Справа № 640/6030/20
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2022-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2022 року м. Київ № 640/6030/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Добрівської Н.А.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України

третя особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області

про визнання протиправним та скасування наказу та рішення, зобов`язати вчинити дії -

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 (далі по тексту також - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України, відповідач), третя особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі - ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, третя особа), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України № 25-20 від 21.02.2020 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 ;

- зобов`язати ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 про визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що він є громадянином Ісламської Республіки Афганістан та перебуває за її межами, в Україні, у зв`язку з тим, що він був змушений залишити територію Афганістану та шукати захист в Україні через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування через політичні причини та ситуацію загальнопоширеного насильства в країні походження. Позивач зазначив, що 05.03.2020 ним отримано повідомлення №69 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на рішення ДМС України від 21.02.2020 №25-20. Вказує, що оскаржуване рішення є протиправними, необґрунтованими та такими, що не відповідає міжнародним зобов`язанням України, Керівництву з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН, та національному законодавству у сфері захисту прав шукачів притулку, так як інформація по країні-походження позивача відповідачем та третьою особою була досліджена формально та з порушеннями положень наведених правових норм.

Представником відповідача надано до суду відзив на позов, в якому він позовні вимоги не визнає, просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що оскаржуване рішення прийняте в межах та на підставі норм міжнародного права з питань біженців та чинного законодавства України. У відповідача були відсутні підстави для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, так як не містить умов зазначених пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

До суду надійшла відповідь на відзив, в якому представник позивача заперечує проти доводів відповідача, підтверджує підстави та обставини позовної заяви, просить суд задовольнити позовну заяву в повному обсязі.

Разом з позовом від позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.03.2020 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (без участі сторін). В задоволенні клопотання позивача відмовлено у зв`язку з відсутністю підстав для розгляду справи за правилами загального позовного провадження за участю сторін.

Ознайомившись із письмово викладеними доводами учасників справи, дослідивши подані документи і матеріали, суд встановив такі обставини справи.

Позивач ОСОБА_1 є громадянином Ісламської Республіки Афганістан, за національністю таджик; віросповідання - іслам (суніт); рідна мова дарі; має середню освіту; служив в армії Афганістану; одружений; в країні походження залишились проживати дружина з донькою, мати, брат, сестра; в політичних, релігійних, військових та громадських організаціях не перебував; документи, що посвідчують особу позивача: паспорт громадянина Ісламської Республіки Афганістан № НОМЕР_1 .

07.08.2019 позивач звернувся до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка була зареєстрована за №190 (номер особової справи 2019KV0190). До заяви позивачем були надані копії документів: дозвіл на носіння зброї; пропуск на базу НДБ (NDS); лист подяки за службу в НДБ, виданий у 2014 році.

28.08.2019 ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області був прийнятий наказ № 531 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 .

28.09.2019 ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області був прийнятий наказ №728 про продовження строку розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 .

Згідно заяви-анкети від 07.08.2019 №190, протоколів співбесіди від 20.08.2019 та від 22.10.2019, позивач вказує на обставини, що спонукали його шукати прихисток в Україні, а саме те, що позивач вимушений залишити Афганістан, тому що його життя там було в небезпеці через те, що він служив в національній армії Афганістану з 2012 по 2018 роках у військовому департаменті 01 міста Кабул, мав звання молодшого лейтенанта. Військовий департамент 01 міста Кабул співпрацював з американськими спецкомандос; вони спільно проводили бойові дії проти талібів, тому заявник отримував листи з погрозами від талібів, які продовжував отримувати й після того, як звільнився зі служби у 2018 році. Зі слів позивача, він виїхав з Афганістану до Таджикистану 22.05.2019 літаком легально, отримавши одноразову візу у Кабулі. В Таджикистані перебував приблизно місяць, чекаючи на отримання української візи. В Таджикистані проживав у свого земляка безкоштовно. Отримавши українську візу, позивач придбав авіаквитки Душанбе-Стамбул-Одеса та прибув в Україну легально 21.06.2019, перетнувши кордон у м. Одеса. На території України позивач проживає в кімнаті, яка знаходиться на території СТО по АДРЕСА_1 , власником якого є його земляк, уродженець Афганістану, який допомагає позивачу фінансово, тому що хоче, щоб той працював у нього автомеханіком.

