Справа № 440/2889/21
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2022-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2022 р. Справа № 440/2889/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 12.05.2022, головуючий суддя І інстанції: Н.І. Слободянюк, м. Полтава, по справі № 440/2889/21

за позовом ОСОБА_1

до ІНФОРМАЦІЯ_1

про визнання протиправними бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ

06.05.2022 ОСОБА_1 (далі по тексту ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі по тексту ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідач), в якому просив суд визнати протиправними рішення, дії чи бездіяльність, вчинені суб`єктом владних повноважень відповідачем на виконання рішення суду, у якій просив суд:

визнати протиправними дії, вчинені суб`єктом владних повноважень відповідачем на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12.05.2021 у справі № 440/2889/21 в частині нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 26 червня 2015 року по 01 лютого 2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби без врахування щомісячної додаткової грошової винагороди та вимог п. 3 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260;

зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 (далі по тексту ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідач) нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01 лютого 2018 року, з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яка була отримана позивачем, відповідно до вимог п. 3 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260 та частково нарахованої та сплаченої відповідачем позивачу грошової компенсації в порядку добровільного виконання вказаного судового рішення.

В обґрунтування вказаної заяви посилався на виконання відповідачем рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12.05.2021 у справі № 440/2889/21 (набрало законної сили 26.07.2021) лише в частині перерахування грошових коштів в сумі 15483,41 грн без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, яку отримував ОСОБА_1 за час проходження військової служби та без застосування п. 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, при визначенні кількості днів невикористаної додаткової відпустки, що підтверджується змістом листа ІНФОРМАЦІЯ_4 № 9/2/1650 від 29.10.2021 (копія а.с. 58) та розміром суми, яка була фактично виплачена відповідачем 21.10.2021 в порядку добровільного виконання рішення суду від 12.05.2021.

Вважаючи, що відповідачем добровільно не виконано вказане рішення суду від 12.05.2021, позивач 06.01.2022 звернувся до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області ПівнічноСхідного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Суми) з виконавчим листом для примусового стягнення невиконаної в добровільному порядку частини рішення суду від 12.05.2021, на підставі чого 13.01.2022 було відкрито виконавче провадження, яке 17.02.2022 закінчене з огляду на фактичне виконання в повному обсязі ІНФОРМАЦІЯ_2 рішення згідно з виконавчим документом.

Проте позивач, заперечуючи повне виконання судового рішення відповідачем, наполягає на наявності підстав для визнання протиправною бездіяльності відповідача в порядку ст. 383 КАС України в частині невиконання рішення суду від 12.05.2021 в повному обсязі при визначенні кількості днів невикористаної додаткової відпустки та здійсненні нарахування компенсації за невикористану відпустку в зменшеному розмірі.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 12.05.2022 заяву представника ОСОБА_1 про визнання протиправними дій, вчинених відповідачем на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 року у справі №440/2889/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, повернуто заявнику.

Позивач, не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 12.05.2022 по справі №440/2889/21 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга вмотивована твердженнями про помилковість висновків суду першої інстанції щодо пропущення позивачем передбаченого ст. 383 КАС України десятиденного строку для звернення до суду з відповідною заявою, відсутності у позивача права на оскарження бездіяльності відповідача в порядку, передбаченому ст. 383 КАС України, повного та добровільного виконання відповідачем рішення суду від 12.05.2022, як таких, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Вважає, судом першої інстанції невірно встановлено дату, з якої розпочався десятиденний строк для подачі заяви в порядку ст. 383 КАС України, оскільки не враховано, що позивачем вчинялись заходи щодо примусового виконання судового рішення, які не призвели до його повного виконання та поновлення прав ОСОБА_1 , про що останній дізнався з постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 17.02.2022, яку отримав лише 04.05.2022, а до суду звернувся 06.05.2022, тобто в межах строку, передбаченого ст. 383 КАС України.

