Справа № 520/4507/22
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2022-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

31 жовтня 2022 р. справа № 520/4507/22

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України про визнання дій противоправними та спонукання до внесення змін до інтегрованої картки, -

встановив:

Позивач, ОСОБА_1 (далі по тексту - заявник, громадянин, платник ЄСВ), у порядку адміністративного судочинства заявив до ГУ ДПС у Харківській області вимоги про: 1) визнання протиправною бездіяльності з приводу неприведення у відповідність інтегрованої картки платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування шляхом виключення з обліку суми нарахування у розмірі 8.786,95грн. (недоїмка - 6.301,32грн., штраф - 1.690,95грн., пеня - 794,68грн.); 2) зобов`язання виключити з обліку інтегрованої картки платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування суму нарахування у розмірі 8.786,95грн. (недоїмка - 6.301,32грн., штраф - 1.690,95грн., пеня - 794,68грн.).

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що єдиний соціальний внесок сплачувався вчасно та в повному обсязі, а тому спірні суми недоїмки, штрафу та пені мають бути виключені з інтегрованої картки платника, але субєктом владних повноважень з цього приводу була вчинена протиправна бездіяльність.

Відповідач, Головне управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (далі за текстом - контролюючий орган, владний суб`єкт, адміністративний орган, ГУ, Управління, орган публічної адміністрації), з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що громадянин не забезпечив своєчасних платежів з єдиного внеску на загальнообов"язкове державне соціальне страхування (далі за текстом - ЄСВ). Стверджував, що у результаті погашення платником заборгованості, що виникла 19.07.2019 та в подальшому виникала щокварталу, поточними сплатами єдиного внеску в порядку календарної черговості їх виникнення, в ІКП самозайнятої особи в автоматичному режимі були довідково нараховані штрафні санкції та пеня за несвоєчасну сплату, проте ані рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) ЄСВ, ані вимога про оплату недоїмки з ЄСВ відносно заявника не приймались.

Суд, вивчивши доводи позову і відзиву на позов, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

За викладеним у позові твердженнями: 1) заявник з 10.04.2013р. за власною ініціативою (заявою) знаходиться на обліку контролюючого органу у якості платника ЄСВ як самозайнята особа адвокат, 2) 2.757,18грн. ЄСВ за 2 квартал 2019р. було сплачено 17.07.2019р. (у той час як граничний строк оплати припадав на 20.07.2019р.), 3) нарахований 19.10.2020р. ЄСВ за 3 квартал 2020р. у сумі 3.178,12грн. не підлягав оплаті у звязку із виконанням функцій найманого працівника у штаті ТОВ «Житлострой-3»; 4) нарахований 19.01.2021р. ЄСВ за 4 квартал 2020р. у сумі 3.300,00грн. не підлягав оплаті у звязку із виконанням функцій найманого працівника у штаті ТОВ «Житлострой-3».

Згідно з відомостями Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообовязкового державного соціального страхування протягом 2019р. не відображено виконання заявником функцій найманого працівника в аспекті оплати роботодавцем ЄСВ, а у період липень 2020р.-серпень 2021р. відображено виконання заявником функцій найманого працівника в аспекті оплати ЄСВ роботодавцем - ТОВ «Житлострой-3».

У наданій відповідачем ІКП заявника у якості платника ЄСВ (КОР платника у якості платника ЄСВ) відображені наступні облікові операції нарахування сум до сплати: 1) 21.01.2019р.- 2.457,18грн.; 2) 19.04.2019р. 2.754,18грн.; 3) 19.07.2021р. - 2.754,18грн.; 4) 21.10.2019р. 2.754,18грн.; 5) 20.01.2020р. 2.754,18грн.; 6) 21.04.2020р. 2.078,12грн.; 7) 20.07.2020р. 1.039,06грн.; 8) 19.10.2020р. 3.178,12грн.; 9) 19.01.2021р. 3.300,00грн.

Заявник заперечуючи відсутність оплати ЄСВ станом на 20.07.2019р. та відсутність обовязку з оплати ЄСВ станом на 19.10.2020р. і станом на 19.01.2021р., усупереч вимогам ч.2 ст.79 і ч.4 ст.161 КАС України, подав до суду лише копію документа про оплату ЄСВ у сумі 2.757,18грн. за 2 квартал 2019р.

