Справа № 620/6151/22
Суддя: Заяць О.В.
Дата ухвалення: 2022-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2022 року Чернігів Справа № 620/6151/22

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Заяць О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області, в якому просить:

1.визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області про припинення доплати надбавки за науковий ступінь кандидата наук;

2.зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області зробити перерахунок недоплаченої заробітної плати та виплатити недоплачену заробітну плату з урахуванням доплати надбавки за науковий ступінь кандидата наук у розмірі 5 відсотків посадового окладу за період з 01.05.2016 по дату винесення судового рішення по справі.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що з 25 квітня 2013 року він набув право на одержання відповідної доплати за науковий ступінь та відповідно отримував доплату у розмірі 5 відсотків посадового окладу, що підтверджується листом Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області. Вказав, що відповідно до пункту 7 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889 умови оплати праці працівників органів державної влади, інших державних органів, їх апаратів (секретаріатів), державних підприємств, установ та організацій, органів влади Автономної Республіки Крим, які на день набрання чинності цим Законом є державними службовцями і посади яких відповідно до цього Закону не є посадами державної служби, визначаються Кабінетом Міністрів України і не можуть передбачати зменшення розміру їх заробітної плати, що свідчить про неможливість обмеження існуючих гарантій та доплат, які здійснювалися раніше, у тому числі надбавки за науковий ступінь.

Ухвалою судді Чернігівського окружного адміністративного суду від 09.09.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України у Чернігівській області подано до суду відзив на позов, в якому проти задоволення позовних вимог заперечує у повному обсязі та просить у їх задоволенні відмовити, зазначивши, що до 01.05.2016 позивач отримував доплату за науковий ступінь відповідно до норм чинного законодавства як складову заробітної плати. Разом з тим, з набранням чинності Закону України «Про державну службу» від 1 грудня 2015 року № 889-VIII статтею 50 не було визначено такого виду доплати, тому виплата доплати за науковий ступінь була припинена.

Частиною 1 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Відповідно до ч. 2 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, визначено, що розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю з наступних підстав.

Наказом Державної судової адміністрації України від 11 березня 2014 року №122/к ОСОБА_1 було призначено на посаду начальника Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області, де він працює по теперішній час.

На підставі рішення Атестаційної колегії національного університету «Одеська юридична академія» від 25 квітня 2013 року позивачем було отримано науковий ступінь кандидата юридичних наук, про що отримав диплом серії НОМЕР_1 .

Відповідно до статті 46 Закону України «Про державну службу» від 17 листопада 2011 року № 4050-VI заробітна плата державного службовця складається з посадового окладу, надбавок до нього та премій, передбачених цим Законом. Державний службовець має право також на інші гарантії та компенсації у сфері оплати праці, передбачені законом.

Згідно з підпунктом 2 пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 9 березня 2006 р. № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» (далі - Постанова № 268) виплата працівникам органів, зазначених у пункті 1 цієї постанови доплата за науковий ступінь кандидата або доктора наук відповідної спеціальності - у розмірі відповідно 5 і 10 відсотків посадового окладу. Пунктом 1 постанови № 268 до таких осіб входили працівники Державної судової адміністрації України.

Відтак, з 25 квітня 2013 року позивач набув право на одержання відповідної доплати за науковий ступінь та відповідно отримував доплату у розмірі 5 відсотків посадового окладу, що підтверджується листом Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області від 19.08.2022 №03-31/702/22-вих.

Проте, з 01.05.2016 Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області припинило здійснювати нарахування та виплату позивачу доплати за науковий ступінь кандидата наук у зв`язку з набранням чинності нового Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі - Закон № 889), у якому не було передбачено такий вид надбавки як за науковий ступінь кандидата наук.

Зважаючи на викладене, суд вказує, що статтею 43 Конституції України визначено, що держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

У статті 64 Конституції України закріплено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22.09.2005 № 5- рп/2005 роз`яснив своє розуміння словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в частині третій статті 22 Конституції України. Так, Конституційний Суд України вважає, що «конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга), при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя). Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування і розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними». При цьому Конституційний Суд України зазначив, що «загальновизнаним є правила, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена». Отже, визнання законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно закріплених в них прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Стаття 21 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР визначає заборону будь-якого зниження розмірів оплати праці залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання.

