Справа № 640/12281/22
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2022-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

26 жовтня 2022 року м. Київ № 640/12281/22

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін клопотання представника Апарату Верховної Ради України про залишення без розгляду адміністративної справи

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до Апарату Верховної Ради України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, 5)

про визнання протиправними дій, скасування розпорядження, зобов`язання

вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:.

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) з адміністративним позовом до Апарату Верховної Ради України (далі по тексту - відповідач), в якому (з урахуванням зави про зміну предмета позову) просить:

- визнати протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо неналежного розгляду вимоги про розрахунок від 22 червня 2022 року;

- стягнути з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату в сумі 53 166,32 грн. згідно вимоги про розрахунок;

- стягнути з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 відповідно до стаття 117 Кодексу законів про працю України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 20 червня 2022 року по день фактичного розрахунку;

- визнати протиправними дії Апарату Верховної Ради України щодо невключення у вислугу років на державній роботі періоду навчання позивача в аспірантурі Київського національного університету імені Тараса Шевченка з 01 жовтня 2009 року по 30 вересня 2012 року та періоду роботи з 01 грудня 2013 року по 10 жовтня 2017 року на посаді асистента кафедри правосуддя КНУ імені Тараса Шевченка;

- визнати протиправним та скасувати розпорядження керівника Апарату Верховної Ради України №362-к від 21 лютого 2020 року в частині встановлення ОСОБА_1 надбавки за вислугу років розміром 9 відсотків посадового окладу як такій, яка має станом на 25 лютого 2020 року стаж державної служби 3 роки 5 місяців 25 днів; №598-к від 31 березня 2020 року в частині встановлення надбавки в розмірі 18 %; №1290-к від 17 серпня 2020 року в частині встановлення надбавки в розмірі 12 %; №1394-к від 19 серпня 2021 року в частині встановлення надбавки 15%;

- зобов`язати Апарат Верховної Ради України врахувати стаж державної служби на дату прийняття на роботу ОСОБА_1 (25 лютого 2020 року) 6 років 11 місяців та 10 днів;

- зобов`язати Апарат Верховної Ради України здійснити перерахунок заробітної плати (враховуючи усі надбавки, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу, а також відпускних, допомоги на оздоровлення, допомоги на вирішення соціально-побутових питань тощо) відповідно до Закону України «Про державну службу» за період роботи ОСОБА_1 з 25 лютого 2020 року по 20 червня 2022 року та виплатити недоплачені суми заробітної плати ОСОБА_1 її з урахуванням вже здійснених виплат за цей період.

Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що на дату її працевлаштування в Апарат Верховної Ради України їй безпідставно до загального стажу державної служби не враховано період навчання в аспірантурі Київського національного університету імені Тараса Шевченка з 01 жовтня 2009 року по 30 вересня 2012 року та період роботи з 01 грудня 2013 року по 10 жовтня 2017 року на посаді асистента кафедри правосуддя КНУ імені Тараса Шевченка. При цьому, неврахування вказаних періодів до стажу державної служби призвело до недоплати заробітної плати за весь період роботи в Апараті та непроведення розрахунку при звільненні.

Також позивач стверджує, що за період її роботи у Апараті Верховної Ради України їй встановлювалися різні надбавки у різні періоди роботи без зазначення причин та передумов.

Додатково позивач вказав про безпідставне нездійснення розгляду вимоги про здійснення перерахунку заробітної плати.

У відзиві на адміністративний позов представник відповідача вказав, що стаж державної служби за період роботи (служби) до набрання чинності Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII обчислюється відповідно до пункту 8 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону, а саме - у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством. Представник відповідача стверджує, що до 01 травня 2016 року до стажу державної служби згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 03 травня 1994 року №283 «Про порядок обчислення стажу державної служби» включається стаж наукової роботи, набутий в державних установах, організаціях, закладах на посадах, визначених переліком посад наукових (науково-педагогічних) працівників підприємств, установ, організацій, вищих навчальних закладів ІІІ-IV рівнів акредитації, перебування на яких дає право на призначення пенсії та виплату грошової допомоги у разі виходу на пенсію відповідно до статті 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2004 року №257, незалежно від наявності перерв у роботі. Вказаним переліком посад наукових (науково-педагогічних) працівників підприємств, установ, організацій, вищих навчальних закладів ІІІ-IV рівнів акредитації посада аспіранта не передбачена.

Відтак, на думку відповідача, спірні періоди навчання та роботи не підлягають зарахуванню до стажу державної служби.

Представник відповідача також подав до суду клопотання про залишення адміністративного позову без розгляду, яке обґрунтоване тим, що правовідносини, з приводу яких позивач звернулася до суду, виникли 04 вересня 2020 року, з дати звернення позивача з листом до в.о. Керівника Апарату Верховної Ради України з проханням перерахувати загальний стаж державної служби.

Згідно позиції відповідача, позивач знала (повинна була знати) з дати зарахування на посаду про порушення, на її думку, своїх прав, свобод та інтересів щодо питання врахування стажу державної служби.

Позивач подала до суду заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду, мотивуючи його тим, що в період роботи з 25 лютого 2020 року по 20 червня 2022 року не була ознайомлена з розпорядженнями Керівника Апарату про встановлення надбавок, не отримувала інформації про належні при звільненні суми до розрахунку, а намагаючись отримати цю інформацію при реалізації права, визначеного статтею 116 Кодексу законів про працю України, надіслала вимогу про розрахунок, яка належною особою не була розглянута.

При цьому, лише отримавши лист від 13 липня 2022 року №15/26-2022/113329 позивачу стали відомі реквізити розпоряджень, якими встановлювалися надбавки за вислугу років в період роботи позивача з 25 лютого 2020 року по 20 червня 2022 року.

