Справа № 380/817/22
Суддя: Москаль Ростислав Миколайович
Дата ухвалення: 2022-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2022 року

справа №380/817/22

провадження № П/380/823/22

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Москаля Р.М. розглянув в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивачка) 13.01.2022 звернулася до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Львівській області (далі ГУ ДПС у Львівській області, відповідач) з такими вимогами:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної податкової служби у Львівській області щодо не проведення повного розрахунку з ОСОБА_1 при припиненні державної служби та звільненні з 01.11.2021 за угодою сторін;

- стягнути із Головного управління Державної податкової служби у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при припиненні державної служби та звільненні з 01.11.2021 за угодою сторін з посади головного державного інспектора відділу супроводження в судах податкових спорів планових перевірок управління супроводження судових справ Головного управління ДПС у Львівській області за період 03.11.2021 по 28.11.2021, що становить 14890,20 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка повідомила, що наказом ГУ ДПС у Львівській області №458-о від 28.10.2021 припинено державну службу та звільнено за згодою сторін з 01.11.2021 з посади головного державного інспектора відділу супроводження в судах податкових спорів планових перевірок управління супроводження судових справ Головного управління ДПС у Львівській області. Пунктом другим цього наказу обумовлено провести з ОСОБА_1 розрахунки згідно з чинним законодавством. У відповідь на запит позивачки ГУ ДПС у Львівській області листом від 15.12.2021 повідомило, що у листопаді їй нараховано грошову компенсацію за невикористану відпустку та заробітну плату в сумі 10037,75 грн., яка виплачена 02.11.2021 в сумі 4707,16 грн., 29.11.2021 в сумі 33368,40 грн. Невиплаченою залишається допомога по тимчасовій непрацездатності в сумі 5657,55 грн. Позивачка вказує, що на день звільненні з державної служби відповідач не провів з нею повного розрахунку, виплату остаточних сум при звільненні було проведено відповідачем 29.11.2021. Позивачка стверджує, що період з 03.11.2021 по 28.11.2021 є періодом затримки розрахунку при звільненні з роботи, просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в розмірі 14890,20 грн.

Відповідач подав відзив на позовну заяву (а.с. 20-23), додаткові пояснення (а.с.70-72), позов не визнає, просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі. Зазначає, що відповідно до наказу ГУ ДПС у Львівській області від 28.10.2021 №458-о з 01.11.2021 припинено державну службу з ОСОБА_1 . На виконання цього наказу у листопаді 2021 року ОСОБА_1 нараховано грошову компенсацію за невикористану відпустку та заробітну плату в сумі 10031,75 грн. та виплачено 02.11.2021 в сумі 4707,16 грн. та 29.11.2021 в сумі 3368,40 грн. з урахуванням податків і зборів. Відповідач стверджує, що всі належні ОСОБА_1 кошти на день звільнення були виплачені вчасно, а інші виплати здійснювались після звільнення на законних підставах. Щодо виплати сум коштів 29.11.2021 пояснив, що право на отримання таких виплат з`являється після видачі відповідних наказів ГУ ДПС у Львівській області та здійснюється одночасно з виплатою заробітної плати. З огляду на те, що позивачку звільнено з державної служби 01.11.2021, у листопаді 2021 року їй встановлено надбавку за інтенсивність праці наказами від 16.11.2021 №79-ф та від 25.11.2021 №84-ф, надбавку за виконання особливо важливої роботи наказом від 25.11.2021 №85-ф та премію наказом від 25.11.2021 №87-ф, виплати згідно з цими наказами проведені після їх видання. Щодо виплати лікарняних відповідач зазначив, що допомога по тимчасовій непрацездатності виплачена 26.11.2021 в сумі 1885,85 грн., 14.12.2021 в сумі 1257,23 грн. та 14.12.2021 в сумі 4400,32 грн., виплата цих сум проведена не ГУ ДПС у Львівській області, а за рахунок коштів Фонду соціального страхування.