Щодо відсутності у позивача права на оскарження бездіяльності відповідача в порядку ст.383 КАС України та посилань суду на те, що вимоги його заяви не пов`язані з неналежним виконанням відповідачем рішення суду від 12.05.2021, зазначив, що рішення суду від 12.05.2021 не виконане повністю, а суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі фактично розглянув по суті його заяву в порядку ст. 383 КАС України, що, відповідно до процесуального законодавства не може бути підставою для її повернення заявникові (повернути таку заяви можливо лише у випадку, якщо вона не відповідає вимогам ч. 2 ст. 383 КАС України).

Відповідач не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 2 ст. 312 КАС України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 року у справі № 440/2889/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01 лютого 2018 року.

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01 лютого 2018 року; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2021 року апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_4 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 року по справі № 440/2889/21 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії повернуто відповідачу.

Отже, вказане рішення набрало законної сили 26.07.2021.

31 серпня 2021 року Полтавським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист по справі № 440/2889/21, яким зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01 лютого 2018 року.

На виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 року у справі №440/2889/21 згідно з виконавчим листом, виданим 31 серпня 2021 року, ІНФОРМАЦІЯ_2 29 жовтня 2021 року виплачено ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 15 483,41 грн та на запит його представника листом ІНФОРМАЦІЯ_4 № 9/2/1650 від 29 жовтня 2021 року ОСОБА_1 надано довідку - розрахунок грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік.

Судом першої інстанції зазначено, що вказані обставини визнаються позивачем в позовній заяві та підтверджуються платіжним дорученням № 3196 від 21 жовтня 2021 року, листом ІНФОРМАЦІЯ_4 № 9/2/1650 від 29 жовтня 2021 року та довідкою розрахунком, а також повідомленням ІНФОРМАЦІЯ_1 про виконання судового рішення.

ОСОБА_1 подано до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) заяву від 06 січня 2022 року про примусове виконання судового рішення.

Постановою Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 13 січня 2022 року за заявою стягувача було відкрито виконавче провадження ВП № 68145235 з примусового виконання виконавчого листа № 440/2889/21, виданого Полтавським окружним адміністративним судом 31 серпня 2021 року, а постановою від 17 лютого 2022 року виконавче провадження закінчено у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі судового рішення згідно з виконавчим листом.

Вважаючи, що відповідачем не виконано рішення суду від 12.05.2021 в повному обсязі, позивач 06.05.2022 звернувся до суду із заявою в порядку ст. 383 КАС України.

Повертаючи заяву позивача, суд першої інстанції виходив з її невідповідності вимогам ч. 2 ст. 383 КАС України, а саме пропущення позивачем десятиденного строку на звернення до суду з такою заявою та фактичне виконання відповідачем рішення суду від 12.05.2021. Вказав, що оскільки про виплачену суму компенсації та її розрахунок позивач дізнався в день фактичного отримання грошових коштів у порядку добровільного виконання відповідачем судового рішення та в день отримання довідки-розрахунку грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за 2015 2018 роки, тобто 29.10.2021, а з заявою в порядку, передбаченому ст. 383 КАС України, звернувся до суду лише 06.05.2022, то ним пропущений десятиденний строк на звернення до суду з вказаною вище заявою.

Окрім цього, суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 року у справі № 440/2889/21 було добровільно виконане відповідачем у повному обсязі, а вимоги позивача, викладені в заяві фактично породжують новий спір про право, який не був вирішений під час ухвалення вказаного рішення, а саме спір щодо порядку визначення грошового забезпечення для розрахунку належних виплат при звільненні, а тому звернення до суду з заявою в порядку ст. 383 КАС України не пов`язано з неналежним виконанням відповідачем рішення суду від 12.05.2021.

Доводи позивача щодо неповного виконання рішення суду від 12.05.2021 судом визнано безпідставними з посиланням на резолютивну частину рішення суду від 12.05.2021, в якій не вказано конкретну суму, що стягується з відповідача, та не відображено з яких саме видів грошового забезпечення слід обчислювати суму компенсації невикористаної відпустки.