Також відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Разом з тим, статтею 50 Закону № 889, що набув чинності з 30.04.2016 серед переліку складових заробітної плати державного службовця не було передбачено надбавки за науковий ступінь, що стало порушенням конституційних прав свобод людини і громадянина.

Відповідно до пункту 7 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889 умови оплати праці працівників органів державної влади, інших державних органів, їх апаратів (секретаріатів), державних підприємств, установ та організацій, органів влади Автономної Республіки Крим, які на день набрання чинності цим Законом є державними службовцями і посади яких відповідно до цього Закону не є посадами державної служби, визначаються Кабінетом Міністрів України і не можуть передбачати зменшення розміру їх заробітної плати, що свідчить про неможливість обмеження існуючих гарантій та доплат, які здійснювалися раніше, у тому числі надбавки за науковий ступінь.

Згідно з частиною 6 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

У постанові Верховного Суду у справі № 815/5784/15 суд прийшов до висновку, що у разі набуття підстав для доплати за науковий ступінь, зайняття такою особою посади, що за профілем діяльності збігається з науковим ступенем, і які одержали науковий ступінь у період виконання обов`язків за цими посадами, то таку виплату обмежити неможливо.

Правовий статус посадових осіб Державної судової адміністрації України, її територіальних управлінь визначається Законом України «Про державну службу» (ч. 4 ст. 151 Закон України «Про судоустрій і статус суддів»), а тому, працюючи в Територіальному управлінні Державної судової адміністрації України у Чернігівській області, позивач має статус державного службовця з моменту прийняття на роботу.

ОСОБА_1 перебуваючи на посаді начальника управління отримував надбавку за науковий ступінь за Законом України «Про державну службу» від 17 листопада 2011 року № 4050-VI.

Коли вступив в силу Закон № 889 позивач продовжував обіймати посаду начальника управління, його правовий статус державного службовця не змінився, що за аналогією закону свідчить про неможливість обмеження відповідних виплат.

Європейський суд з прав людини погоджується, що в межах свободи дій держави визначати, які виплати здійснювати своїм робітникам з державного бюджету. "Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними" (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2005 року у справі "Кечко проти України" (заява № 63134/00) п. 22-23).

Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, ратифіковане Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.

Також необхідно вказати, що сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.

Як зазначив Європейський суд у справі «van Duyn v. Home Office» принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії.

Така дія названого принципу пов`язана із іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатись на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності.

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії», заява N55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії», заява N36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини», п. 128, та «Беєлер проти Італії», п. 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (справа «Москаль проти Польщі», п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», заява №36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконань своїх обов`язків (рішення у справі «Лелас проз Хорватії», п. 74).

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», п. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії», заява N32457/05, п. 40, від 13 грудь 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії», заява N35298/04, п. 67, від 1 червня 2009 року).

Також суд вказує, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати (грошового забезпечення) без обмеження будь-яким строком, що узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 13.05.2019 у справі №524/39/15-а.

Відповідно до частин 1-4 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Згідно ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, суд вважає, що позовні вимоги необхідно задовольнити повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, у відповідності до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд враховує, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову, доказів понесення ним інших судових витрат суду не надано, тому судові витрати, що підлягають відшкодуванню, відсутні.

Керуючись ст. ст.139, 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області щодо припинення ОСОБА_1 доплати надбавки за науковий ступінь кандидата наук.

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок недоплаченої заробітної плати та виплатити недоплачену заробітну плату з урахуванням доплати надбавки за науковий ступінь кандидата наук у розмірі 5 відсотків посадового окладу за період з 01.05.2016 по 31.10.2022.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідач: Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області, вул. Кирпоноса, 16, м. Чернігів, 14000, .

Повний текст рішення суду виготовлено 31 жовтня 2022 року.

Суддя О.В. Заяць