Справа № 640/11213/19
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2022-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2022 року м. Київ № 640/11213/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Добрівської Н.А.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1

до 1. Державної міграційної служби України,

2. Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у місті Києві та Київській області

про визнання протиправним та скасування наказу та рішення, зобов`язати вчинити дії -

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 (далі по тексту також - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України, відповідач-1), Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі - ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, відповідач-2), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Управління ДМС України в Київській області №440 від 06.11.2018 про відмову громадянину Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України №87-19 від 30.05.2019 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захист;

- зобов`язати ДМС України розглянути заяву громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування вимог позивач зазначає, що він є громадянином Ісламської Республіки Афганістан, прибув в Україну у пошуку притулку, так як він має об`єктивні побоювання за своє життя та здоров`я через збройний конфлікт та систематичне порушення прав людини в країні походження. Позивач зазначив, що 19.11.2018 ним отримано повідомлення № 184 від 06.11.2018 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу №440 від 06.11.2018. Не погоджуючись з таким рішенням, позивач оскаржив його в адміністративному порядку до Державної міграційної служби України. 14.06.2019 отримав повідомлення №163 від 05.06.2019 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення ДМС України №87-19 від 30.05.2019. Вказує, що оскаржувані наказ та рішення є протиправними, необґрунтованими та таким, що не відповідають міжнародним зобов`язанням України та національному законодавству у сфері захисту прав шукачів притулку.

Представником відповідачів надано до суду відзив на позов, в якому він позовні вимоги не визнає, просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що заява позивача про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем особою, яка потребує додаткового захисту є очевидно необґрунтованою та не містить умов зазначених пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а тому оскаржувані наказ та рішення прийняте в межах та з урахуванням норм чинного законодавства.

До суду надійшла відповідь на відзив, в якому представник позивача заперечує проти доводів відповідача, підтверджує підстави та обставини позовної заяви. Вказує на неповне з`ясування обставин справи. Стверджує, що відповідачами не враховано питання надання позивачеві додаткового захисту, не здійснено жодного реального висновку щодо ситуації в країні походження, не досліджено питання дотримання міжнародних стандартів забезпечення конституційних прав громадян, не враховано та не досліджено питання неодноразового застосування насилля до позивача з боку талібів. А також вказує, що джерела на які посилається відповідач нерелевантні, а ті що релевантні свідчать про те, що перебування в Афганістані є небезпечним для позивача. Зазначає, що лише на стадії вирішення питання про надання позивачу статусу біженця можливо дослідити питання наявності або відсутності у позивача медичної освіти, та інших обставин. Представник позивача наголошує, що під час співбесіди відповідачем не було дотримано права позивача користування послугами перекладача, а саме переклад здійснювався з мови пушту на російську, а з російської на українську переклад здійснювався самим працівником ДМС, що проводив співбесіду. В результаті подвійного неякісного перекладу були спотворені твердження позивача, а також порушена процедура ознайомлення позивача з порядком прийняття рішення щодо його заяви. Таке ознайомлення здійснюється мовою, яку розуміє заявник, оформлюється відповідним протоколом та підписується заявником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за їх наявності). Просить суд задовольнити вимоги в повному обсязі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.06.2019 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 23.08.2019 відмовлено в задоволенні клопотання представником відповідачів про розгляд справи у судовому засіданні за участю сторін.

Ознайомившись із письмово викладеними доводами учасників справи, дослідивши подані документи і матеріали, суд встановив такі обставини справи.

Позивач ОСОБА_1 є громадянином Ісламської Республіки Афганістан; за національністю пушту; віросповідання - іслам (суніт); рідна мова пушту, володіє мовами фарсі, дарі, англійська з перекладачем зі словником; має вищу освіту; не військовозобов`язаний; строкову службу не відслужив.

15.06.2018 позивач залишив країну громадянської належності. Прямував через Іран, Азербайджан та Російську Федерацію, в Україну прибув 17.07.2018 таємно на автомобілі.

