необхідно встановити коли позивач дізнався або міг дізнатись про порушення своїх прав.

Згідно з вимогами позовної заяви, оскаржувані дії відповідача полягали у відмові в оформленні та направленні необхідних документів до ГУ ПФУ в Сумській області для призначення позивачу пенсії за вислугу років відповідно до ст. 12 Закону № 2262 ХІІ у відповідь на звернення позивача з відповідною заявою.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону № 2262 ХІІ, крім пенсій військовослужбовцям строкової служби та членам їх сімей, врегульоване Порядком № 3-1.

Заяви про призначення пенсії за вислугу років та по інвалідності особам, звільненим зі служби, які мають право на пенсію згідно із Законом, та особам, які мають право на пенсійне забезпечення відповідно до міжнародних договорів у галузі пенсійного забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, подаються цими особами до головних управлінь Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі через уповноважені структурні підрозділи Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства надзвичайних ситуацій України, Міністерства інфраструктури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної прикордонної служби України, Державної податкової служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державної інспекції техногенної безпеки України (п. 1 Порядку № 3-1).

При цьому, згідно з п. 6 Порядку № 3-1 днем звернення за призначенням пенсії є день подання до відповідного органу, що призначає пенсії, письмової заяви про призначення пенсії з усіма необхідними для вирішення цього питання документами, а в разі пересилання заяви і документів поштою дати їх відправлення.

Порушення прав позивача полягало в ухиленні від виконання обов`язку звернутись до ГУ ПФУ в Сумській області відповідно до положень Порядку № 3-1. Такий обов`язок виник у відповідача після отримання заяви позивача, поданої згідно з Порядком № 3-1, з цього ж моменту і настає день звернення за призначенням пенсії (п. 6 Порядку № 3-1). Оскільки законодавством не передбачений обов`язок звернутись з заявою для призначення пенсії за вислугу років згідно з Порядком № 3-1 в певний строк, то реалізація права на пенсію та строк, з якого почнеться її виплата повністю залежить від волевиявлення особи, яка має право на пенсію.

За загальною теорією права, праву кожної особи кореспондує обов`язок іншої особи (юридичної особи, фізичної особи, держави) забезпечити реалізацію такого прав.

Позивач звернувшись до відповідача з заявою відповідно до Порядку № 3-1 виявив бажання реалізувати своє право на пенсію за вислугу років. З моменту відповідного звернення позивач має прав на належне виконання відповідачем свого обов`язку оформити та подати необхідні документи до ГУ ПФУ в Сумській області, як це передбачено Порядком № 3-1, у разі якщо позивач має необхідну вислугу років для призначення такої пенсії. Таке право виникає у позивача на підставі, зокрема, ст. 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відмова відповідача виконати свій обов`язок порушила право позивача, а тому відлік строку на звернення до адміністративного суду за захистом такого право слід відраховувати з моменту, коли позивач дізнався про таку відмову.

Така відмова стала відома позивачу тільки після її отримання у письмовому вигляді, що відповідно до листа відповідача від 15.07.2021 № 115/Б-8229-4028 (а. с. 9 10), сталося не раніше 15.07.2021, коли вказаний лист був сформований у системі діловодства відповідача.

До суду з адміністративним позовом позивач звернувся 02.08.2021.

Колегія суддів вважає невірними посилання відповідача на те, що позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав після виключення його зі списків особового складу загону, оскільки підставою для направлення відповідачем до ГУ ПФУ в Сумській області необхідних документів для оформлення пенсії за вислугу років є заява позивача, подана згідно з Порядком № 3 1, а звільнення зі служби саме по собі не є підставою для направлення таких документів відповідачем.

Колегія суддів зауважує, що предметом судового розгляду була відмова відповідача підготовити та направити відповідні документи до ГУ ПФУ в Сумській області, а не відмова у призначенні пенсії. З такої самої підстави і не підлягають урахуванню доводи апелянта про необхідність залучення ГУ ПФУ в Сумській області, як третьої особи, оскільки рішення суду жодним чином не впливає на права та обов`язки ГУ ПФУ в Сумській області, а тому суд першої інстанції не мав обов`язку залучати його як третю особу. До цього ж, відповідач не подавав відповідних клопотань до суду першої інстанції.

Як вбачається з ухвали Сумського окружного адміністративного суду від 03.08.2021 в справі № 480/6959/21 (а. с. 18) розгляд справи призначався у спрощеному порядку без виклику учасників справи. Розгляд справи в спрощеному провадженні відповідав положенням ст. 257 КАС України, а тому виклик учасників справи не здійснювався відповідно до процесуального законодавства.