Суд першої інстанції також посилався на висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм ст. 383 КАС України, викладені в постанові від 09.12.2021 у справі № 9901/235/20, за якими звернення до суду в порядку ст. 383 КАС України можливе лише у випадку, якщо позивач використав усі можливі засоби для примусового виконання такого рішення суду, а оскільки рішення суду від 12.05.2021, на думку суду першої інстанції виконане в повному обсязі, позивач не набув права на звернення до суду з заявою в порядку ст. 383 КАС України щодо неналежного виконання відповідачем рішення суду від 12.05.2021.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає таке.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що однією з основних засад здійснення судочинства є обов`язковість судового рішення.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з ч. 2 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Аналогічні положення містяться в статті 370 КАС України, відповідно до якої судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, за її межами.

Обов`язковість судових рішень, що набрали законної сили, для їх виконання на всій території України передбачена також приписами Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Аналізуючи наведені норми, колегія суддів зауважує, що судове рішення, що набрало законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок, тобто особа, якій належить виконати судове рішення, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Конституційний Суд України, розглядаючи справу N 1-7/2013, у рішенні від 26.06.2013 року звернув увагу, що вже неодноразово вказував на те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року N 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року N 11-рп/2012).

Виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішенні Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року в справі Горнсбі проти Греції суд наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будьяких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільноправових питань до суду (див. рішення у справі "Філіс проти Греції" (Philis v. Greece) (№ 1) від 27 серпня 1991 року, серія А, № 209, с. 20, п. 59). Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень (п. 40).

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 6 вересня 1978 року у справі "Класс та інші проти Німеччини", "із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури".

Також, Конституційний Суд України у Рішенні від 30 червня 2009 року №16-рп/2009 зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз. 1 пп. 3.2 п. 3, абз. 2 п. 4 мотивувальної частини).

Отже, у разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених нормами КАС України.

Статтею 372 КАС України визначений порядок виконання судових рішень в адміністративних справах.

Відповідно до частин 2, 4 вказаної статті судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.

Частина перша статті 373 КАС України визначає, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

З наведених вище норм вбачається, що рішення суду в адміністративних справах може бути виконане добровільно, з моменту набрання рішенням законної сили, та примусово, після відкриття відповідного виконавчого провадження. При цьому, виконання судового рішення, у якому порядку воно б не відбувалось, є невід`ємною складовою права на судовий захист.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4 ст. 383 КАС України особапозивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

У такій заяві зазначаються: 1) найменування адміністративного суду, до якого подається заява; 2) ім`я (найменування) позивача, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 3) ім`я (найменування) відповідача, посада і місце служби посадової чи службової особи, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 4) ім`я (найменування) третіх осіб, які брали участь у розгляді справи, поштова адреса, номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 5) номер адміністративної справи; 6) відомості про набрання рішенням законної сили та про наявність відкритого касаційного провадження; 7) інформація про день пред`явлення виконавчого листа до виконання; 8) інформація про хід виконавчого провадження; 9) документ про сплату судового збору, крім випадків, коли його не належить сплачувати за подання відповідної заяви; 10) перелік документів та інших матеріалів, що додаються.

Заяву, зазначену в частині першій цієї статті, може бути подано протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідним рішенням суду.

Так, стаття 383 КАС України передбачає можливість звернутися до суду з заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду. Ця стаття є останньою в розділі IV КАС України «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах» і містить чіткі вимоги до такої заяви, строк звернення, порядок її розгляду та наслідки невідповідності вимогам заяви.

Зі змісту цієї статті випливає, що як крайній захід для захисту прав особи позивача, на користь якої ухвалене рішення суду, закон встановив можливість звернення до суду з відповідною заявою.

Перед тим як подати таку заяву, стягувач має використати всі можливі засоби для виконання судового рішення. Зокрема, наявність рішення суду, яке набрало законної сили, зобов`язує суб`єкта владних повноважень здійснити його виконання. У випадку, коли боржник добровільно не виконує рішення суду, стягувач має вчинити дії для виконання рішення суду в примусовому порядку відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» № 1404VIII, і тільки після того, як стягувач використав усі можливості для примусового виконання рішення суду, а воно залишається не виконаним, тоді в такої особи виникає право звернутися до суду із заявою в порядку статті 383 КАС України.

