Справа № 380/12223/22
Суддя: Ланкевич Андрій Зіновійович
Дата ухвалення: 2022-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2022 року

Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Ланкевича А.З., розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася з позовом, в якому просить:

- визнати незаконним та скасувати рішення відповідача №91 від 15.04.2022 року про відмову в переведенні позивача з пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-ХІІ;

- зобов`язати відповідача перевести позивача на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-ХІІ з 12.04.2022 року з обчисленням пенсії в розмірі 70% від заробітної плати померлого годувальника.

Ухвалою судді від 12.09.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; на підставі п.1 ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою суду від 11.10.2022 року залучено до участі у справі співвідповідача Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області.

Посилається на те, що перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та отримує пенсію у зв`язку з втратою годувальника її батька ОСОБА_2 відповідно до Закону України від 09.07.2003 року №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058-ІV). Між тим, зазначила, що її батько з 13.05.2019 року і до дня смерті одержував пенсію за віком на підставі ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-ХІІ (далі Закон №3723-ХІІ). У квітні 2022 року позивач звернулася до відповідача із заявою про переведення на інший вид пенсії, а саме з пенсії по інвалідності, призначеної на підставі Закону №1058-IV, на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до ст.37 Закону №3723-ХІІ. Однак рішенням відповідача №91 від 15.04.2022 року відмовлено позивачу у переході на інший вид пенсії, оскільки нормами Закону України «Про державну службу» №889-VIII від 10.12.2015 року (далі - Закон №889-VIII), що набув чинності з 01.05.2016 року, такий вид пенсійного забезпечення не передбачено. Вважаючи у зв`язку із цим свої конституційні права та гарантії на належний соціальний захист порушеними та такими, що потребують захисту, позивач звернулася до суду з даним позовом. Просить позов задовольнити повністю.

Від відповідачів надійшли відзиви на позовну заяву, в яких посилаються на те, що Законом України «Про державну службу» №889-VIII від 10.12.2015 року не передбачено такого виду пенсії, як пенсія у зв`язку з втратою годувальника, а тому, на їх думку, Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області правомірно відмовлено в переведенні позивача на інший вид пенсії. Окрім цього, вказали, що позивач первинно визнана особою з інвалідністю з дитинства у віці 23 року, тобто вона не є непрацездатним членом сім`ї померлого годувальника у розумінні вимог ст.36 Закону №1058-IV. За таких обставин, вважають, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними. Просять відмовити у задоволенні позову повністю.

Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставин.

Позивач з 23.10.2006 року перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області як отримувач пенсії по інвалідності (причина інвалідності з дитинства) відповідно до Закону України від 09.07.2003 року №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; з 12.07.2022 року отримує пенсію у зв`язку з втратою годувальника її батька ОСОБА_2 відповідно до норм цього ж Закону.

ОСОБА_2 батько позивача перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області з 13.05.2019 року і отримував пенсію за віком відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-ХІІ.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 12.03.2022 року Залізничним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м.Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), годувальник ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

12.04.2022 року позивач звернулась до відповідача із заявою про переведення її з пенсії по інвалідності, призначеної на підставі Закону №1058-IV, на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до ст.37 Закону №3723-ХІІ.

15.04.2022 року рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області №91 відмовлено в переведенні позивача з пенсії по інвалідності на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, оскільки нормами Закону №889-VIII, що набув чинності з 01.05.2016 року, такий вид пенсійного забезпечення не передбачено. Окрім того, зазначено, що позивач є інвалідом з дитинства ІІІ групи з 23.06.2006 року, тобто інвалідність встановлено у віці 23 роки.

Зміст спірних правовідносин полягає у правомірності дій відповідача щодо відмови в переведенні позивача на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-ХІІ (далі - Закон №3723-ХІІ).

Вказані обставини та зміст спірних правовідносин підтверджені наявними у справі доказами.

Вирішуючи спір, суд застосовує наступні норми права.

Згідно зі ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках передбачених законом.

Частиною 10 ст.37 Закону №3723-XII передбачено що в разі смерті особи в період перебування на державній службі за наявності у померлого годувальника стажу державної служби не менше 10 років непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, призначається пенсія у зв`язку з втратою годувальника на одного непрацездатного члена сім`ї в розмірі 70% суми заробітної плати померлого годувальника, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а на 2-х і більше членів сім`ї - 90% відсотків. До непрацездатних членів сім`ї належать особи, зазначені у статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до п.п.1, 2 ч.2 ст.36 Закону №1058-IV, непрацездатними членами сім`ї вважаються: чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону; діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років.

Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-ХІІ втратив чинність на підставі Закону України «Про державну службу» №889-VIII від 10.12.2015 року за винятком ст.37 Закону №3723-XII, яка повинна застосовуватися до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 розділу 11 Закону №889-VIII.

