Справа № 640/11415/19
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2022-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2022 року м. Київ № 640/11415/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Добрівської Н.А.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом громадянки Росії ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України,

третя особа: Центральне міжрегіональне управління державної міграційної служби у місті Києві та Київській області,

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії -

В С Т А Н О В И В:

Громадянка Росії ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в якому просила:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 211-19 від 05.06.2019 року про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну служби України повторно розглянути заяву громадянки Росії ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування вимог позивач зазначає, що вона є громадянкою Росії та перебуває за її межами, в Україні, у зв`язку з тим, що вона була змушена залишити територію Росії разом зі своїм неповнолітнім сином та шукати захист в Україні з огляду на об`єктивні обставини, які викликали у неї обґрунтовані побоювання за своє життя та здоров`я. Вказує, що оскаржуване рішення є протиправним, необґрунтованим та таким, що не відповідає міжнародним зобов`язанням України та національному законодавству у сфері захисту прав шукачів притулку.

Відповідач надав до суду відзив на позов, в якому він позовні вимоги не визнає, просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що не має підстав для визнання позивача біженцем або особою, що потребує додаткового захисту відповідно до умов передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а тому оскаржуване рішення прийняте в межах та з урахуванням норм чинного законодавства.

До суду надійшла відповідь на відзив, в якому представник позивача заперечує проти доводів відповідача, підтверджує підстави та обставини позовної заяви, просить суд задовольнити вимоги в повному обсязі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.06.2019 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (без виклику сторін).

Через канцелярію представниками позивача та відповідача подано клопотання про розгляд справи з викликом сторін.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.09.2019 відмовлено в задоволенні клопотань про розгляд справи у судовому засіданні за участю сторін, у зв`язку з тим, що предмет заявленого позову, з урахуванням доводів, викладених на його обґрунтування, вказують на відсутність необхідності встановлення додаткових обставину справі, в допиті свідків чи експертів.

Вирішуючи адміністративний спір, суд виходить з таких фактичних обставин справи.

Позивач ОСОБА_1 громадянка Російської Федерації; паспорт громадянина Російської Федерації НОМЕР_1 , виданий УФМС Росії по Курганській області в м. Шадрівськ 22.03.2012; народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Наманган (Узбекистан); за походженням узбечка; за релігійною приналежністю - мусульманка (сунітка). До прибуття в Україну постійно проживала у Російській Федерації, громадянство якої набула в 2000 році. Має середню освіту; не працює; рідна мова - узбецька; володіє російською мовою, українську розуміє, заміжня: чоловік - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець м. Наманган (Узбекистан). Позивач прибула до України потягом Мінськ-Київ 15.11.2015 разом із неповнолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . У РФ залишилася доросла дочка чоловіка з дітьми. Кордон на в`їзді до України заявниця перетнула нелегально - за підроблений паспортом. У зв`язку з цим 15.11.2015 була затримана на залізничному вокзалі Київ-пасажирський ОКПП «Київ», після чого її було доставлено і передано у встановленому порядку до управління ДМС України у Київській області для оформлення відповідних документів. За результатами розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та проведення співбесід з позивачем, висновком управління Державної міграційної служби України у Київській області від 04.12.2015 було відмовлено заявнику - громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначивши про відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не погодившись з таким рішенням, позивач оскаржила його до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.05.2018 в справі №826/3830/16, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 26.07.2018 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, управління Державної міграційної служби України в Київській області про визнання неправомірним та скасування рішення управління Державної міграційної служби України в Київській області про відмову у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, оформленого наказом №179 від 04.12.2015; визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 10-16 від 15.02.2016 про відмову у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту; зобов`язання ДМС України вирішити питання про надання статусу біженця або додаткового захисту громадянці РФ ОСОБА_1 .

11.12.2018 позивач повторно подала заяву-анкету №338 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з нововиявленими обставинами. Вказана заява-анкета заповнена власноруч позивачем.