16.10.2018 позивач звернувся до управління ДМС України у Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно анкети особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (справа № 2018КV0277 реєстраційний № 277 від 16.10.2018) крім іншого в розділі 4 Причини виїзду з країни постійного проживання позивач зазначає: «Я не можу повернутися до Афганістану через загальне насильство, так як моя країна перебуває у стані військового конфлікту. Я працював лаборантом-технологом в районі Ширзад. Приблизно 10 місяців тому до мене потрапив поранений таліб, який попросив накласти йому шви, я йому сказав, що це не моя спеціальність. Через погрози вбити мене, я був змушений йому допомогти. Через місяць він помер. Через це таліби почали мені погрожувати. Одного разу вони мене побили автоматом. Також, уряду не сподобалось, що я лікував таліба. Я боюсь за своє життя, тому не можу повернутися до Афганістану. Мій страх підтверджується про країну походження тощо».

Також, в зазначеній анкеті вказано, що в країні постійного проживання позивач та члени його родини в політичних, релігійних, військових та громадських організаціях не перебували. До позивача не застосовувались адміністративні заходи (затримання, арешт), до кримінальної відповідальності не притягувався.

В протоколі співбесіди від 05.11.2018 в справі № 2018КV0277, в розділі 4. Причини еміграції на питання: 1) що відбулось після побиття? 2) як саме вони (таліби) Вам погрожували, телефонували, приходили чи що? 3) як часто відбувались погрози? Позивач вказав: « 1) Я пішов додому. 2) Ні більше мені не телефонували, і до мене не приходили, і на роботу я більше не ходив. 3) Це був єдиний випадок, який спричинив мені багато проблем». На питання: звідки Ви знаєте, що уряду не сподобалось те, що Ви лікували таліба, та чи надходили погрози з боку влади, позивач прямої та конкретної відповіді не надав.

За результатами розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та проведення співбесіди з позивачем, керуючись частинами четвертою, шостою статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», управлінням Державної міграційної служби України у Київській області від 06.11.2018 був прийнятий наказ №440 про відмову громадянину Афганістану ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ділі - спірний наказ).

Спірний наказ був прийнятий на підставі висновку головного спеціаліста відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Управління ДМС України в Київській області від 02.11.2018.

Висновок був складений на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, комплексного та системного вивчення документів наявних в особовій справі заявника. Дослідженню та аналізу для оцінки правдоподібності (імовірності) підлягали наступні ключові факти/елементи заяви (твердження заявника), а саме: 1) щодо громадянства заявника; 2) щодо професійної діяльності та освіти заявника; 3) відомості щодо очевидної обґрунтованості заяви, тобто наявності умов зазначених у пунктах та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту».

Твердження позивача у зазначеному висновку за фактом 1) визнано правдоподібним, за фактом 2) визнано неправдоподібним, за фактом 3) визнано очевидно необґрунтованою заяву на предмет наявності умов зазначених у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не погодившись з таким рішенням, позивач оскаржив його до Державної міграційної служби України.

Рішенням ДМС України №87-19 від 30.05.2019 скарга громадянина Афганістану ОСОБА_1 на рішення управління Державної міграційної служби України в Київській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відхилена.

Спірне рішення було прийнято на підставі висновку про результати розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.05.2019.

Згідно вказаного висновку ДМС України було встановлено, що рішення Управління ДМС України в Київській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним і обґрунтованим та прийняте на підставі повного і всебічного вивчення обставин, наявних у матеріалах справи.

До матеріалів справи представником позивача були додані додаткові документи, з яких суд приймає до уваги лише свідоцтво про визнання в Україні іноземного документа про освіту виданого Міністерством освіти і науки України № 3812-21 від 03.03.2021, оскільки інші документи виконані на іноземній мові, а їх переклад на українську мову не є офіційним (належним чином не оформлений.

Згідно вказаного свідоцтва диплом № НОМЕР_1 виданий 15.05.2013 Інститутом медичних наук «Газанфар» Науково-медичним інститутом (Ісламська Республіка Афганістан) на ім`я ОСОБА_1 . Спеціальність за документом про освіту: факультет технології. Визнано еквівалентним відповідно до системи освіти України освітній рівень: професійна (професійно-технічна) освіта. Свідоцтво дійсне разом з оригіналом документа про освіту.