Будь-яких інших доказів з приводу своєчасного та повного виконання публічного обовязку з оплати ЄСВ заявником до суду подано не було.

04.10.2021р. заявник подав до відповідача письмові звернення, де висловив незгоду із відомостями інформаційної картки платника ЄСВ (КОР платника ЄСВ) і просив списати 6.301,32грн. недоїмки з ЄСВ та пеню з ЄСВ.

Отже, предметом звернення заявника до відповідача ГУ ДПС у Харківській області була саме вимога про списання недоїмки з ЄСВ, списання штрафу з ЄСВ, списання пені з ЄСВ.

За цими зверненнями відповідачем була вчинена відмова, оформлена листом від 13.10.2021р. №44338/6/20-40-24-15-19 та листом від 13.10.2021р. №44333/6/20-40-24-15-19.

У той же час, стверджуючи про невідповідність закону управлінського волевиявлення органу публічної адміністрації з приводу відображення відомостей про стан розрахунків по ЄСВ у КОР (ІКП, ІТС) (а не про відмову у списанні недоїмки з ЄСВ, списанні штрафу з ЄСВ, списанні пені з ЄСВ), заявник ініціював даний спір, вирішуючи який по суті і перевіряючи відповідність закону оскарженого рішення владного суб`єкта, суд зазначає, що до відносин, які склались на підставі установлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.

У ч.2 ст.19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Розглядаючи справу, суд зважає, що відповідно до ч. 1 ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Суд відмічає, що суспільні відносини з приводу справляння ЄСВ регламентовані, насамперед, приписами Закону України від 08.07.2010р. №2464-VI Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі за текстом - Закон №2464-VI) в частині визначення кола платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі за текстом ЄСВ); порядку нарахування, обчислення та сплати ЄСВ; розміру ЄСВ; моменту виникнення та припинення публічного обовязку з оплати ЄСВ; складу, порядку ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; заходів державного примусу у сфері справляння ЄСВ (складів протиправних діянь, мір юридичної відповідальності, правових актів індивідуальної дії субєкта владних повноважень з приводу примусового виконання публічного обовязку з оплати ЄСВ).

Водночас із цим, згадані відносини також деталізовані як положеннями Податкового кодексу України (в частині правил адміністрування ЄСВ, процедури реалізації владної компетенції контролюючого органу, визначення податкової адреси боржника та порядку сповіщення платника про рішення контролюючого органу(, так і положеннями Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" (зокрема, в частині набуття громадянином правового статусу фізичної особи підприємця і припинення цього статусу).

При цьому, у силу ч.1 ст.2 Закону №2464-VI дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

За визначенням п.2 ч.1 ст.1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі за текстом ЄСВ) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Коло платників ЄСВ окреслено законодавцем у положеннях ч.1 ст.4 Закону №2464-VI, де відносно громадянина застосований критерій «ініціативи праці», тобто у разі коли громадянин є роботодавцем або особою, котра забезпечує себе роботою самостійно, то такий громадянин підпадає під визначення платника ЄСВ за абз.3 п. 1 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI, абз.4 п.1 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI, п.4 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI, п.5 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI.

Так, відповідно до п.5 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI платниками ЄСВ є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Розмежування категорій громадян за критерієм «ініціативи праці» присутній також і у положеннях Податкового кодексу України, у розумінні п.п.14.1.226 ст.14 якого самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Отже, використана законодавцем у нормах Податкового кодексу України категорія самозайнята особа поглинає як фізичних осіб-підприємців, так і осіб, котрі провадять незалежну професійну діяльність.

При цьому, категорія "незалежна професійна діяльність" кваліфікована законодавцем безвідносно до такої ознаки (критерію) як отримання доходу.

Працівником за визначенням п.п.14.1.195 ст.14 Податкового кодексу України є фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Таким чином, у контексті норм Податкового кодексу України людина як учасник суспільних відносин може одночасно діяти і у якості самозайнятої особи, і у якості найманого працівника.