Зокрема, згідно із п.п.10 і 12 розділу 11 Закону №889-VIII, державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст.25 Закону №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону № 3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст.25 Закону №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону № 3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Відповідно до ч.1 ст.37 Закону №3723-XII, на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Згідно з ч.ч.13, 14 ст.37 Закону №3723-XII, у разі смерті особи у період перебування на державній службі за наявності у померлого годувальника стажу державної служби не менше 10 років непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні (при цьому дітям - незалежно від того, чи були вони на утриманні померлого годувальника), призначається пенсія у зв`язку з втратою годувальника на одного непрацездатного члена сім`ї у розмірі 70 відсотків суми заробітної плати померлого годувальника, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а на двох і більше членів сім`ї - 90 відсотків. До непрацездатних членів сім`ї належать особи, зазначені у статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Отже, утриманці державних службовців, що отримали право на пенсію за ст. 37 Закону №3723, мають право на пенсію по втраті годувальника, розмір якої обчислюється від суми заробітної плати померлого годувальника.

Верховний Суд уже розглядав справу №236/3193/16-а, правовідносини у якій є подібними до правовідносин у цій справі. Так, у постанові від 09.11.2018 року у справі №236/3193/16-а Верховний Суд дійшов висновку:

«… право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника на умовах, передбачених ч.10 ст.37 Закону №3723, мають також непрацездатні члени сім`ї померлої особи, яка отримувала або мала право на пенсію за цим Законом.

… дотримання принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права полягає у тому, що, приймаючи нові умови пенсійного забезпечення згідно Закону №889-VIII, Верховна Рада України закріпила право певних осіб на конкретні умови призначення пенсії, зокрема, пенсії державного службовця шляхом відсилання до норм Закону, який, серед іншого, передбачає такий вид пенсійного забезпечення, як призначення пенсії по втраті годувальника.

За таких умов, розповсюдивши право на особу, законодавець шляхом прийняття закону поширив і право членів сім`ї цієї особи при призначенні пенсії на випадок втрати годувальника у разі її смерті, тобто позивача, відповідно до статті 37 Закону №3723-XII».

Крім того, Верховний Суд у постанові від 21.12.2021 року у справі №440/7341/20 сформував висновок, що ч.1 ст.37 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» слід застосовувати з урахуванням того, що розмір пенсії у зв`язку із втратою годувальника визначається на вибір заявника, що звернувся за призначенням пенсії у зв`язку із втратою годувальника у розмірі:

(1) 70% від розміру пенсії за віком, обчисленої на підставі ст.37 Закону України «Про державну службу» №3723-XII від 16.12.1993 року, або

(2) 50% від розміру пенсії за віком, обчисленої на підставі Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09.07.2003 року.

Як встановлено судом, не є спірним між сторонами те, що батько позивача на час смерті одержував пенсію державного службовця відповідно до ч.1 ст.37 Закону №3723-XII. Окрім цього, позивач на момент звернення із заявою до пенсійного органу була непрацездатним членом сім`ї померлого годувальника та відповідала вимогам, вищезазначених ст.37 Закону №3723-XII.

Поряд з тим, суд не враховує доводи відповідача стосовно того, що оскільки позивач первинно визнана особою з інвалідністю з дитинства у віці 23 роки, відтак, у розумінні вимог ст.36 Закону №1058-IV, вона не вважається непрацездатним членом сім`ї померлого годувальника.

Загальний підхід до змістовного наповнення поняття «особа з інвалідністю» на момент виникнення спірних правовідносин установлювався ст.2 Закону України від 21.03.1991 року №875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» (далі Закон №875-ХІІ), а також ст.1 Закону України від 06.10.2005 року №2961-ІV «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» (далі - Закон №2961-ІV). Зокрема, такий статус могла мати особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Відповідно до абзацу 3 статті 1 Закону № 2961-ІV, дитина з інвалідністю - особа до досягнення нею повноліття (віком до 18 років) зі стійким обмеженням життєдіяльності, якій у порядку, визначеному законодавством, встановлено інвалідність.

Принагідно суд звертає увагу, що визначення терміну «інвалід з дитинства» не міститься ані в Законі №875-ХІІ, ані в Законі №2109-III. При цьому за змістом абз.2 п.26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 року №1317 (далі - Положення №1317), інвалідність з дитинства розглядається як причина інвалідності. Згідно з п.14 цього Положення, причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, установлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до вісімнадцятирічного віку.

Згідно п.2.18 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі, якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії, що така дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцяти років (висновок про час настання інвалідності).

Тобто право на призначення пенсії по втраті годувальника особа, якій призначається пенсія, набуває лише за умови надання виписки з акта огляду в МСЕК та висновку МСЕК про те, що вона могла бути визнана інвалідом до досягнення 18 років. Отже, є два випадки для призначення пенсії такого виду пенсії: як встановлення особі інвалідності до досягнення нею 18 річного віку, так і настання інвалідності у віці до 18 років.