Колегія суддів не вбачає порушень норм процесуального законодавства з боку суду першої інстанції, у тому числі, у частині встановлення факту дотримання позивачем строку на звернення до адміністративного суду з позовом.

Перевіряючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права та аналізуючи доводи апелянта щодо їх порушення колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості й в інших випадках, передбачених законом (ст. 46 Конституції України).

Загальні умови і порядок пенсійного забезпечення осіб, які перебували на службі, зокрема, в органах поліції, визначені Законом № 2262-XII. Цим законом установлені умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 12 Закону № 2262-ХІІ у редакції, чинній на день звернення позивача до відповідача з заявою про призначення пенсії за вислугу років, пенсія за вислугу років призначається: особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д», «ж» статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки і більше.

Частиною другою статті 17 Закону № 2262-XII визначено, що до вислуги років поліцейським, особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України при призначенні пенсії на умовах цього Закону додатково зараховується час їхнього навчання (незалежно від форми навчання) у цивільних вищих навчальних закладах, а також в інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання, до вступу на військову службу, службу до органів внутрішніх справ, Національної поліції, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України або призначення на відповідну посаду в межах до п`яти років із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби.

Згідно зі ст. 17-1 Закону № 2262 ХІІ у редакції, чинній на день звернення позивача до відповідача з заявою про призначення пенсії за вислугу років, порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

У справі, що розглядається, позивач не має календарної вислуги років для призначення пенсії, проте, в нього наявний відповідний пільговий стаж, що не заперечується відповідачем.

Положеннями статті 17 Закону № 2262-XII визначено види служби та періоди часу, які зараховуються до вислуги років для призначення пенсії, а статтею 17-1 Закону № 2262-XII встановлено саме порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим законом. У свою чергу, вказаною нормою передбачено, що цей період та пільгові умови встановлюються саме Кабінетом Міністрів України.

Отже, Законом № 2262-XII передбачені пільгові умови для призначення пенсій за вислугу років, які встановлюються урядом, шляхом прийняття підзаконних нормативно-правових актів.

На виконання зазначеної норми КМ України прийнято постанову КМ України № 393, відповідно до абзацу другого пункту першого установлено, що для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, особам, зазначеним у пунктах б-д, ж і з статті 1-2 такого Закону, до вислуги років зараховуються військова служба в Збройних Силах, Державній прикордонній службі, Національній гвардії, Управлінні державної охорони, Цивільній обороні України, внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ та інших військових формуваннях, створених Верховною Радою України, Службі безпеки України, Службі зовнішньої розвідки, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації, Державній спеціальній службі транспорту.

Вказана постанова є підзаконним нормативно-правовим актом, мета якого конкретизувати нормативне регулювання з метою вирішення питань, що виникають з приводу призначення пенсії за вислугу років, зокрема, і на пільгових умовах.

При застосуванні положень указаної вище постанови щодо обчислення вислуги років позивача для встановлення його права на призначення пенсії за вислугу років колегія суддів виходить з правової позиції Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду, яка викладена в постанові від 03 березня 2021 року у справі № 805/3923/18-а, згідно з якої суд відступив від правових висновків, викладених, зокрема, у постановах Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 295/6301/17, від 10 липня 2019 року у справі № 1840/3347/18, від 22 серпня 2019 року у справі № 295/7220/16-а, від 30 вересня 2019 року у справі № 360/1432/19, від 27 березня 2020 року у справі № 569/727/17, від 23 червня 2020 року у справі № 750/10827/16-а, від 20 січня 2021 року у справі № 620/509/19, і, з метою приведення судової практики до єдиного тлумачення при застосуванні норм Закону № 2262-XII у частині призначення пенсії за вислугу років, зробив висновок про те, що основним актом, на підставі якого здійснюється обчислення періоду проходження військової служби для зарахування його до стажу є Закон № 2262-XII. Пільгове обчислення періоду проходження військової служби є похідним від визначальної підстави і може визначатись іншими підзаконними нормативно-правовими актами, зокрема, Постановою № 393. Можливість пільгового обчислення вказаного періоду пов`язується, насамперед, зі спеціальним статусом, якого особи набули в результаті виконання відповідної роботи, яка визначена у законодавчому порядку.

Таким чином, при призначенні пенсії за вислугу років потрібно враховувати і пільгове нарахування стажу. При цьому, календарна вислуга років не є визначальною для набуття права на призначення пенсії за вислугу років.

Вказана позиція була також підтримана у постанові Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 480/4241/18 та неодноразово застосовувалась Верховним Судом, зокрема, у постанові від 20 вересня 2022 року у справі № 640/12919/20, у постанові від 28 вересня 2022 року у справі № 813/1263/18.