Законодавець у нормах ст.4 Закону №2464-VІ закону розмежовує платників ЄСВ на фізичних осіб-підприємців (п.4 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI) та на осіб, які провадять незалежну професійну діяльність (п.5 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI), але у нормах п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464-VI запроваджує для них однакові правила справляння ЄСВ (окрім, фізичних осіб підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), указуючи, що для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 51 частини першої статті 4 цього Закону ЄСВ нараховується, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток). У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному періоді або окремому місяці звітного періоду, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Звідси слідує, що за загальним правилом обєктом справляння ЄСВ для платника ЄСВ ФОП та платників ЄСВ самозайнятої особи є отриманий дохід, проте у силу спеціального правила - у разі неодержання доходу згаданий платник ЄСВ зобовязаний обчислити і сплатити ЄСВ у сумі, не меншій за розмір мінімального страхового внеску.

Згідно з п.5 ч.1 ст.1 Закону №2464-VІ мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця;

Частиною 5 ст.9 Закону №2464-VІ передбачено, що єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

Змістом наведених норм Закону №2464-VІ повністю спростовуються доводи заявника про те, що самозайнята особа повинна сплачувати ЄСВ виключно у разі отримання доходу від провадження незалежної професійної діяльності.

Суд акцентує увагу заявника на тому, що нормами Закону №2464-VІ платник ЄСВ самозайнята особа не звільняється від виконання обовязку з оплати ЄСВ у разі одночасного виконання однією і тією ж людиною як функцій самозайнятої особи, так і функцій найманого працівника за трудовим договором і оплати ЄСВ роботодавцем.

Такий висновок (про неприйнятність подвійного справляння ЄСВ із різних доходів однієї і тієї ж людини, одержаних у якості найманого працівника за трудовим договором та отриманих у межах провадження власної професійної незалежної діяльності) сформульований, зокрема, у постанові Верховного Суду від 27.11.2019р. по справі №160/3114/19.

Однак, суд не знаходить підстав для поширення цього висновку на спірні суспільні відносини, бо предметом спору у згаданій справі є правовий акт індивідуальної дії субєкта владних повноважень, котрим на платника ЄСВ самозайняту особу у статусі адвоката покладено обовязок оплати ЄСВ, а у спірних правовідносинах предметом спору є незгода платника ЄСВ із проведенням контролюючим органом у ІКП платника ЄСВ (КОР платника ЄСВ) облікових операцій з нарахування ЄСВ, умовного/довідкового нарахування штрафу, умовного/довідкового нарахування пені, тобто суспільні відносини до моменту винесення контролюючим органом як субєктом владних повноважень відповідного рішення як акту управлінського характеру.

Згідно з ч.8 ст.9 Закону №2464-VI платники ЄСВ, зазначені у пунктах 4, 5 та 51 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

У розумінні ст.1 Закону №2464-VI несплачені у визначений законом строк суми ЄСВ набувають правового статусу недоїмки з ЄСВ.

При цьому, за спеціальним застереженням ч.6 ст.25 Закону №2464-VI за рахунок сум, що надходять від платника єдиного внеску або від державної виконавчої служби, погашаються суми недоїмки, штрафних санкцій та пені у порядку календарної черговості їх виникнення. У разі якщо платник має несплачену суму недоїмки, штрафів та пені, сплачені ним суми єдиного внеску зараховуються в рахунок сплати недоїмки, штрафів та пені у порядку календарної черговості їх виникнення.

Звідси слідує, що законом запроваджено імперативне веління, у силу якого поза волею платника ЄСВ - боржника та попри визначену ним юридичну долю власного майна у вигляді грошових коштів, сплачені суми ЄСВ підлягають першочерговому зарахуванню в погашення тієї частині недоїмки з ЄСВ, що виникла раніше у часі.

Проте, у межах даного спору заявник не оскаржує управлінських волевиявлень відповідача контролюючого органу з приводу зміни призначення проведених платником платежів по погашенню ЄСВ.

Судом достеменно з`ясовано, що владний суб`єкт у спірних правовідносинах перевірку платника податків не здійснював, акт перевірки не складав, будь-яких правових актів індивідуальної субєкта владних повноважень не приймав, а у межах даного спору лише вчинив управлінське волевиявлення з приводу відмови у задоволенні вимоги від 04.10.2021р. про списання недоїмки з ЄСВ, списання штрафу з ЄСВ, списання пені з ЄСВ.

Суд зазначає, що за загальним правилом п.18 ч.1 ст.19, п.19 ч.1 ст.4 КАС України, п.1 ч.2 ст.24, п.2 ч.2 ст.24, ч.3 ч.2 ст.24 Митного кодексу України під рішенням субєкта владних повноважень слід розуміти - письмовий акт, під дією субєкта владних повноважень - вчинок з приводу реалізації управлінського повноваження, під бездіяльністю - ухилення від виконання обовязку.