Суд в засіданні 08.09.2022 вислухав промови сторін та їх міркування щодо оцінки зібраних доказів та ухвалив завершити розгляд справи та постановити рішення в порядку письмового провадження.

Суд з`ясував зміст позовних вимог, дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази, оцінив їх в сукупності та встановив такі фактичні обставини справи та відповідні правовідносини:

ОСОБА_1 проходила державну службу в органах державної податкової служби, перед звільненням на посаді головного державного інспектора відділу супроводження в судах податкових спорів планових перевірок управління супроводження судових справ Головного управління ДПС у Львівській області.

ОСОБА_1 призначено допомогу по тимчасовій непрацездатності відповідно до електронних листків непрацездатності: - № 4-1 за період з 25.09.2021 по 29.09.2021 в кількості 5 днів, з яких 3 дні підлягало оплаті за рахунок коштів Фонду в сумі 2342,67 грн. (а.с. 55); - №-1 за період з 30.09.2021 по 01.10.2021 в кількості 2 днів, з яких 2 дні підлягало оплаті за рахунок коштів Фонду в сумі 1561,78 грн. (а.с. 58); - №-1 за період з 02.10.2021 по 06.10.2021 в кількості 5 днів, з яких 5 дні підлягало оплаті за рахунок коштів Фонду в сумі 3904,45 грн. (а.с. 64); - №926328-1 за період з 07.10.2021 по 08.10.2021 в кількості 2 днів, з яких 2 дні підлягало оплаті за рахунок коштів Фонду в сумі 1561,78 грн. (а.с. 64).

Відповідно до наказу ГУ ДПС у Львівській області №458-о від 28.10.2021 «Про припинення державної служби» (а.с. 6):

1. припинено державну службу та звільнено з державної служби ОСОБА_1 з 01.11.2021 за угодою сторін (частина друга статті 86 Закону України «Про державну службу»);

2. зобов`язано відповідний підрозділ (управління інфраструктури та бухгалтерського обліку) провести розрахунки з ОСОБА_1 згідно з чинним законодавством та виплатити грошову компенсацію за невикористану основну щорічну оплачувану відпустку тривалістю 9 календарних днів з 05.01.2021 по 01.11.2021.

ОСОБА_1 відповідно до наказів ГУ ДПС у Львівській області:

- №79-ф від 16.11.2021 «Про встановлення надбавки працівникам ГУ ДПС у Львівській області за жовтень 2021 року» встановлена надбавка за інтенсивність праці з 21.10 по 31.10.2021 в розмірі 99% (а.с.25-26);

- №84-ф від 25.11.2021 «Про встановлення надбавок ГУ ДПС у Львівській області за листопад 2021 року» встановлена надбавка за інтенсивність праці з 01.11.2021 по 01.11.2021 в розмірі 99% (а.с.27-28);

- №85-ф від 25.11.2021 «Про встановлення надбавки за виконання особливо важливої роботи працівникам ГУ ДПС у Львівській області за листопад 2021 року» встановлена надбавка за виконання особливо важливої роботи за листопад 2021 року в розмірі 99% (а.с.29-30);

- №87-ф від 25.11.2021 «Про преміювання працівників ГУ ДПС у Львівській області за листопад 2021 року» за підсумками роботи за листопад 2021 премійовано в сумі 88,00 грн. (а.с. 31).

ОСОБА_1 звернулась із письмовим запитом до ГУ ДПС у Львівській області щодо виплати всіх сум, належних їй при звільненні. У відповідь ГУ ДПС у Львівській області скерувало ОСОБА_1 лист №36363/6/13-01-10-18 від 15.12.2021, в якому повідомило заявницю, що на виконання наказу №458-о від 28.10.2021 у листопаді 2021 року їй нарахована грошова компенсація за невикористану відпустку та заробітну плату в сумі 10031,75 грн., ці суми виплачені:

- 02.11.2021 4707,16 грн. (складаються з таких сум: основного окладу/372,73 грн. + грошової компенсації за відпустку/5306,58 грн. + надбавки за вислугу років держслужбовця/145,36 грн. + за ранг держслужбовця/22,73 грн. = 5847,40 грн. -19,5%/податки і збори = 4707,16 грн.) (а.с. 71, 74);