Окружний адміністративний суд міста Києва, вирішуючи спір по суті позовних вимог, керується такими мотивами.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є Загальна декларація прав людини, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, ратифікована Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 (ділі - Європейська Конвенція з прав людини), Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року, Конвенція проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, ратифікована Указом Президії ВР №3484-XI від 26.01.1987, Керівні положення УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 16.12.1998 та Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI від 08.07.2011 (далі - Закон №3671), Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України №649 від 07.09.2011, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884 (далі - Правила розгляду заяв та оформлення документів).

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Стаття 3 Європейської Конвенції з прав людини встановлює, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Приписами ст. 14 Європейської Конвенції з прав людини визначено, користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Тож, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Згідно із визначенням, викладеним у пункті 1 частини першої статті 1 Закону №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI установлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Як передбачено у частині другій статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо така особа під час незаконного перетинання державного кордону України звернулася із зазначеною заявою до посадової особи Державної прикордонної служби України, вона зобов`язана надати цій посадовій особі пояснення про причини незаконного перетинання державного кордону України. У разі відсутності у такої особи документів, що посвідчують її особу, або якщо такі документи є фальшивими, вона повинна повідомити в поясненні про цю обставину, а також викласти причини зазначених обставин. Під час надання пояснень особою, яка не володіє українською або російською мовами, орган Державної прикордонної служби України повинен забезпечити перекладача з мови, якою така особа може спілкуватися. Після надання пояснень особа, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна бути протягом 24 годин передана посадовими особами Державної прикордонної служби України представнику центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Приписом абзацу 5 статті 6 Закону №3671-VI встановлено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа зокрема стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Згідно з частиною сьомою статті 7 Закону № 3671-VI до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно пунктів 45 та 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - Керівництво) для того, щоб уважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Норма стмтатті 8 Закону № 3671-VI встановлює порядок попереднього розгляду заяв.

Відповідно до частин першої - сьомої статті 8 Закону №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

У разі подання законним представником дитини, розлученої із сім`єю, заяви про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, без попереднього розгляду заяви.

За бажанням заявника участь у попередньому розгляді заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, бере адвокат. Призначення адвоката для надання правової допомоги заявникові здійснюється в установленому порядку.

Під час співбесіди заявнику, який не володіє українською або російською мовами, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, забезпечує перекладача з мови, якою заявник може спілкуватися. Заявник має право залучити перекладача за свій рахунок або за рахунок інших юридичних чи фізичних осіб. Перекладач повинен дотримуватися конфіденційності з обов`язковим оформленням центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, розписки про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

У разі прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, продовжує строк дії довідки про звернення за захистом в Україні.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

Згідно пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до підпункту «в» пункту 3.1. Правил розгляду заяв та оформлення документів у разі відсутності підстав для відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС ознайомлює заявника або його законного представника під їхній власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами і обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таке ознайомлення здійснюється мовою, яку розуміє заявник або його законний представник.

Проведення зазначених дій фіксується відповідним протоколом ознайомлення з прийняттям рішення за заявою, правами і обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 6), в якому проставляють власні підписи заявник, його законний представник та перекладач, адвокат, психолог, педагог (за їх наявності).

Нормою підпунктів «в» та «г» пункту 2.1. Правил розгляду заяв та оформлення документів уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом, зокрема:

- інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків;

- забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку;

Згідно пункту 2.3. Порядку ведення Державною міграційною службою України Довідково-інформаційного реєстру перекладачів, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11 березня 2013 року № 228 до Реєстру перекладачів уносяться такі відомості:

- прізвище, ім`я, по батькові перекладача;

- номер свідоцтва (диплома) про кваліфікацію перекладача або інший документ, що підтверджує володіння іноземною мовою;

- місцезнаходження перекладача;

- номери контактних телефонів, адреса електронної пошти, інші засоби зв`язку перекладача;

- іноземні мови, якими володіє перекладач, форма перекладу (усний чи письмовий);

- дата внесення відомостей до Реєстру перекладачів.

Виходячи з принципу анології закону, можна вказати на процедуру посвідчення нотаріусом офіційного перекладу документів в межах якої перекладач разом з документом, що встановлює його особу, повинен надати документ, який підтверджує його кваліфікацію, що передбачено пунктом 2.2 глави 8 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України №296/5 від 22.02.2012 р.

