Справа № 380/3442/20
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2022-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/3442/20 пров. № А/857/12358/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Шинкар Т.І.,

за участю секретаря судового засідання Хабазні Ю.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу Галицької митниці Держмитслужби на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 28 липня 2022 року з питань повороту виконання судового рішення, прийняту суддею Кухар Н.А. у місті Львові у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС, Галицької митниці Держмитслужби про скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

встановив:

рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково - визнано протиправним та скасовано наказ Львівської митниці ДФС від 13.04.2020 року № 117-о «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновлено ОСОБА_1 на посаді державного інспектора відділу митного оформлення №3 митного поста «Рава-Руська» Львівської митниці ДФС з 16.04.2020 року; стягнуто з Львівської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 56 985,11 грн. без відрахування податків і зборів; рішення в частині стягнення за один місяць у розмірі 6912,44 грн. та поновлення на роботі допущено до негайного виконання; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 квітня 2021 року апеляційну скаргу Галицької митниці Держмитслужби задоволено - рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року у справі № 380/3442/20 скасовано в частині: «Визнання протиправним та скасування наказу Львівської митниці ДФС від 13.04.2020 року № 117-о «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлення ОСОБА_1 на посаді державного інспектора відділу митного оформлення №3 митного поста Рава-Руська Львівської митниці ДФС з 16.04.2020 року. Стягнення з Львівської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 56 985,11 грн. без відрахування податків і зборів. Рішення в частині стягнення за один місяць у розмірі 6912,44 грн. та поновлення на роботі допустити до негайного виконання». ухвалено у вказаній частині постанову, якою у задоволенні обумовлених позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено; у решті рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 09 червня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 квітня 2021 року залишено без змін.

05 травня 2022 року Галицька митниця Держмитслужби подала заяву про поворот виконання рішення суду.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 28 липня 2022 року у задоволенні заяви про поворот виконання рішення суду відмовлено.

Суд виходив з того, що у зазначених категоріях адміністративних справ може відбутися поворот виконання у випадках, якщо рішення суду прийнято з урахуванням недобросовісної поведінки позивача (стягувача), а не порушень з боку суду. Тому, якщо скасоване рішення було обґрунтоване на повідомлених позивачем завідомо неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах, суд повинен допустити поворот виконання, що відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 04.04.2018 року у справі № 2а-9320/11/0308, від 22.08.2019 року у справі №9557/10/1570, від 24.09.2020 року у справі №818/678/17.

Суд зазначив, що правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу відрізняється від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати бо є заробітною платою. Отже, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 08.02.2022 року в справі №755/12623/19.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, Галицька митниця Держмитслужби подала апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що суд проігнорував ту обставину, що середній заробіток за час вимушеного прогулу не є заробітною платою та не навів жодного обґрунтування, чому він вважає інакше.

На виконання рішення суду, позивачу виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, який не є заробітною платою.

Верховний Суд у постанові від 21.04.2021 року у справі №461/1303/19 зазначив, що відповідно до ч.1 ст.94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються з ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, яка обчислена, як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Оскільки Галицькою митницею було виплачено ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, який не є заробітною платою з урахуванням наведеного вище, то вимоги ст.381 КАС України на вказану грошову суму не поширюються.

Тлумачення Великою Палатою Верховного Суду факту здійснення виплат середнього заробітку за час вимушеного прогулу за рахунок фонду оплати праці як доказ правової природи цих виплат у формі заробітної плати не відповідає, ані змісту Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, ані меті цих виплат.

Просить ухвалу скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити заяву.

В судовому засіданні з розгляду апеляційної скарги учасники справи з технічних причин не взяли участі, хоча мало місце належним чином повідомлення їх про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до ч.4 ст.229, ст.313 КАС України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд не в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено, що на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 6912,44 грн. була виплачена позивачу 27.01.2022 року, що підтверджується платіжним дорученням №100 від 27.01.2022 року.

В подальшому, постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 квітня 2021 року (залишеною без змін постановою Верховного Суду від 09.06.2022 року ) рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року було скасоване.

Відповідно до ст. 380 КАС України суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він:

1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо при новому розгляді справи він:

1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Суд вирішує питання про поворот виконання, якщо за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами він:

1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Питання про поворот виконання рішення суд вирішує за наявності відповідної заяви сторони.

До заяви про поворот виконання рішення шляхом повернення стягнутих грошових сум, майна або його вартості додається документ, який підтверджує те, що суму, стягнуту за раніше прийнятим рішенням, списано установою банку або майно вилучено державним виконавцем.

За подання заяви про поворот виконання судовий збір не сплачується.