- 29.11.2021 3368,40 грн. (складаються з таких сум: надбавки за інтенсивність праці/3247,20 грн. + грошової компенсації за відпустку/111,15 грн. + надбавки за інтенсивність праці/369 грн. + надбавки за виконання особливо важливої роботи/369 грн. + щомісячної премії/88 грн. = 4184,35 грн. - 19,5%/податки і збори = 3368,40 грн.) (а.с. 70, 74);

- за рахунок коштів Фонду соціального страхування виплачена допомога по тимчасовій непрацездатності 26.11.2021 в сумі 1885,85 грн.; 14.12.2021 в загальній сумі 5657,55 грн. (1257,23 + 4400,32; а.с. 7,22).

При прийнятті рішення суд керується такими правовими нормами:

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 та пункту 2 частини першої статті 19 КАС України спори з приводу проходження та звільнення з публічної служби віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави. Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно з пунктом 3 частини першою статті 83 цього Закону державна служба припиняється за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону).

Відповідно до статті 86 Закону №889-VIII державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення. Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.

Закон №889-VIII не регулює питання строків здійснення розрахунків при звільненні особи з державної служби та відповідальності за несвоєчасний розрахунок, тому в цій частині суд застосовує норми Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (28.10.2021).

Частиною першою статті статтею 47 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Приписами статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України Про оплату праці від 24.03.1995 № 108/95-ВР за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі Порядок №100).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Пунктом 5 розділу ІV Порядку №100 визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Пунктом 8 розділу ІV Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Відповідно до приписів статті 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 №1105-XIV допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання в неї страхових випадків. Частиною другою цієї статті визначено, що допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, перебування у закладах охорони здоров`я, а також на самоізоляції під медичним наглядом у зв`язку з проведенням заходів, спрямованих на запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а також локалізацію та ліквідацію її спалахів та епідемій, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до частини другої статті 22 Закону України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування Кабінет Міністрів України прийняв постанову №440 від 26.06.2015, якою затвердив Порядок оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, за рахунок коштів роботодавця (далі Порядок №440). Цей Порядок визначає умови оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, застрахованій особі (далі - дні тимчасової непрацездатності) за рахунок коштів роботодавця. Згідно з пунктами 2,3 Порядку №440 оплата днів тимчасової непрацездатності здійснюється за основним місцем роботи застрахованої особи та за місцем роботи за сумісництвом у формі матеріального забезпечення, що повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу). Підставою для оплати днів тимчасової непрацездатності є виданий в установленому порядку листок непрацездатності, а в разі роботи за сумісництвом - копія листка непрацездатності, засвідчена підписом керівника, скріпленим печаткою за основним місцем роботи.

При прийнятті рішення суд виходить з таких мотивів:

ОСОБА_1 проходила державну службу в органах державної податкової служби, звільнена з 01.11.2021 за угодою сторін. Станом на день звільнення зі служби (01.11.2021) роботодавець не виплатив службовцю «всіх сум, що належать працівнику при звільненні» в розумінні статті 116 КЗпП. Так, відповідач виплатив позивачці за рахунок власних коштів 4707,16 грн. 02.11.2021, 3368,40 грн. 29.11.2021, а за рахунок коштів Фонду соціального страхування від втрати працездатності 1885,85 грн. 26.11.2021, 1257,23 грн. та 4400,32 грн. 14.12.2021. Аргументи відповідача на виправдання цієї ситуації зводяться до того, що:

- ОСОБА_1 нараховувалися певні складові її грошового забезпечення в другій половині листопада 2021 року (дати вказано в цьому рішенні вище), тому такі були виплачені 29.11.2021- після нарахування;

- виплати за період тимчасової непрацездатності позивачки, котрі фінансуються за рахунок коштів Фонду соціального страхування від тимчасової непрацездатності, перераховані позивачці в день надходження відповідних сум коштів від цього Фонду.