Колегія суддів зазначає, що визначені вимоги до заяви, яка подається відповідно до статті 383 КАС України, зокрема, надання інформації про день пред`явлення виконавчого листа до виконання та інформації про хід виконавчого провадження, не є формальними вимогами, а навпаки є важливою інформацією, яка дає можливість суду визначити, чи не є передчасним звернення стягувача до суду з такою заявою.

Аналогічний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладено у постанові від 09.12.2021 в справі № 9901/235/20.

Отже, право на звернення до суду з заявою в порядку ст. 383 КАС України виникає тільки після того, як виконавче провадження з примусового виконання рішення суду від 12.05.2021 було відкрите і в ході примусового виконання вказаного рішення з`ясувалось, що воно не виконується відповідачем попри вчинення передбачених законодавством заходів, направлених на його примусове виконання. Таким чином, стаття 383 КАС України захищає право позивача на виконання рішення суду, як складову права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у випадку, коли відповідачем (боржником) є суб`єкт владних повноважень, і тільки після або під час використання заявником передбаченої законодавством України процедури примусового виконання рішення адміністративного суду, а тому про порушення такого права заявник не міг дізнатися раніше, ніж після звернення до виконавчої служби для примусового виконання відповідного рішення суду.

Колегія суддів зазначає, що задля правильного вирішення цього спору слід встановити момент, з якого належить відраховувати десятиденний строк на звернення позивачем до суду із заявою в порядку статті 383 КАС України.

У постанові від 21.03.2019 (справа №805/1458/17) Верховний Суд на підставі аналізу норм статті 383 КАС України дійшов такого висновку: «звернення до суду із заявою відповідно до статті 383 КАС України можливе за умови перебування виконавчого документа на примусовому виконані в органах державної виконавчої служби».

Отже, звернення з заявою в порядку ст.383 КАС України можливе лише після використання особою процедури примусового виконання рішення, яке не призвело до повного виконання судового рішення у спосіб, зазначений в резолютивній частині такого рішення.

З огляду на вищевикладене, висновок суду першої інстанції щодо обізнаності позивача про порушення своїх прав з дати отримання грошових коштів та довідки-розрахунку, тобто з 21.10.2021 та 29.10.2021 відповідно, з яких і слід відраховувати спірний строк з метою звернення з заявою в порядку ст.383 КАС України, є безпідставним, оскільки станом на вказані календарні дати виконавчий лист по справі № 440/2889/21, виданий 31.08.2021, ще не перебував на примусовому виконанні, а виконавче провадження не було відкрите (відкрито з 13.01.2022) , а позивачу на той час за будь-яких обставин не могло бути відомо про те, що відповідачем не буде виконано в повному обсязі судове рішення, навіть за наявності відповідного виконавчого провадження. Фактично, отримавши грошові кошти, як вважає позивач, у неповному обсязі, та довідку-розрахунок, ОСОБА_1 дізнався про факт ухилення відповідача від виконання рішення суду від 12.05.2021 в добровільному порядку, а не про порушення свого права в частині примусового виконання рішення суду відповідно до резолютивної частини останнього.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що судом першої інстанції невірно визначено дату початку відліку строку, з якого позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

У спірних правовідносинах позивач вважає, що його права порушені внаслідок невиконання відповідачем судового рішення у повному обсязі, а заходи примусового виконання не призвели до поновлення порушених прав.

Таким чином, необхідно встановити дату, з якої позивачу стало відомо про те, що заходи примусового виконання судового рішення не призвели до поновлення порушених прав позивача. З приводу цього, позивач наполягає, що такою датою є 04.05.2022 - день отримання постанови про закінчення виконавчого провадження.