Новими обставинами, що виникли після набрання чинності судовими рішеннями у справі №826/3830/16 позивач вказує зокрема (від першої особи):

- за час перебування в Україні ситуація в Росії змінилась, а саме введено обмеження для релігійних мусульман, їх діяльності, заборонено всі релігійні публікації, називають екстримістськими, та деяких саджали до в?язниці;

- також в Україні почали депортувати узбеків назад в Узбекистан. Про мого сина запитували СБУ, та один наш знайомий, який також був зі справкою шукача захисту був примусово видворений;

- я та мій син ОСОБА_4 не можемо повернутися а ні в Росію, а ні в Узбекистан через реальну небезпеку того, що нас можуть звинуватити в екстремізмі, як було з моїм чоловіком.

Згідно анкети особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (справа № 2018КV0338 реєстраційний № 338 від 11.12.2018) крім іншого в розділі 4 Причини виїзду з країни постійного проживання позивач зазначає: «Я була змушена залишити країну свого походження через релігійну приналежність, так як мій чоловік віруючий мусульманин був депортований з Росії до Узбекистану, та арештований за свою релігійну приналежність. Мого чоловіка звинуватили в релігійному екстремізмі у 2008 році, де він відсидів до 2010 року, а потім був депортований. Його приговорили до ув`язнення на 16 років за звинуваченням «релігійний екстремізм». Я та мій син змушені були покинути Росію, так як ми боялися також бути депортованими. Ситуація країни походження підтверджує мій страх, а саме: влада застосовує тортури та жорстоке поводження для боротьби з інакомисленням та реальними та передбачуваними загрозами в сфері безпеки, репресій щодо політичних опонентів, отримання зізнань та інкримінування показань, а також залякування і покарання затриманих, ув`язнених та їх рідних тощо (джерело інформації: Міжнародна Амністія, Доклад 2017/18:Права людини в сучасному світі, 1 лютого 2016, ISBN:978-0-86210-492-4, доступ за адресою:http://www.refworld.org.ru/docid/56cdbe674,html).

Також, в зазначеній анкеті вказано, що в країні постійного проживання позивач та члени її родини в політичних, релігійних, військових та громадських організаціях не перебували. До позивача не застосовувались адміністративні заходи (затримання, арешт), до кримінальної відповідальності не притягувалась.

У протоколі співбесіди від 21.12.2018 в справі №2018КV0338, в розділі 2. Маршрут, на питання: які нові обставини виникли у вашій ситуації, позивач вказала: «Цього літа моїм сином зацікавились представники правоохоронних органів. Я дізналась про те, що хотіли депортувати до Узбекистану сина однієї узбецької родини. Вже всі документи на цього хлопця були оформлені для повернення до Узбекистану. Мій син мені відразу порадив звернутися повторно із заявою про надання захисту в Україні, щоб уникнути подальшої депортації до Узбекистану». На питання чому Ви вважаєте, що Вас можуть депортувати до Узбекистану, позивач вказала, що перебуває в Узбекистані в розшуку про що, їй про це повідомили в 2012 році у Міграційній службі Шадринського району, а також в 2014 році чоловіку позивача телефонував представник правоохоронних органів з Узбекистану, та повідомив, що позивач з чоловіком повинні повернутися до Узбекистану, в протилежному випадку за ними прийдуть. Причини звинувачення вказує як релігійну приналежність до ісламу. Позивач носила релігійне вбрання, у зв`язку з чим її і звинувачують.

29.12.2018 ДМС України прийняла наказ №572 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки РФ ОСОБА_5 ».

01.03.2019 ДМС України прийняла наказ №78 «Про продовження строку розгляду заяви громадянки РФ ОСОБА_5 ».

Згідно із протоколом додаткової співбесіди від 20.03.2019 в справі №2018КV0338 позивач вказувала, що зазнавала переслідувань з боку влади РФ, а саме в 2012 році після звернення в міграційній орган РФ з причини вклеювання фото в паспорті по досягненню 45-річного віку. Її відвезли в прокуратуру Шадринського району, де і повідомили, що вона звинувачується владою Узбекистану в скоєнні злочину, передбаченого статтею 159 КК Узбекистану (екстремізм, тероризм), за що і перебуває в міжнародному розшуку. А також, в подробицях повідомила про обставини подій в період з 2008 по 2014 рік щодо звинувачення, підозри, затримання, викрадення та ув`язнення її чоловіка ОСОБА_2 . Вказала також, що правоохоронні органи РФ її не затримували, не викликали, не допитували, цікавились тільки її чоловіком.