В постанові від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19 Велика Палата Верховного Суду дійшла такого висновку: «Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).».

Враховуючи наведені положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та постанови КМУ №440 від 26.06.2015 та встановлені фактичні обставини справи (неодноразове перебування позивачки на лікарняному в період, що передував її звільненню з державної служби) суд дійшов висновку, що роботодавець не може нести передбачену статтею 117 КЗпП відповідальність за виплату після звільнення сум допомоги у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю в тій частині, що виплачуються за рахунок коштів Фонду соціального страхування від втрати працездатності після їх надходження від цього Фонду (1885,85 грн. - 26.11.2021; 1257,23 грн. + 4400,32 грн. - 14.12.2021). Отже, в цій частині вини роботодавця в простроченні виплат немає.

Щодо виплати заробітної плати та компенсації за невикористані дні відпустки (4707,16 грн. - 02.11.2021; 3368,40 грн. - 29.11.2021), то такі здійснені після спливу граничного строку розрахунку (01.11.2021), а отже є підстави для притягнення роботодавця до спеціального виду відповідальності за недотримання передбаченого законом (ст. 116 КЗпП) строку розрахунку по усіх виплатах, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій.

В цих виплат суд відхиляє аргументи відповідача як надумані. Суд враховує, що звільнення ОСОБА_1 відбулося за згодою сторін, а в рішенні (наказі) про звільнення керівник ГУ ДПС у Львівській області зобов`язав фінансовий підрозділ забезпечити проведення розрахунків зі службовцем у порядку, встановленому чинним законодавством, - тобто у встановлені ст. 116 КЗпП строки. Тому нарахування позивачці складових її заробітку (надбавки за інтенсивність праці, за виконання особливо важливої роботи, премія) в період з 16 по 25 листопада 2021 року, тобто вже після звільнення 01.11.2021, суперечило як вимогам закону, так і рішенню самого роботодавця (наказ від 28.10.2021 №458-О). Отже, затримка виплати цих сум є підставою для стягнення з відповідача коштів за затримку розрахунку при звільненні. Період затримки розрахунку при звільненні обчислюється починаючи з першого дня після звільнення до дати остаточного розрахунку (з 02.11.2021 по 28.11.2021) та становить 19 робочих днів.

Відповідно до довідки ГУ ДПС у Львівській області (а.с.24) розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 становить 1063,91 грн. Отже, обчислений відповідно до встановлених статтею 117 КЗпП правил середній заробіток за час затримки виплати належних при звільненні з роботи сум складає 20214,29 грн. (1063,91 х 19).

При вирішенні цієї справи суд на виконання частини п`ятої статті 242 КАС України враховує такі правові висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування ст.ст. 116, 117 КЗпП, що викладені в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц:

[…](1.4) Щодо зменшення суми відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

67. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

68. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

69. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

70. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

71. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

72. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. […]

78. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

79. Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку.

80. Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду бере до уваги таке.

81. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. […]

87. […] Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

88. Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

89. Велика Палата Верховного Суду погоджується з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

90. Водночас виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

91. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

91.1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

91.2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

91.3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

91.4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

92. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

93. У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц). […]

94.4. Сума компенсації позивачу за роботу у вихідні дні (3443,88 грн), яку встановили суди попередніх інстанцій, є більш ніж у сто разів меншою ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (419005,39 грн).

94.5. Для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009 - 2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.

Отже, Велика Палата Верховного Суду у цитованій постанові дійшла таких висновків:

- суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (п.89 постанови);

- зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати певні критерії, їх орієнтовний перелік наведений у пп. 91.1-91.4 постанови,

- для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, можна використовувати спосіб обчислення цих втрат на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за відповідні роки, і таким чином розрахувати розмір відшкодування суму, яку працівник міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, оскільки він недоотримав належні йому кошти від роботодавця (п. 95.4 постанови).