Якщо питання про поворот виконання судового рішення не було вирішене згідно із частинами першою - третьою цієї статті, заява відповідача про поворот виконання розглядається адміністративним судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Заява про поворот виконання може бути подана протягом одного року з дня ухвалення відповідного рішення суду апеляційної чи касаційної інстанції або з дня ухвалення рішення при новому розгляді справи за результатами перегляду рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Відповідно до ст.381 КАС України поворот виконання рішення про відшкодування шкоди, заподіяної суб`єктом владних повноважень, каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, рішення про присудження виплати пенсій чи інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів, а також рішення про присудження виплати заробітної плати чи іншого грошового утримання у відносинах публічної служби допускається, якщо скасоване рішення було обґрунтовано повідомленими позивачем завідомо неправдивими відомостями або поданими ним підробленими документами.

З приписів вищевказаної норми вбачається, що не допускається поворот виконання судових рішень (за винятком випадків повідомлення позивачем завідомо неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах) за вимогами, зокрема, про присудження виплати заробітної плати чи іншого грошового утримання у відносинах публічної служби.

Тобто, якщо особа добросовісно одержала за скасованим чи зміненим в подальшому судовим рішенням певні виплати, то вона не повинна повертати ці кошти чи надміру одержані кошти. З набранням законної сили новим судовим рішенням вона лише втрачає право на одержання подальших виплат або зберігає це право щодо виплат у меншому розмірі.

Колегія суддів звертає увагу, що у зазначених категоріях адміністративних справ може відбутися поворот виконання у випадках, якщо постанова суду стала результатом недобросовісної поведінки позивача (стягувача), а не порушень з боку суду. Тому, якщо скасована постанова була обґрунтована на повідомлених позивачем завідомо неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах, суд повинен допустити поворот виконання.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 4 квітня 2018 року у справі № 2а-9320/11/0308.

Самої лише обставини щодо скасування судового рішення про присудження позивачу грошового утримання є не достатнім та не є підставою для застосування приписів ст. ст. 380, 381 КАС України.

У спірних правовідносинах судом не встановлено факт повідомлення саме позивачем завідомо неправдивих відомостей або подання ним підроблених документів.

Тому колегія суддів приходить до висновку про те, що підстави для здійснення повороту виконання постанови суду про присудження виплати заробітної плати у порядку, передбаченому статтею 381 КАС України, відсутні.

Більш того, матеріали справи не містять будь-яких доказів чи відомостей, які подавались позивачем і в подальшому були визнані завідомо неправдивими чи підробленими.

Зазначене узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 22 серпня 2019 року у справі № 9557/10/1570.

Відповідно до Інструкції зі статистики заробітної плати, яка була затверджена Державним комітетом статистики України наказом від 13 січня 2004 року № 5, Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До фонду оплати праці не належить суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу не належить до фонду оплати праці.

Таким чином, помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати, бо є заробітною платою.

Однак, відповідно до статті 239 КЗпП України у разі скасування виконаних судових рішень про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання допускається лише тоді, коли скасоване рішення ґрунтувалося на повідомлених позивачем неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах. Середній заробіток за час вимушеного прогулу належить до інших виплат, що випливають з трудових правовідносин.

Колегія суддів враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, в рішенні від 14.10.2010 року в справі «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), де суд зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним.

Як також наголосив Європейський суд з прав людини в рішення від 26 червня 2014 року у справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви №68385/10 та №71378/10), перша і найбільш важлива вимога статті 1 Першого Протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання органів влади у право мирно володіти своїм майном має бути законним і переслідувати законну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання має бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, має бути досягнуто «справедливого співвідношення» між інтересами суспільства і вимогами щодо захисту прав людини.

Тому, виходячи із змісту статті 381 КАС України, статті 239 КЗпП України, позиції Європейського суду з прав людини та принципу верховенства права, не вбачається правових підстав для зобов`язання позивача повернути грошові кошті за скасованим судовим рішенням.

Аналогічні висновки маються в постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року (справа № 1570/771/2012).

Колегія суддів зазначає, що хоча результат вирішення справи збігається із результатом досліджених судом обставин, проте до такого висновку в частині позовних вимог суд приходить із інших мотивів, тому вважає за необхідне змінити судове рішення шляхом зміни його мотивувальної частини.

Керуючись ст. ст. 243, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Галицької митниці Держмитслужби задовольнити частково.

Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 28 липня 2022 року з питань повороту виконання судового рішення у справі №380/3442/20 змінити в мотивувальній частині, а в іншій частині - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 01.11.2022 року.