До того ж, управлінське волевиявлення владного суб`єкта (окрім перелічених вище форм) може втілюватись і у вигляді письмової відмови (листа) чи фактичної відмови, котрі за змістом, формою, способом реалізації повноваження не є рішенням чи дією, але здатні до створення перешкоди у реалізації публічного суб`єктивного права заявника-приватної особи.

У пункті 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень необхідно розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Водночас для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій, а важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість і межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів особи.».

У спірних правовідносинах органом публічної адміністрації звернення заявника було розглянуто по суті, за наслідками чого було вчинено управлінське волевиявлення у формі відмови, втіленої у письмовому листі.

Відмова як прояв управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень не може бути ототожнена із бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, а тому позов за основною вимогою до задоволення не підлягає у зв`язку із відсутністю події вчинення субєктом владних повноважень бездіяльності.

До того ж, суд нагадує, що за визначенням п.19 ч.1 ст.4 КАС України індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Як то указано у ч.4 ст.25 Закону №2464-VI, податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску. Вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску, винесена за результатами документальної перевірки, надсилається (вручається) платнику в порядку, визначеному статтею 42 Податкового кодексу України. Вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску, винесена з метою стягнення недоїмки з єдиного внеску у разі його несплати платником у визначені цим Законом строки, надсилається податковим органом платнику в паперовій та/або електронній формі у порядку, визначеному статтею 42 Податкового кодексу України.

Відповідно до ч.10 ст.25 Закону №2464-VI на суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу.

Згідно з п.2 ч.11 ст.25 Закону №2464-VI податковий орган за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) ЄСВ застосовує до платника ЄСВ штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум.

Частиною 14 ст.25 Закону №2464-VI прямо обумовлено, що про нарахування пені та застосування штрафів, передбачених цим Законом, посадова особа податкового органу у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, за погодженням з Пенсійним фондом, приймає рішення, яке протягом трьох робочих днів надсилається платнику єдиного внеску.

Але згідно з ч.15 ст.25 Закону №2464-VI суми штрафів та нарахованої пені, застосованих за порушення порядку та строків нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску, стягуються в такому самому порядку, що і суми недоїмки із сплати єдиного внеску. Суми штрафів та нарахованої пені включаються до вимоги про сплату недоїмки, якщо їх застосування пов`язано з виникненням та сплатою недоїмки.

За правилом ч.13 ст.25 Закону №2464-VI нарахування пені, передбаченої цим Законом, починається з першого календарного дня, що настає за днем закінчення строку внесення відповідного платежу, до дня його фактичної сплати (перерахування) включно. У разі оскарження платником єдиного внеску вимоги про сплату недоїмки нарахування пені зупиняється з дня подання скарги до податкового органу або позову до суду.

Згідно з ч.16 ст.25 Закону №2464-VI строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується.

При цьому, норми Закону №2464-VI не визначають не лише присікального (преклюзивного), а взагалі будь-якого строку направлення вимог про сплату недоїмки з ЄСВ на адресу боржників.

Звідси чітко, явно та однозначно слідує, що зміна правового становища приватної особи платника ЄСВ (і зміна стану субєктивних прав та обовязків приватної особи платника ЄСВ) відбувається не у звязку із відомостями ІКП платника ЄСВ (КОР платника ЄСВ), а звязку із прийняттям контролюючим органом або вимоги про стягнення недоїмки з ЄСВ, або рішення про нарахування штрафу та обчислення пені.

Сторонами даного спору фактично визнано, що таких правових актів індивідуальної дії субєктом владних повноважень у спірних правовідносинах не приймалось.

Самі по собі будь-які умовні/довідкові нарахування в ІКП платника ЄСВ (КОР платника ЄСВ) обєктивно не здатні спричинити зміни стану субєктивних прав та обовязків учасника суспільних відносин - платника ЄСВ, адже додаткових обовязків на платника ЄСВ не покладають, правового становища приватної особи як платника ЄСВ не погіршують.

Тому позов не підлягає до задоволення із міркувань відсутності порушеного субєктивного права у публічно-правових відносинах як обєкту судового захисту.