За результатами розгляду особової справи громадянки РФ ОСОБА_5 №2018КV0338 був складений висновок від 22.04.2019, погоджений начальником Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області, та затверджений начальником ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області (далі - Висновок), згідно з яким відповідно до абзацу 5 частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», у зв`язку із встановленням відсутності умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону, визнано за доцільне рекомендувати державній міграційній службі України прийняти рішення про відмову у визнання біженцем або особи, що потребують додаткового захисту, громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 .

Висновок був складений на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, комплексного та системного вивчення документів наявних в особовій справі заявниці та перевірки фактів, повідомлених заявницею під час співбесіди, а також інформації про країну походження. Дослідженню та аналізу для оцінки правдоподібності (імовірності) підлягали такі ключові факти/елементи заяви (твердження заявника), а саме:

1) Чи звинувачений в екстремізмі чоловік заявниці ОСОБА_2 . Чи незаконно РФ повернула його до Узбекистану та чи перебуває він у в`язниці?

2) Чи перебуває заявниця під ризиком позбавлення громадянства РФ та депортації до Узбекистану?

3) Чи може заявниця зазнати переслідувань та бути ув`язненою через своє віросповідання на території РФ?

4) Чи заборонено в Узбекистані сповідувати мусульманство та чи існує загроза для мусульман бути звинуваченими в екстремізмі?

Твердження позивача у висновку визнано за фактом 1 щодо звинувачення в екстремізмі чоловіка заявниці - може вважатися правдоподібним, щодо незаконного його переміщення до Узбекистану та перебування у в`язниці - ймовірним.

Інші досліджувані факти/елементи заяви визнані неправдоподібними.

15.02.2016 ДМС України було прийнято рішенням №211-19, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Повідомленням ЦМУ ДМС у Київській області №167 від 13.06.2019 позивача повідомлено про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що на даному повідомленні позивачем зроблений запис про його отримання 19.06.2019.

В матеріалах справи також знаходиться протокол співбесіди від 23.11.2015 в справі №2015KV0061 за заявою позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що був предметом дослідження в судовій справі №826/3830/16, рішення в якій набрало чинності 26.07.2018.

Судом встановлено, що відомості зазначені позивачем в протоколі співбесіди від 21.12.2018 та додаткової співбесіди від 20.03.2019 в справі №2018КV0338 збігаються з відомостями вказаними в протоколі співбесіди від 23.11.2015 в справі №2015KV0061.

Окружний адміністративний суд міста Києва, вирішуючи спір по суті позовних вимог, керується такими мотивами.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає, що основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є Загальна декларація прав людини, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 рік, ратифікована Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 (ділі - Європейська Конвенція з прав людини), Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року, Конвенція проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, ратифікована Указом Президії ВР №3484-XI від 26.01.1987, Керівні положення УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 16.12.1998, та Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI від 08.07.2011 (далі - Закон №3671).

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Стаття 3 Європейської Конвенції з прав людини встановлює, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Приписами статті 14 Європейської Конвенції з прав людини визначено, користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Тож, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Згідно із визначенням, викладеним у пункті 1 частини першої статті 1 Закону №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI установлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Як передбачено у частині п`ятій статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Згідно з частиною 7 статті 7 Закону № №3671-VI до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно пунктів 45 та 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - Керівництва) для того, щоб уважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими Законом №3671-VI.

Відповідно до частини шостої статті 9 Законом №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого Закону №3671-VI.

Частиною восьмою статті 9 Закону №3671-VI у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 11 статті 9 Закону № 3671-VI).