В свою чергу, кваліфікаційні вимоги до спеціаліста визначаються відповідно до Загальних положень довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників Випуску 1 «Професії працівників, що є загальними для всіх видів економічної діяльності» Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, затверджений наказом Мінсоцполітики України №336 від 29.12.2004, зокрема пункт 43 Розділу «Професіонали» встановлює, що кваліфікаційні вимоги перекладача є «повна вища освіта відповідного напряму підготовки (спеціаліст) без вимог до стажу роботи».

Отже, згідно наведених правових норм, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, забезпечує перекладача з мови, якою заявник може спілкуватися. Заявник має право залучити перекладача за свій рахунок або за рахунок інших юридичних чи фізичних осіб.

Процедура залучення перекладача полягає в тому, що уповноважена особа відповідача разом із встановленням особи перекладача перевіряє його кваліфікацію.

Перекладач - це спеціаліст, який професійно займається перекладанням текстів чи промов з однієї мови на іншу, кваліфікація якого підтверджується дипломом про повну вищу освіту відповідного напряму підготовки (спеціаліст).

В матеріалах особової справи наданої суду представником відповідачів відсутні документи, що посвідчують кваліфікацію перекладачів, особи яких встановлено такими документами:

- довідкою про звернення за захистом в Україні №009277 видана 09.10.2018 управлінням ДМС України в Київській області на ім`я громадянина Ірану ОСОБА_3 ;

- паспортом громадянина України на ім`я ОСОБА_4 , уродженця Афганістану, серія НОМЕР_2 виданий Деснянським РУГУ МВС України 11.05.2012.

Окремо слід зауважити, що відповідач надав суду документи, що підтверджують особу перекладача на стадії подання позивачем заяви від 16.10.2018, а саме довідку про звернення за захистом в Україні №009277 видана 09.10.2018 управлінням ДМС України в Київській області на ім`я громадянина Ірану ОСОБА_3 . Строк дії довідки до 09.11.2018. Тоді як, в анкеті особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 16.10.2018 в строчці «прізвище, підпис перекладача» проставлено ОСОБА_5 .

Отже, суд робить висновок, що особа перекладача зазначена в анкеті від 16.10.2018 та особа перекладача вказана в розписці про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника від 16.10.2018 є різними особами.

З огляду на те, що в матеріалах особової справи, наданої суду представником відповідачів, відсутні документи, що посвідчують кваліфікацію перекладачів, а також, відсутні документи, що посвідчують особу ОСОБА_5 , суд робить висновок, що дії уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС 16.10.2018 на стадії прийняття заяви та ознайомлення заявника або його законного представника під їхній власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами і обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та 05.11.2018 під час співбесіди були вчинені без перекладача, що порушує права позивача, гарантовані частиною третьою статті 8 Закону №3671-VI, та вказаних вище норм міжнародного права.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що спірні наказ та рішення прийняті з порушенням порядку встановленому частиною третьою статті 8 Закону №3671-VI та пунктів 2.1. та 3.1. Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884.

Окремо слід зазначити, що факт/елемент заяви від 16.10.2018 щодо медичної освіти позивача встановлений у висновку від 02.11.2018, як неправдоподібний спростовується свідоцтвом про визнання в Україні іноземного документа про освіту виданого Міністерством освіти і науки України від 03.03.2021 № 3812-21.

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Підсумовуючи викладене, суд погоджується з доводами сторони позивача щодо незабезпечення відповідачем надання послуг перекладача під час звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що як наслідок могло призвести до неповного та недостовірного викладення фактів і обставин, через які позивач шукає притулку та захисту в Україні та прийняття неправомірних наказу про відмову в оформленні документів щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та рішення про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС.

Враховуючи всі наведені обставини в їх сукупності та виходячи з того, що під час розгляду справи доводи відповідачів щодо правомірність та обґрунтованість прийнятих ними спірних рішень не знайшли свого підтвердження, суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Судовий збір розподілу не підлягає.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 2, 5-11, 73-77, 90, 139, 241-246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Управління Державної міграційної служби України в Київській області №440 від 06.11.2018 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 .

3. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №87-19 від 30.05.2019 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

4. Зобов`язати Державну міграційну служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9; ідентифікаційний код 42552598) розглянути заяву громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку, визначеному статтями 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України протягом 30 днів з моменту складення повного тексту

Суддя: Н.А. Добрівська