Окремо суд звертає увагу на те, що звертаючись до відповідача, заявник просив саме про списання недоїмки з ЄСВ, списання штрафу з ЄСВ, списання пені з ЄСВ.

Натомість, звертаючись до суду, заявник просив про виключення з обліку інтегрованої картки платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування суму нарахування у розмірі 8.786,95грн. (недоїмка - 6.301,32грн., штраф - 1.690,95грн., пеня - 794,68грн.).

Відтак, предмет звернення заявника до контролюючого органу не співпадає із предметом позову, що є додатковим підтвердженням відсутності порушеного права як обєкту судового захисту.

Суд відзначає, що механізм списання ЄСВ згаданий законодавцем у приписах п.915 розділу VIII Закону України від 08.07.2010р. №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" у редакції Закону України від 13.05.2020р. №592-IX, Закону України від 14.07.2020р. №786-IX, Закону України від 04.12.2020р. №1072-IX, де передбачено, що підлягають списанню за заявою платника та у порядку, визначеному цим Законом, несплачені станом на 1 грудня 2020 року з урахуванням особливостей, визначених цим пунктом, суми недоїмки, нараховані платникам єдиного внеску, зазначеним у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, за період з 1 січня 2017 року до 1 грудня 2020 року, а також штрафи та пеня, нараховані на ці суми недоїмки включно до дати подання заяви про списання недоїмки, у разі якщо такими платниками не отримано дохід (прибуток) від їх діяльності, що підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб, та за умови подання до 1 березня 2021 року: а) особами, які станом на дату подання заяви про списання недоїмки є платниками, або у період з 1 січня 2017 року до дати подання заяви вважалися платниками, зазначеними у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), - державному реєстратору за місцем знаходження реєстраційної справи фізичної особи - підприємця заяви про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності та до податкового органу - звітності відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону за період з 1 січня 2017 року до 1 грудня 2020 року. Такі документи подаються платником (особою) виключно у випадку, якщо вони не були подані раніше; б) особами, які станом на дату подання заяви про списання недоїмки є платниками, або у період з 1 січня 2017 року до дати подання заяви вважалися платниками, зазначеними у пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, - до податкового органу за основним місцем обліку заяви про зняття з обліку як платника єдиного внеску та звітності відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону за період з 1 січня 2017 року до 1 грудня 2020 року. Такі документи подаються платником (особою) виключно у випадку, якщо вони не були подані раніше.

Після отримання у встановленому законом порядку відповідних відомостей від державного реєстратора або заяви про зняття з обліку як платника єдиного внеску та за умови подання платником єдиного внеску (особою) зазначених документів (якщо відповідні документи не були подані раніше) податковий орган протягом 15 робочих днів проводить камеральну перевірку, за результатами якої приймає рішення про списання суми недоїмки, штрафних санкцій і пені або вмотивоване рішення про відмову списання суми недоїмки, штрафних санкцій і пені.

Податковим органом може бути прийнято рішення про відмову списання суми недоїмки, штрафних санкцій і пені, за умови якщо за результатами перевірки буде встановлено, що: 1) платник податків отримав дохід (прибуток) від здійснення підприємницької та/або незалежної професійної діяльності протягом періоду з 1 січня 2017 року до 1 грудня 2020 року; 2) суми недоїмки, а також штрафи та пеня, нараховані на суми недоїмки, були в повному обсязі самостійно сплачені платником (особою) або стягнуті у порядку, передбаченому цим Законом.

У разі якщо суми недоїмки, а також штрафи та пеня, нараховані на суми недоїмки, були частково самостійно сплачені платником (особою) та/або стягнуті у порядку, передбаченому цим Законом, податковий орган приймає рішення про списання суми недоїмки, штрафних санкцій і пені у частині, що залишилася несплаченою.

Штрафні санкції до платника єдиного внеску, передбачені пунктом 7 частини одинадцятої статті 25 цього Закону, за наведених умов не застосовуються.

Вимога про сплату суми недоїмки, штрафних санкцій і пені вважається відкликаною у день прийняття податковим органом рішення про списання суми недоїмки, штрафних санкцій і пені.

Нараховані та сплачені або стягнуті за зазначений період суми недоїмки, штрафних санкцій і пені відповідно до цього Закону не підлягають поверненню.