Згідно пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно частини 12 статті 9 Закону №3671-VI особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Положення абзацу 5 частини першої статті 6 Закону України № 3671-VI визначає, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Норма частини п`ятої статті 10 Закону № 3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення, що визначається частиною тринадцятою статті 10 Закону №3671-VI.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення як по суті так і за процедурою прийнято в порядку та у відповідності до зазначених вище правових норм.

До того ж, згідно частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, як судом зазначалось вище, обставини зазначені позивачем в протоколі співбесіди від 21.12.2018 та додаткової співбесіди від 20.03.2019 у справі № 2018КV0338 збігаються з обставинами вказаними позивачем в протоколі співбесіди від 23.11.2015 у справі №2015KV0061, які були предметом дослідження в судовій справі №826/3830/16, рішення якої набрало чинності 26.07.2018.

Тобто, суд виходить з того, що фактичні обставини отримання позивачем громадянства РФ, переслідування правоохоронними органами Узбекистану та РФ її чоловіка в період з 2008 по 2014 рік, залишення позивачем країну постійного перебування, прибуття в Україну, та обставини пов`язані з переслідуванням позивача в країні постійного перебування та в країні походження через її релігійні погляди та побоювання систематичного порушення прав людини були предметом оцінки судами при розгляді справи №826/3830/16.

В межах розгляду справи №826/3830/16, суди першої та апеляційної інстанцій не знайшли ґрунтовних підстав вважати, що позивача мають переслідувати і що її дійсно можуть примусово вислати до Узбекистану. А також, позивачем не доведено, що тимчасово перебуваючи в Україні, і під час такого перебування в країні його громадянської належності виникли умови, зазначені в пунктах 1 та 13 статті 1 Закону №3671-VI, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту. Крім того, позивачем не наведено жодних обставин, які б вказували про можливість визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи те, що позивач повторно звернулась до органу ДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з новими обставинами, суд оцінює саме ті обставини, про які зазначає позивач в поданій заяві-анкеті №338 від 11.12.2018, та ті обставини, які вказані в протоколах співбесіди від 21.12.2018 та 20.03.2019, та які не були досліджені судом в справі №826/3830/16.

Зокрема, позивач вказує, що: «За час перебування позивача в Україні ситуація в Росії змінилась; введено обмеження для релігійних мусульман, їх діяльності, заборонено всі релігійні публікації, називають екстремістськими, та деяких саджали до в`язниці. Також в Україні почали депортувати узбеків назад в Узбекистан. Про мого сина запитували СБУ, та один наш знайомий, який також був зі довідкою шукача захисту був примусово видворений. Позивач та її син не можуть повернутися, а ні в Росію, а ні в Узбекистан через реальну небезпеку того, що їх можуть звинуватити в екстремізмі, як було з моїм чоловіком».

Позивач основним доводом на обґрунтування підстав заявленого позову визначає недостатнє вивчення та не врахування відповідачем умови в країні походження позивача та країні постійного перебування щодо свободи віросповідання та переслідування за релігійною приналежністю.

Вказані доводи позивача були спростовані та визнані не обґрунтованими у висновку від 22.04.2019, затвердженому начальником ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області.

Інших доводів на обґрунтування наявності підстав для визнання спірного рішення протиправним і які могли б бути прийняті судом до уваги позивачем не наведено.

З огляду на зазначене вище, оскільки позивач не належала та не належить до жодних організацій, груп та об`єднань, які можуть за соціальними, політичними, релігійними, расовими та іншими ознаками переслідуватися в країні походження та країні постійного проживання позивача, суд робить висновок, що обставини, на які посилається позивач є лише припущенням, не стосуються її особисто, нічим не обґрунтовані, а тому не можуть бути віднесені до умов необхідних для визначення особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначених в пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI.

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Враховуючи всі наведені обставини в їх сукупності та виходячи з того, що під час розгляду справи доводи позивачів не знайшли свого підтвердження, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 2, 5-11, 73-77, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку, визначеному статтями 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України протягом 30 днів з моменту складення повного тексту

Суддя: Н.А. Добрівська