Порівнюючи розмір несвоєчасно виплачених сум (8075,56 грн.) з розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку (20214,29 грн.) суд дійшов висновку, що такі є очевидно неспівмірними, оскільки несвоєчасно (в межах місяця) виплачена сума є в три рази менша за суму середнього заробітку за час затримки розрахунку, обчислену за правилами статті 117 КЗпП). Суд також враховує, що:

1) затримка виплати становила доволі незначний період часу, а саме: - для суми 4707,16 грн. 1 день (01.11.2021-02.11.2021); - для суми 3368,40 грн. 28 днів (01.11.2021- 29.11.2021);

2) затримка виплати на 28 днів була зумовлена нарахуванням позивачці стимулюючих виплат (надбавки за інтенсивність праці, за виконання особливо важливої роботи, премія) в загальному порядку наприкінці листопада 2021 року, хоча фактично позивачка в цьому місяці відпрацювала лише один день - 01.11.2021. Така ситуація радше свідчить про нераціональне рішення роботодавця про звільнення ОСОБА_1 з 01.11.2021 (а не до прикладу 31.10.2021), прийняте за згодою сторін.

Застосовуючи наведений вище підхід Великої Палати Верховного Суду для приблизної оцінки розміру майнових втрат позивачки, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні (https://bank.gov.ua/files/Procentlastb_KR.xls) можна розрахувати розмір сум, які ОСОБА_1 , недоотримавши належні їй кошти в сумі 8075,56 грн. від ГУ ДПС у Львівській області, могла би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.

Відповідно до способу розрахунку розміру майнових втрат позивачки на підставі припущення про необхідність взяття нею кредиту внаслідок затримки виплати працівнику належних йому сум, цей розмір можна обчислити як добуток суми несвоєчасно виплачених коштів на середньозважену вартість (у % річних) кредитів у національній валюті для фізичних осіб за даними НБУ (на день взяття кредиту) за відповідний період затримки. При цьому використовуються дані для короткострокових кредитів (до одного року), оскільки період затримки розрахунку становить менше 365 днів.

Застосування наведеного підходу до обставин цієї справи дозволяє зробити такі обчислення:

- середньозважена ставка короткострокового кредиту в національній валюті для фізичних осіб станом на 01.11.2021 (дата, коли роботодавець був зобов`язаний провести остаточний розрахунок) становила 35,4% річних;

- 4707,16 грн. * 35,4% річних/365 днів*1 день затримки = 4,57 грн.;

- 3368,40 грн. * 35,4% річних/365 днів*28 днів затримки = 91,47 грн.

Отже, сума відсотків за користування кредитом, розрахована на підставі відомостей про середньозважену ставку кредиту в національній валюті для фізичних осіб з урахуванням сум та періодів затримки розрахунку становить 96,04 грн.

З огляду на застосування підходів, обраних Великою Палатою Верховного Суду в цій категорії спорів, враховуючи висновки суду про необхідність зменшення визначеної на підставі правил статті 117 КЗпП суми відшкодування, суд задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1 частково, в сумі 96,04 грн. Стягнення більшої суми з відповідача не відповідатиме принципам розумності, справедливості та пропорційності.

На підставі статті 372 КАС України суд визначає, що на виконання цього рішення суду відповідач при здійсненні виплати позивачу стягненої у цій справі суми коштів повинен здійснити нарахування, утримання, сплату та компенсацію передбачених законодавством податків та обов`язкових зборів.

З огляду на встановлені КАС України правила розподілу судових витрат понесені позивачкою витрати стягуються за рахунок бюджетних асигнувань відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 9, 19-20, 22, 25-26, 90, 139, 229, 241-246, 250, 251, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління ДПС у Львівській області (79026, Львівська область, місто Львів, вул. Стрийська, буд. 35; ідентифікаційний код ВП 43968090) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) 96 (дев`яносто шість) гривень 04 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Львівській області (79026, Львівська область, місто Львів, вул. Стрийська, буд. 35; ідентифікаційний код ВП 43968090) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у вигляді судового збору в сумі 5 (п`ять) гривень 86 коп.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення. Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Москаль Р.М.