За ч.3 ст.1 Закону України «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам» від 16.11.2000 року №2109, причина, група інвалідності, строк, на який встановлюється інвалідність, визначаються органом медико-соціальної експертизи згідно із законодавством України з одночасним роз`ясненням інвалідам з дитинства їх права на державну соціальну допомогу.

Так, відповідно до п.1 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1317 від 03.12.2009 року, медико-соціальна експертиза хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, інвалідам проводиться з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації.

Таким чином, статус «інвалід з дитинства» встановлюється в день надходження до комісії документів виключно після 18 років.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 27.10.2021 року (справа №759/6651/16-а).

Окрім того, в матеріалах справи міститься розпорядження Франківського управління пенсійного фонду №196547 від 04.01.2008 року призначення дострокової пенсії матері позивача ОСОБА_3 , як такій, що народила та виховала до шестирічного віку інваліда з дитинства ( ОСОБА_4 , позивача у даній справі), та виписка з протоколу засідання ЛКК №454 від 29.11.2007 року, згідно якої « ОСОБА_4 являється інвалідом дитинства ІІІ групи, хворіє з дитинства. Відповідно до наказу МОЗ України №175 від 05.12.1991 року р.ІІ п.12 могла бути визнана інвалідом дитинства до шестирічного віку. Діагноз: двобічна хронічна сенсоневральна глухота (комбінована)».

Вказане у сукупності дає підстави для висновку, що позивач відповідає визначенню «непрацездатна особа», зміст якого розкрито у ст.36 Закону №1058-IV, та, як наслідок, мала право на переведення на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до положень ст.37 Закону №3723-ХІІ, однак відповідач безпідставно відмовив у такому переведенні.

За таких обставин, спірне рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області №91 від 15.04.2022 року «Про відмову в перерахунку пенсії» слід визнати протиправним та скасувати.

Питання щодо порядку переведення (переходу) з одного виду пенсії на інший та питання призначення пенсії неодноразово було проаналізовано у постанові Верховного Суду України від 31.03.2015 року у справі №21-612а14, постановах Верховного Суду від 23.10.2018 року у справі №317/4184/16-а; від 17.05.2019 року у справі №511/777/17; від 11.07.2019 року у справі №264/6292/16-а; від 10.10.2019 року у справі №520/7533/17; від 13.02.2020 року у справі №263/3478/17; від 17.07.2020 року у справі №335/13894/16-а, в яких суди дійшли висновку, що, якщо особа отримувала пенсію на підставі одного закону (наприклад, Закону України «Про прокуратуру») та виявила бажання перейти на пенсію за іншим законом (наприклад, на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»), зазначені правовідносини слід розцінювати як нове призначення пенсії. У іншому ж випадку, якщо такий перехід відбувся в рамках одного закону - Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», вказані правовідносини є переведенням на пенсію в рамках одного закону.

Станом на дату виникнення спірних правовідносин позивач отримує пенсію у зв`язку з втратою годувальника, яка їй обчислюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

При цьому, позивач має право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-ХІІ.

Правовідносини щодо переходу позивача із пенсії у зв`язку з втратою годувальника відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію у зв`язку з втратою годувальника по Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-ХІІ розцінюються відповідно до положень чинного законодавства та усталеної судової практики як призначення нового виду пенсії.

Частиною 3 ст.45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Позаяк позивач із заявою про переведення на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу» звернулася до пенсійного органу 12.04.2022 року, а тому таке право на призначення пенсії виникло в неї з дня звернення із відповідною заявою, тобто з 12.04.2022 року.

З огляду на викладене, суд вважає, що похідні позовні вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити з 12.04.2022 року позивачу пенсію у зв`язку з втратою годувальника ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» у розмірі 70 відсотків суми його заробітної плати є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Висновки суду у даній справі відповідають правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 31.05.2021 року у справі №569/10026/16-а та від 25.05.2022 року у справі №409/2218/17.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. А, згідно ч.1 ст.90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню повністю.

Щодо судових витрат, то згідно ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України такі відшкодовуються позивачу в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 134, 139, 241-246, 250, 262, 291, підп.15.5 п.15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в :

позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (місцезнаходження: вул.А.Саєнка, 10, м.Фастів, Київська область, 08500; ) від 15.04.2022 року №91, яким відмовлено ОСОБА_1 у переході з пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-ІV на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-ХІІ.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (місцезнаходження: вул.Митрополита Андрея, 10, м.Львів, 79016; ) призначити з 12.04.2022 року ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) пенсію у зв`язку з втратою годувальника ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-ХІІ у розмірі 70 відсотків суми його заробітної плати.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (місцезнаходження: вул.А.Саєнка, 10, м.Фастів, Київська область, 08500; ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) судовий збір, сплачений за подання цього позову, в сумі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення через Львівський оружний адміністративний суд, а у разі реєстрації офіційної електронної адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Ланкевич А.З.