Таким чином, вказана правова позиція Верховного Суду є релевантною.

Відповідач у апеляційній скарзі також посилається на те, що пунктом 3 постанови КМ України № 393, у редакції зі змінами, внесеними постановою КМ України від 16.02.2022 № 119, передбачено, що вислуга років на пільгових умовах зараховується тільки для визначення розміру пенсії, а не для її призначення, а тому позивач не має необхідної вислуги років для призначення йому такої пенсії.

Колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта з наступних підстав.

Відповідно до ст. 2 Закону № 2262 ХІІ військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби.

На підставі п. 6 Порядку № 3-1 та вказаної вище норми Закону № 2262 ХІІ слід прийти до висновку, що позивачу, як особі, яка має право на пенсійне забезпечення за Законом № 2262 ХІІ, призначається така пенсія після звільнення зі служби. Днем звернення позивача за призначенням пенсії за вислугу років є день подання позивачем до ГУ ПФУ в Сумській області через Адміністрацію Держприкордонслужби письмової заяви про призначення пенсії з усіма необхідними для вирішення цього питання документами.

Відмова відповідача у підготовці та відправленні необхідних документів до ГУ ПФУ в Сумській області для призначення позивачу пенсії була прийнята 15.07.2021, тобто до внесення змін від 16.02.2022 до постанови КМ України № 393.

Оскільки звернення позивача з заявою відповідно до Порядку № 3-1 до відповідача відбулося до внесення змін до постанови КМ України № 393, на які посилається апелянт, то необхідно встановити чи мають вказані зміни зворотну дію в часі.

Частиною першою статті 58 Конституції України установлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Питання щодо дії законів та інших нормативно-правових актів у часі було предметом розгляду Конституційного Суду України, який у рішенні від 09.02.1999 у справі № 1-7/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (абз. 2 п. 2 мотивувальної частини рішення).

Враховуючи положення ч. 1 ст. 58 Конституції України та наведене вище рішення Конституційного Суду України, при розгляді заяви позивача про призначення йому пенсії за вислугу років відповідач повинен був керуватися постановою КМ України № 393 у редакції, чинній на день звернення позивача з такою заявою.

Предметом судового розгляду в суді першої інстанції була відмова відповідача від вчинення дії, направлених на виконання свого обов`язку щодо оформлення та направлення необхідних документів для призначення пенсії. Доводи відповідача про законність відмови позивачу в оформленні та поданні необхідних документів до ГУ ПФУ в Сумській області, викладені в апеляційній скарзі, які ґрунтуються на внесенні змін від 16.02.2022 до постанови КМ України № 393, суперечать нормам Конституції України щодо дії законів та інших нормативно-правових актів у часі.

Згідно з абз. 1 п. 3 постанови КМ України № 393, у редакції, чинній на день звернення позивача до відповідача з заявою про призначення пенсії за вислугу років, до вислуги років для призначення пенсій особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, зараховується на пільгових умовах, зокрема, один місяць служби за три місяці: період проходження служби у військовому резерві під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, під час безпосередньої участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів; час проходження служби, протягом якого особа брала участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції наявність у позивача 19 років 00 місяців 06 днів вислуги у календарному обчисленні та у пільговому обчисленні 08 років 08 місяців 24 дні, а загалом: 27 років 09 місяців 00 днів, тобто необхідну кількість вислуги років, яка передбачена п. «а» ч. 1 ст. 12 Закону № 2262-ХІІ, для призначення пенсії за вислугу років із зарахуванням на пільгових умовах часу проходження служби.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач на день звернення до відповідача з відповідною заявою мав право на призначення пенсії за вислугу років, що в свою чергу кореспондується з обов`язком Адміністрації Держприкордонслужби після отримання такої заяви направити необхідні документи до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби».

Керуючись принципом верховенства права, гарантованим ст. 8 Конституції України та ст. 6 КАС України, суд на підставі ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так суд враховує судову практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Згідно з ч. 2 ст. 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Беручи до уваги вищенаведені норми права, враховуючи, що невчинення відповідачем відповідних дій призвело до порушення права позивача у спірних відносинах, колегія суддів вважає належним способом захисту порушеного права ОСОБА_1 зобов`язання Адміністрації державної прикордонної служби України оформити та направити необхідні документи до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, відповідно до ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби».

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними у справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що колегія суддів не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Адміністрації Державної прикордонної служби України - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 02.02.2022 у справі № 480/6959/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді В.Б. Русанова С.П. Жигилій С.П. Жигилій