Перебуваючи на території іншої країни - Таджикистан із заявою про надання йому міжнародного захисту не звертався.

На запитання чи був позивач коли-небудь причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю чи політичними поглядами, відповів: «ні». На запитання чи застосовувались до нього адміністративні заходи (затримання, арешт) та чи притягався він до кримінальної відповідальності, позивач відповів: «ні». На запитання під час співбесіди від 20.08.2019 чи зазнавав позивач переслідувань за ознаками раси, релігії, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи та політичним поглядам, він відповів: «ні».

За результатами розгляду особової справи громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 № 2019КV0190 був складений висновок від 21.01.2020, погоджений начальником Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області, та затверджений начальником ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області (далі - Висновок), згідно з яким відповідно до абзацу 5 частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», у зв`язку з відсутністю у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, через не встановлення фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуації внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, було рекомендовано Державній міграційній службі України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 .

Згідно висновку, він був складений на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, комплексного та системного вивчення документів наявних в особовій справі заявника та перевірки фактів, повідомлених заявником під час співбесіди, а також інформації про країну походження. Дослідженню та аналізу для оцінки правдоподібності (імовірності) підлягали такі ключові елементи заяви (твердження заявника), а саме: 1) чи дійсно заявник є громадянином Ісламської Республіки Афганістан; 2) чи дійсно заявник служив у військовому департаменті 01 Національного Директорату безпеки Афганістану (далі - НДБ), м. Кабул, Афганістан; 3) чи дійсно заявник отримував листи з погрозами від талібів.

Твердження позивача у зазначеному висновку за пунктом 1) визнано правдоподібним; за фактом 2) визнано неправдоподібним; за фактом 3) визнано неправдоподібним.

21.02.2020 ДМС України було прийнято рішенням №25-20, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Повідомленням ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області №69 від 05.03.2020 позивача повідомлено про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що на даному повідомленні позивачем зроблений запис про його отримання 05.03.2020.

Не погодившись з оскаржуваним рішенням, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з цим позовом.

Окружний адміністративний суд міста Києва, вирішуючи спір по суті позовних вимог, керується такими мотивами.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає, що основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є Загальна декларація прав людини, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, ратифікована Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 (ділі - Європейська Конвенція з прав людини), Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року, Конвенція проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, ратифікована Указом Президії ВР №3484-XI від 26.01.1987, Керівні положення УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 16.12.1998, та Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон №3671).

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Стаття 3 Європейської Конвенції з прав людини встановлює, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Приписами статті 14 Європейської Конвенції з прав людини визначено, користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Тож, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Згідно із визначенням, наведеним у пункті 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI установлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Як передбачено у частині п`ятій статті 5 Закону №3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Згідно з частиною 7 статті 7 Закону №3671-VI до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно пунктів 45 та 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - Керівництво) для того, щоб уважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до частини шостої статті 9 Законом №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого Закону № 3671-VI.

Частиною восьмою статті 9 Закону №3671-VI у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина одинадцята статті 9 Закону №3671-VI).

Згідно пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно частини 12 статті 9 Закону №3671-VI особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Положення абзацу 5 частини першої статті 6 Закону України №3671-VI визначає, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Норма частини п`ятої статті 10 Закону № 3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення як по суті так і за процедурою прийнято в порядку та у відповідності до зазначених вище правових норм.

Основним доводом на обґрунтування підстав для скасування оскаржуваного рішення позивач визначає недостатнє вивчення та не врахування відповідачем умов в країні постійного перебування, а також переслідування позивача з боку талібів.

Як встановлено судом, аналіз заяви позивача та повідомлених під час співбесід відомостей був здійснений за трьома основними елементами їх правдоподібності, одним із яких була перевірка факту перебування позивача з 2012 по 2018 роки на службі в департаменті 01 НДБ, м. Кабул, Афганістан.