Так, досліджуючи надані позивачем до суду першої інстанції докази, колегія суддів встановила, що позивач отримав постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Суми) Благадира Д. Г. про закінчення виконавчого провадження від 17.02.2022, лише 04.05.2022, що підтверджується копією супровідного листа до постанови № 3960 (а.с. 65) з відміткою про її отримання з підписом позивача 04.05.2022. При цьому, до суду першої інстанції позивач звернувся з заявою в порядку статті 383 КАС України 06.05.2022.

Відповідно до статті 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає копію супровідного листа з вказаною відміткою достатнім і належним доказом для встановлення дати отримання позивачем постанови про закінчення виконавчого провадження від 17.02.2022, якою у спірних відносинах є 04.05.2022.

Таким чином, позивач, звернувшись до суду з заявою в порядку ст.383 КАС України 06.05.2022, тобто після використання ним процедури примусового виконання рішення суду від 12.05.2021, як того вимагає ст. 383 КАС України, не припустився порушень десятиденного строку, передбаченого вказаною нормою процесуального права.

З приводу посилання суду першої інстанції на відсутність у позивача права на звернення до суду в порядку ст. 383 КАС України через фактичне виконання рішення суду від 12.05.2021 відповідачем добровільно колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. ч. 5, 6 ст. 383 КАС України у разі відповідності заяви вимогам, зазначеним у цій статті, вона підлягає розгляду та вирішенню в порядку письмового провадження або в судовому засіданні на розсуд суду протягом десяти днів з дня її отримання. Неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду такої заяви. У разі невідповідності заяви вказаним вище вимогам вона ухвалою суду, прийнятою в порядку письмового провадження, повертається заявнику. Така ухвала суду може бути оскаржена. За відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особипозивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

Наведеними вище положеннями процесуального законодавства передбачено, що рішення про повернення заяви, яка подана в порядку ст. 383 КАС України, приймається суддею тільки у випадку, якщо вона не відповідає вимогам ст. 383 КАС України. Інших підстав для повернення заяви в порядку ст. 383 КАС України законодавством не передбачено.

Надаючи правову оцінку обґрунтованості заяви позивача в частині наявності підстав для оскарження бездіяльності відповідача щодо невиконання в повному обсязі рішення суду від 12.05.2021 суд першої інстанції фактично вирішив справу по суті. Але, згідно з нормами ст. 383 КАС України рішення суду по суті вимог заяви може бути або про задоволення заяви або про залишення такої зави без задоволення. Повернення заяви на підставі необґрунтованості вимог, які в ній викладені, не передбачено процесуальним законодавством.

Отже, колегія суддів зазначає, що заява позивача та додані до неї документи (а.с. 54 66) відповідають вимогам ст. 383 КАС України, а тому така заява мала бути прийнята до розгляду та вирішена судом першої інстанції відповідно до ч. 5 ст. 383 КАС України.

В силу приписів частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засаді верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам процесуального закону ухвала Полтавського окружного адміністративного суду від 12.05.2022 не відповідає, оскільки, викладені в ній висновки щодо пропущення позивачем десятиденного строку на звернення до суду з заявою в порядку, передбаченому статтею 383 КАС України, не відповідають дійсним обставинам справи, та зроблені внаслідок при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу, допустив порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення необґрунтованого рішення про повернення заяви.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.320 КАС України порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, є підставою для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На підставі викладеного, колегія судів вважає за необхідне скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 12.05.2022, а справу направити до Полтавського окружного адміністративного суду для продовження розгляду справи зі стадії вирішення питання про відкриття провадження.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч.4 ст. 241, ст.ст. 242, 243, 250, 308, 311, 312, 320, 321, 322, 325, 328 329, 383 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 12.05.2022 по справі № 440/2889/21 - скасувати.

Справу № 440/2889/21 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними бездіяльності та зобов`язання вчинити дії направити до Полтавського окружного адміністративного суду для продовження розгляду справи зі стадії вирішення питання про відкриття провадження.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді О.А. Спаскін С.П. Жигилій