Податковий орган протягом п`яти робочих днів з дня прийняття рішення про списання недоїмки з єдиного внеску, а також штрафів та пені, нарахованих на ці суми, надає територіальним підрозділам державної виконавчої служби інформацію про такі списані суми недоїмки з єдиного внеску в розрізі платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

З дня винесення податковим органом рішення про списання недоїмки з єдиного внеску, а також штрафів та пені, нарахованих на ці суми недоїмки, на підставі наданої податковим органом інформації підлягають закінченню відкриті державною виконавчою службою виконавчі провадження та припиняються заходи примусового виконання рішень щодо стягнення таких сум з платників єдиного внеску, яким здійснюється списання сум недоїмки, а також штрафів та пені, нарахованих на ці суми недоїмки, відповідно до цього пункту в порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження".

Будь-яких інших випадків списання недоїмки з ЄСВ, списання штрафу з ЄСВ, списання пені з ЄСВ нормами спеціального акту законодавства Закону України від 08.07.2010р. №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" не передбачено.

За застереженням ч.1 ст.2 Закону №2464-VI дія норм Податкового кодексу України не може бути поширена на спірні правовідносини.

Доказів подання до 1 березня 2021 року будь-яких заяв з приводу списання ЄСВ учасниками спору до матеріалів справи не приєднано.

Відтак, контролюючий орган вчинив цілком протиправну відмову у задоволенні звернень заявника від 04.10.2021р. з приводу списання недоїмки з ЄСВ, списання штрафу з ЄСВ, списання пені з ЄСВ, позаяк звернення заявника від 04.10.2021р. з приводу списання недоїмки з ЄСВ, списання штрафу з ЄСВ, списання пені з ЄСВ не підпадали під дію п.915 розділу VIII Закону України від 08.07.2010р. №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" у редакції Закону України від 13.05.2020р. №592-IX, Закону України від 14.07.2020р. №786-IX, Закону України від 04.12.2020р. №1072-IX.

З приводу саме виключення з ІКП платника ЄСВ (КОП ЄСВ) будь-яких облікових операцій заявник до відповідача-контролюючого органу не звертався, жодних відмов або бездіяльності із приводу задоволення цих звернень не отримував.

Окремо суд зважає, що згідно з наданими відповідачем субєктом владних повноважень відомостями станом на 28.10.2022р. за відомостями ІКП заявника як платника ЄСВ заборгованість з оплати ЄСВ відсутня.

Відтак, у межах даної справи взагалі відсутній предмет спору, що виключає порушення субєктивного права заявника.

Розв`язуючи спір, суд відзначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України і повинен виконуватись шляхом подання до суду доказів і наведення у процесуальних документах адекватних аргументів відповідності закону вчиненого волевиявлення і безпідставності доводів іншого учасника справи.

У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не підтвердженого документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

До того ж і у силу правового висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19 визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що субєкт владних повноважень у спірних правовідносинах під час розгляду і вирішення по суті звернень заявника приватної особи від 04.10.2021р. з приводу списання недоїмки з ЄСВ, списання штрафу з ЄСВ, списання пені з ЄСВ дотримався вимог ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк обставини фактичної дійсності з`ясував повно, належну норму закону визначив вірно, помилок у тлумаченні змісту належної норми закон не припустився, надав оцінку усім юридично значимим факторам, унаслідок чого вчинене управлінське волевиявлення узгоджуються і з нормативним регламентуванням, і із характером, змістом та наслідками вчинків приватної особи.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), вичерпно реалізував діючі механізми зясування об`єктивної істини; надав розгорнуту оцінку усім юридично значимим факторам, доводам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; у достатньому поза розумним сумнівом обсязі виклав власні міркування та мотиви з приводу тлумачення змісту норм права, оцінки обставин спору та доводів сторін.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Перелічені заявником у тексті позову постанови Верховного Суду не можуть бути визнані релевантними відносно обставин цього спору, позаяк стосуються випадків скасування вимог контролюючого органу про сплату недоїмки з ЄСВ, а не випадків спонукання контролюючого органу до списання ЄСВ чи випадків спонукання контролюючого органу до внесення змін у ІКП платника ЄСВ (КОП платника ЄСВ).

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст. 139 КАС України та Закону України Про судовий збір.

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, ст.ст. 241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко