Справа № 440/6926/22
Суддя: Н.І. Слободянюк
Дата ухвалення: 2022-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2022 рокум. ПолтаваСправа № 440/6926/22

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Слободянюк Н.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Полтавської районної державної адміністрації Полтавської області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 /далі позивач, ОСОБА_1 / звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою (з урахуванням уточненої позовної заяви) до Полтавської районної державної адміністрації Полтавської області /далі відповідач/ про:

- стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Полтавської районної державної адміністрації Полтавської області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 20 березня 2020 року (включно) по момент фактичного розрахунку 14 липня 2022 року, а саме: в сумі 902344,11 грн;

- стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Полтавської районної державної адміністрації Полтавської області на користь ОСОБА_1 коштів у сумі 30000,00 грн у якості моральної шкоди /а.с. 50-55/.

Позов обґрунтований тим, що на дату звільнення позивача із займаної посади 20 березня 2020 року роботодавець не провів із позивачем розрахунок по заробітній платі, а саме: не виплатив середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 524295,22 грн, який присуджений позивачу рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 15 березня 2021 року у справі №440/7143/20. Вказана сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу виплачена відповідачем, як правонаступником Зіньківської районної державної адміністрації, лише 14 липня 2022 року. Таким чином, відповідно до положень статті 117 Кодексу законів про працю України позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 20 березня 2020 року (включно) по момент фактичного розрахунку 14 липня 2022 року у загальній сумі 902344,11 грн. У зв`язку з цим позивачу завдано моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню відповідачем в сумі 30000,00 грн.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі, а також вирішено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, витребувано докази.

Відповідач позов не визнав та у відзиві на позовну заяву /а.с. 64-67/ зазначив, що проміжок часу, за який працівникові виплачується середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, обмежено статтею 117 Кодексу законів про працю України шестимісячним строком, тоді як позивачем здійснено відповідний розрахунок за 1010 днів, тобто із 20 березня 2020 року по 14 липня 2022 року (27 повних місяців). Крім того, позивачем пропущено строк звернення до суду із цим позовом. Позивачем не викладено обставин, які є підставою для стягнення моральної шкоди, а також не надано належних, допустимих і достатніх доказів, які б підтверджували факт завдання йому моральної шкоди діями посадових осіб відповідача.

У відповіді на відзив /а.с. 73-75/ позивачем зазначено про безпідставність доводів відповідача та наявність у нього права на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та коштів в сумі 30000,00 грн в якості моральної шкоди.

В запереченнях на відповідь на відзив /а.с. 81-84/ відповідач зазначив про пропуск позивачем місячного строку звернення до суду із цим позовом на один день, а також про те, що до спірних правовідносин слід застосовувати норму статті 117 Кодексу законів про працю України в редакції, діючій на дату проведення із позивачем розрахунку по середньому заробітку за час вимушеного прогулу 14 липня 2022 року, адже середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є видом відповідальності роботодавця та саме з моменту повного розрахунку із працівником виникають правові підстави для звернення працівника до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2022 року визнано поважною причину пропуску строку звернення ОСОБА_1 до адміністративного суду та поновлено ОСОБА_1 пропущений строк звернення до адміністративного суду у цій справі.

Справу розглянуто судом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відповідно до пункту 1 частини шостої статті 12 та частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося на підставі частини четвертої статті 229 КАС України.

Дослідивши письмові докази, суд установив такі обставини та відповідні до них правовідносини.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 15 березня 2021 року у справі №440/7143/20, що набрало законної сили 15 квітня 2021 року, встановлено обставини справи, які в силу положень частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають доказуванню у цій справі, а саме:

Розпорядженням Президента України від 01 липня 2015 року №613/2015-рп ОСОБА_1 призначено на посаду голови Зіньківської РДА.

Зіньківська райрада на шістнадцятій (позачерговій) сесії сьомого скликання 11 квітня 2017 року прийняла рішення про висловлення недовіри голові райдержадміністрації ОСОБА_1 .

Розпорядженням Президента України від 11 травня 2017 року №98/2017-рп прийнято відставку голови Зіньківської РДА ОСОБА_1 .

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 25 вересня 2019 року у справі №530/780/17, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 05 грудня 2019 року, позов ОСОБА_1 задоволено: визнано протиправними та скасовано рішення шістнадцятої (позачергової) сесії сьомого скликання Зіньківської районної ради Полтавської області від 11 квітня 2017 року "Звіт голови райдержадміністрації про виконання програм економічного і соціального розвитку Зіньківського району та здійснення делегованих районною радою повноважень за 2016 рік" та "Про висловлення недовіри голові Зіньківської районної державної адміністрації ОСОБА_1 .

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі №800/237/17 скасовано розпорядження Президента України від 11 травня 2017 року №98/2017-рп "Про відставку голови Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області", поновлено ОСОБА_1 на посаді голови Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області.

Розпорядженням Президента України від 10 березня 2020 року №173/2020-рп поновлено ОСОБА_1 на посаді голови Зіньківської РДА.

На цій підставі, головою РДА ОСОБА_1 видано розпорядження від 12 березня 2020 року №5К "Про поновлення на посаді голови Зіньківської районної державної адміністрації", згідно із яким ОСОБА_1 приступає до виконання обов`язків голови Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області з 12 березня 2020 року.

Розпорядженням Президента України від 19 березня 2020 року №180/2020-рп звільнено ОСОБА_1 з посади голови Зіньківської РДА у зв`язку із закінченням строку повноважень Президента України та на цій підставі розпорядженням голови Зіньківської РДА від 20 березня 2020 року №8К припинено повноваження голови райдержадміністрації ОСОБА_1 .

Пунктом 2 розпорядження голови Зіньківської РДА від 20 березня 2020 року №8К сектору фінансово-господарського забезпечення апарату райдержадміністрації доручено провести повний розрахунок з ОСОБА_1 .

В грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Зіньківська районна рада Полтавської області, в якій просив: стягнути на його користь середній заробіток за час перебування у вимушеному прогулі за період з 11 травня 2017 року по 11 березня 2020 року у розмірі 515066,90 грн; стягнути на його користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 165280,85 грн та 39348,60 грн за невикористані відпустки за 2018-2019 роки.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 15 березня 2021 року у справі №440/7143/20, що набрало законної сили 15 квітня 2021 року /а.с. 25-32/, позовні вимоги ОСОБА_1 до Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Зіньківська районна рада Полтавської області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки виплати заробітної плати задоволено частково: стягнуто із Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 524295,22 грн, у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Відповідно до положень пункту 1 розпорядження Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2020 року №1635-р «Про реорганізацію та утворення районних державних адміністрацій» здійснено реорганізацію районних державних адміністрацій районів, ліквідованих згідно з постановою Верховної Ради України від 17 липня 2020 року № 807-IX Про утворення та ліквідацію районів, шляхом приєднання до районних державних адміністрацій, розташованих в адміністративних центрах районів, утворених зазначеною постановою, згідно з додатком 1, до Полтавської райдержадміністрації приєднуються райдержадміністрації ліквідованих районів, зокрема Зіньківська райдержадміністрація.

Відповідно до виписки по надходженням АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 12 серпня 2022 року /а.с. 37/ та платіжного доручення №203 від 07 липня 2022 року /а.с. 69-зворот/ Полтавською РДА 14 липня 2022 року виплачено ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за виконавчим листом Полтавського ОАС №440/7143/20 від 15 березня 2021 року, роз. Полт РДА №651 від 03 листопада 2021 року, в сумі 524295,22 грн.

Вважаючи, що станом на дату звільнення позивача із займаної посади 20 березня 2020 року відповідач не провів із позивачем розрахунок по виплаті суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу - 524295,22 грн, яка була присуджена позивачу рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 15 березня 2021 року у справі №440/7143/20, що набрало законної сили 15 квітня 2021 року, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 20 березня 2020 року (включно) по момент фактичного розрахунку 14 липня 2022 року.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та доводам учасників справи, які мають значення для правильного вирішення цього спору, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 1 Кодексу законів про працю України /далі КЗпП України/ Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя працівників, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Згідно з частинами першою та другою статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, з наведеного правового регулювання слідує, що рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу приймає не роботодавець, а орган, який розглядає трудовий спір та виносить рішення про поновлення працівника на роботі, тобто суд.

Матеріалами справи підтверджується, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 15 березня 2021 року у справі №440/7143/20 позовні вимоги ОСОБА_1 до Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Зіньківська районна рада Полтавської області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено та стягнуто із Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 524295,22 грн.

Вказане рішення суду набрало законної сили 15 квітня 2021 року, а відтак обов`язок по виплаті ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу виник у роботодавця (відповідача у цій справі) з 15 квітня 2021 року.

Таким чином, на момент звільнення ОСОБА_1 з посади голови Зіньківської РДА у зв`язку із закінченням строку повноважень Президента України згідно із Розпорядженням Президента України від 19 березня 2020 року №180/2020-рп та припинення його повноважень як голови райдержадміністрації згідно з розпорядженням голови Зіньківської РДА від 20 березня 2020 року №8К судового рішення про виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу не існувало та сума виплати в 524295,22 грн позивачу не була судом присуджена та йому не належала при звільненні.

Тож посилання позивача на те, що у день його звільнення- 20 березня 2020 року йому безпідставно відповідачем не виплачено суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу - 524295,22 грн, яка йому належала на дату звільнення та підлягала виплаті відповідачем у день звільнення, є необґрунтованим та таким, що не відповідає дійсності.

«Строки розрахунку при звільненні» встановлені статтею 116 КЗпП України, а «Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні» - статтею 117 цього Кодексу.

Так, за приписами статті 116 КЗпП України (в редакції, діючій на дату звільнення позивача) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України (в редакції, діючій на дату виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу) встановлено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З аналізу норми статті 117 КЗпП України слідує, що відповідальність у вигляді виплати працівникові середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні настає для роботодавця за наявності двох умов, передбачених цією нормою, а саме: 1) у разі невиплати працівникові у день звільнення належної йому на дату звільнення суми, що підлягає виплаті; 2) у разі невиплати такої суми з вини роботодавця. При цьому вині роботодавця кореспондує відповідний обов`язок роботодавця виплатити цю суму, адже вина роботодавця може виникнути лише тоді, коли роботодавець в силу певних причин не виконав свій обов`язок по виплаті суми, належної працівникові на день звільнення.

Тож затримка розрахунку при звільненні має місце тоді, коли працівникові у день його звільнення належало виплатити певну суму, але з вини роботодавця не було виплачено у цей день. Оскільки вина роботодавця не може виникнути без виникнення у роботодавця обов`язку по виплаті суми у день звільнення, то за відсутності такого обов`язку, а й відповідно і вини, покладення на роботодавця відповідальності за затримку розрахунку при звільненні не відповідатиме правильному застосуванню статті 117 КЗпП України.

Як вже зазначалося вище, повноваження щодо прийняття рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу покладено законодавцем на суд, який, поновлюючи працівника на роботі, одночасно присуджує йому до виплати середній заробіток за час вимушеного прогулу, тобто роботодавець не може перебирати на себе повноваження суду та самостійно приймати рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Роботодавець може прийняти рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу не інакше як на виконання відповідного судового рішення.

З огляду на те, що рішення про виплату позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу було прийнято судом 15 березня 2021 року, а позивача звільнено із займаної посади 20 березня 2020 року, то суд доходить висновку, що відповідач не допустив затримки розрахунку з позивачем при його звільненні, а відтак не несе відповідальності, встановленої статтею 117 КЗпП України.

Ті обставини, що позивач у межах провадження у справі №800/237/17 не заявляв позовної вимоги про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а суд, яким розглянуто спір про поновлення позивача на посаді, не вирішив питання про виплату позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд до уваги не приймає, оскільки з суб`єктивних причин не скориставшись своїм правом на пред`явлення до суду зазначеної позовної вимоги та винесення судом додаткового рішення у справі, позивач, наразі у справі, що розглядається, строк затримки виконання відповідачем судового рішення від 15 березня 2021 року у справі №440/7143/20 ототожнює зі строком затримки розрахунку при звільненні, обчислюючи його з дати звільнення з посади -20 березня 2020 року, чим штучно створює умови для притягнення відповідача до відповідальності відповідно до статті 117 КЗпП України.

Інші доводи позивача та відповідача не спростовують вищевикладені висновки суду.

Таким чином, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Полтавської районної державної адміністрації Полтавської області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 20 березня 2020 року (включно) по момент фактичного розрахунку 14 липня 2022 року, а саме: в сумі 902344,11 грн.

За відсутності підстав для задоволення цієї позовної вимоги відсутні й підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Полтавської районної державної адміністрації Полтавської області на користь ОСОБА_1 коштів у сумі 30000,00 грн у якості моральної шкоди. До того ж право на відшкодування моральної шкоди позивач пов`язує не з бездіяльністю відповідача щодо невиплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, що є предметом спору у цій справі, а з несвоєчасною виплатою відповідачем середнього заробітку за час вимушеного прогулу на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15 березня 2021 року у справі №440/7143/20, що вже само по собі суперечить частині п`ятій статті 21 КАС України та виходить за межі провадження цієї справи.

Отже, у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Підстави для розподілу судових витрат на підставі статті 139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 6-9, 72-77, 211, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Полтавської районної державної адміністрації Полтавської області (вул. Історична, буд. 1, с. Мачухи, Полтавська область, 38754, ідентифікаційний код 04057505) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною восьмою статті 18, частинами сьомою-восьмою статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, а також з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.І. Слободянюк