Так, позивач на питання під час співбесіди від 20.08.2019 про військовий департамент 01 НДБ розповів таке: «Було 10 департаментів від 01 до 10. Наш департамент 01 спеціалізувався на боротьбі з тероризмом. Ми винищували терористів». На питання про обов`язки, які він виконував під час військової служби у департаменті 01, він спочатку заявив, що був командиром відділення: «Я був командиром відділення. У моєму відділенні було 40 чоловік. Ми приймали участь у бойових діях як у Кабулі, так і їздили на гелікоптері до інших міст». Потім під час співбесіди після подальших уточнюючих запитань, повідомив, що служив командиром відділення лише останні 2 (два) місяці служби: «Я був командиром групи тільки 2 місяці, до цього я був заступником командира групи. Командир групи загинув від вибуху, підірвався на міні, і я став командиром групи. Це сталося вночі. Ми виїхали на операцію проти талібів у місто Лугар. Командир групи у першій машині, яка підірвалася на міні. Там було 6 чоловік і всі вони загинули. Для мене не було ніякої різниці між роботою заступником та командиром. Я виконував майже всі ті самі обов`язки».

Згідно інформації з відкритих джерел відносно Національного Директорату Безпеки Афганістану «Le National Directorate of Security (NDS). Organisation centrale et presence и Kandahar. 11-01-2018 Национальное управление безопасности (NDS) было основано в 2001 году и финансируется ЦРУ. NDS является основным агентством для сбора внутренней и внешней разведки в Афганистане и подчиняется непосредственно Президенту Республики. NDS организована в отделы или направления и поднаправления, которые обозначены по номерам. До того, как возглавить NDS, Амрулла Салех возглавлял департамент 01, где имели место контакты с иностранными военными организациями, дипломатические и разведывательные службы. Департамент 10, ответственный за защиту и безопасность представителей правительства, министров и президента был передан в 2006 году под руководство Управления делами президента Афганистана. Хотя это не принадлежит больше NDS, этот департамент все еще часто называется «NDS 10» или «департамент 10». Дата доступа: 16.01.2020. Джерело доступу: Державний сайт Французької Республіки Офісу надання захисту біженцям та апатридам, відділ інформації, документації (https://www ofpra.gouv.fr/sites/default/files/atoms/files/3.didr_afghanistan_le_nati_onal_directorate_of_security_nds_ofpra_11012018.pdf).

«Національний директорат безпеки Афганістану (NDSA) є головною розвідувальною службою Афганістану. Він був заснований як основне внутрішнє та зовнішнє розвідувальне агентство Ісламської Республіки Афганістан у 2002 році і вважається правонаступником Служби державної безпеки періоду Демократичної Республіки Афганістан (KHAD), яка була іноземними військовими попередньою розвідувальною організацією до громадянської війни в Афганістані 1996-2001 років. НДБА входить до складу Сил національної безпеки Афганістану (Afghan National Security Forces - ANSF, також відомі як Afghan National Defense and Security Forces - ANDSF) і підзвітний безпосередньо Офісу Президента» (неофіційний переклад);

«НДБ структуровано у департаменти або управління і підрозділи, які назначені по номерам. Перед тим, як стати главою НДБ, Амрулла Салех очолював департамент № 1, сфера діяльності якого полягаю у комунікації з іноземними військовими організаціями, дипломатичними та розвідувальними службами. Департамент № 10, відповідальний за захист та безпеку представників уряду, міністрів та президента, у 2006 році був переданий під керівництво Офісу Президента Афганістану. Хоча цей департамент більше не підконтрольний НДБ, його все ще часто називають «НДБ 10», «Департамент 10». «Д 10». Кількість окремих департаментів була змінена у 2011 році, і також змінювалася раніше. Таким чином, слідчий департамент № 501 в 2011 році був № 40, хоча на початку був № 17. Департамент по боротьбі з тероризмом № 241 (раніше № 90 і в 2011 році № 124) знаходиться р Шах-Даракському районі біля штабу Збройних сил, Посольства США і ЦРУ. Ці два департаменти також є в слідчому ізоляторі «Баграм». Департамент внутрішнього контролю у 2011 став № 34, коли раніше був № 18. У жовтні 2011 року було створено підрозділ з нагляду за дотриманням прав людини - з січня 2016 року це Департамент № 13 із назвою «Група з дотримання прав людини та гендерним спостереженням», який займається виключно питаннями з дотримання прав людини. Існує також навчальний департамент та навчальний центр для нових агентів» (неофіційний переклад).