Вирішуючи вказане клопотання, суд виходить з наступного.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституція України, як Закон прямої дії, має найвищу юридичну силу, а офіційне тлумачення конституційних положень здійснюється Конституційним Судом України, який у цілій низці своїх рішень висловив правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод; відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке, згідно зі статтею 64 Конституції України, не може бути обмежене (п. 1, 2 резолютивної частини Рішення від 25 грудня 1997 року № 9-зп, абз. 7 п. 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11 - рп/2012).

Приписами статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України гарантовано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Положеннями частини 1 та 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, з аналізу наведених норм законодавства вбачається, що вирішальним для визначення строків звернення до адміністративного суду є встановлення факту, коли та за яких обставин позивач дізнався про порушення своїх прав, свобод та інтересів та зміг вчинити дії, направлені на їх відновлення.

Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд, зокрема, у постанові від 21 березня 2019 року у справі 826/5240/18.

Разом з цим, у постанові від 18 листопада 2020 року по справі №380/5202/20 Верховний Суд вказав, що предметом позову в категорії справ стосовно соціального захисту є дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, пов`язані з соціальними виплатами, які можуть бути регулярними, періодичними, одноразовими, обмеженими в часі платежами, а тому строк на соціальний захист та строки звернення до суду залежать також від виду відповідного платежу як форми соціального захисту з боку держави.

Відлік строків для звернення з метою реалізації права на соціальний захист розпочинається з моменту отримання відповідним суб`єктом владних повноважень заяви особи, до якого додано пакет необхідних документів. У свою чергу, відлік строків для звернення до суду (у випадку незгоди особи з відповідним рішенням, дією чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду зазначеної заяви) розпочинається з моменту, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про таке порушення своїх прав, якщо інше прямо не передбачено законом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 522/2738/17, у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 646/6250/17, від 30 жовтня 2018 року у справі № 493/1867/17, від 22 січня 2019 року у справі № 201/9987/17(2-а/201/304/2017).

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач звернувся до суду із адміністративним позовом у серпні 2022 року та оспорює неналежність здійснення розрахунку при звільненні її 20 червня 2022 року, яка виникла, зокрема, з підстав того, що відповідачем не враховано до стажу державної служби періоду навчання та періоду роботи на посаді асистента, відповідно, виплати надбавки за вислугу років у меншому розмірі.

Відповідно до частини 1 статті 94 Кодексу законів про працю України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці» №1774-VIII, за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Спеціальним законом, який визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях є Закон України «Про державну службу» (в редакції станом на період існування спірних правовідносин, зокрема, працевлаштування позивача у відповідача).

Статтею 50 вказаного Закону визначено, що держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.

Заробітна плата державного службовця складається з: 1) посадового окладу; 2) надбавки за вислугу років; 3) надбавки за ранг державного службовця; 6) премії (у разі встановлення).

При цьому, згідно частини 1 статті 52 Закону №889-VIII надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.

Тобто, розмір надбавки за вислугу років прямо залежить від кількості календарних років стажу державної служби, що також підтверджується вимогами статті 46 даного Закону.

Відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За статтею 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Суд вказує, що підставою звернення до суду за даним адміністративним позовом слугувала саме невиплата відповідачем при звільненні позивача 20 червня 2022 року всіх належних їй сум.

Так, згідно правових висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19 (провадження №14-47цс21) та Верховним Судом у постанові від 20 липня 2022 року в справі № 204/3645/20 (провадження № 61-2520св22), середній заробіток згідно зі статтею 117 Кодексу законів про працю України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника.

На вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

За змістом частини 2 статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 22 червня 2022 року звернулась із вимогою про розрахунок, лист за результатами розгляду якої за №15/26-2022/ НОМЕР_1 отримала 13 липня 2022 року, а до суду звернулась у серпні 2022 року, тобто в межах тримісячного строку, визначеного частиною 1 статті 233 Кодексу законів про працю України.

Якщо виходити з місячного строку звернення до суду, про який зазначає відповідач, то про розміри та підстави здійснених розрахунків після звільнення позивач дізналась зі змісту листа від 13 липня 2022 року, а до суду звернулась 08 серпня 2022 року, тобто в межах місячного строку. При цьому, суд враховує, що позивач не оскаржує своє звільнення та його підстави.

Також, в частині доводів представника відповідача про те, що про порушення своїх прав щодо неналежного обрахунку стажу державної служби позивач дізналась з дати її призначення на посаду в Апараті Верховної Ради України, то суд зазначає, що судом витребувано матеріали особової справи позивача.

В наданій копії матеріалів особової справи відсутні докази ознайомлення позивача як розпорядженням про її призначення на посаду, так і з розпорядженнями про визначення розміру надбавки за вислугу років, тобто такі твердження відповідача ґрунтуються виключно на припущеннях та не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами.

Стосовно посилання представника відповідача на те, що про порушення своїх прав позивач знала ще при зверненні до відповідача про зарахування до її стажу державної служби періоду навчання в аспірантурі та стажу наукової роботи, то суд зазначає, що предметом даного спору є не оскарження відмови відповідача у такому зарахуванні, а здійснення неналежного розрахунку при звільненні.

Те, що здійснення такого розрахунку зумовлене неврахуванням спірних періодів до стажу державної служби є, на думку суду, похідними вимогами, які повинні розглядатися після та у взаємозв`язку з основною.

Враховуючи вищенаведене в сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання представника відповідача про залишення адміністративного позову без розгляду.

Керуючись статтями 122, 123, 240, 243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні клопотання представника Апарату Верховної Ради України про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, стягнути суму середнього заробітку за час затримки здійснення розрахунку при звільненні.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення в порядку, визначеному статтею 256 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя А.Б. Федорчук