Джерело: https://www.revolvy.com/page/National-Directorate-of-Securitv; https://www.bbc.com/news/world-south-asia-14379194.

Отже, надані заявником відомості не підтверджуються інформацією по країні походження, а саме те, що Департамент 01 не спеціалізується на боротьбі з тероризмом, як зазначив заявник під час співбесіди від 20.08.2019. Також, Департамент по боротьбі з тероризмом № 241 (раніше № 90 і в 2011 році № 124) знаходиться у Шах-Даракському районі біля штабу Збройних сил Афганістану, Посольства США і ЦРУ.

Інформація надана позивачем про службу у військовому департаменті 01 НДБ заперечуються інформацією з відкритих джерел та ІКП, оригінали документів, що засвідчують військову службу заявника у військовому департаменті 01 НДБ відсутні, а копії у спірму випадку не можуть сприяти справі. Також під час проведених співбесід 20.08.2019 та 22.10.2019 заявник надавав узагальнюючі відповіді на поставлені запитання щодо його безпосередніх обов`язків під час військової служби, уникав відповідей на поставлені запитання та не зміг назвати жодної дати, коли саме він звільнився зі служби чи коли загинув його безпосередній командир, не зміг назвати імен ні своїх командирів, ні підлеглих, що свідчить про неправдоподібність його тверджень щодо належності до Департаменту 01 НДБ м. Кабул.

Висновки відповідача щодо неправдоподібності факту отримання листів з погрозами від талібів, підтверджується розбіжностями у відомостях зазначеними позивачем у заяві-анкеті від 07.08.2019 №190 і під час співбесіди від 20.08.2019, а також інформацією, що міститься у відкритих джерелах по країні походження позивача (посилання додаток № 1 до висновку від 21.01.2020).

Так, у заяві-анкеті №190 від 07.08.2019 позивач повідомив, що під час служби він отримав багато листів з погрозами від талібів і що продовжував їх отримувати після звільнення, однак під час співбесіди від 20.08.2019 змінив свої свідчення і вказав, що тільки один раз отримав лист з погрозами від талібів, а також повідомив що під час служби отримував телефонні дзвінки з погрозами.

Посилання позивача на джерела інформації щодо ситуації в країні постійного проживання мають загальний характер, та конкретно особи позивача або членів його родини не стосуються.

Інших доводів на обґрунтування наявності підстав для визнання спірного рішення протиправним і які могли б бути прийняті судом до уваги, позивачем не наведено.

Окремо, слід зазначити, що в жодній із країн транзитного перебування, після залишення країни походження позивач не звертався із заявою про визнання його біженцем, або особою, що потребує додаткового захисту (Таджикистан, час перебування в країні - один місяць, Туреччина, час перебування - 1,5 години).

Відповідно до абзацу 6 частини першої 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Таким чином, судом встановлено, що позивач перебуваючи на території третьої безпечної країни - Таджикистан та Туреччина не звертався до відповідних органів міграційної служби, що додатково свідчить про те, що доводи позивача є надуманими, а причини залишитись в Україні не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за певними ознаками проблем в країні походження.

З огляду на зазначене вище, враховуючи те, що належність позивача до організацій, груп та об`єднань, які можуть за соціальними, політичними, релігійними, расовими та іншими ознаками переслідуватися в країні його походження не доведена, суд робить висновок, що обставини, на які посилається позивач є лише припущенням, не стосуються його особисто, нічим не обґрунтовані, а тому не можуть бути віднесені до умов необхідних для визначення особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначених в пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI.

Частиною першою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Враховуючи всі наведені обставини в їх сукупності та виходячи з того, що під час розгляду справи доводи позивача не знайшли свого підтвердження, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 2, 5-11, 73-77, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку, визначеному статтями 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України протягом 30 днів з моменту складення повного тексту

Суддя: Н.А. Добрівська