Справа № 640/25177/19
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2022-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2022 року м. Київ № 640/25177/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Келеберди В.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та вихідної допомоги при звільненні, -

В С Т А Н О В И В :

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державної фіскальної служби України, у якому просить суд:

- стягнути з Державної фіскальної службу України на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 25.01.2018 по 02.10.2019 у розмірі 429629,74 гривень за час затримки виконання з вини Державної фіскальної служби України рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.01.2018;

- стягнути з Державної фіскальної службу України на користь ОСОБА_1 несплаченого з вини Державної фіскальної служби України середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 21.02.2017 по 24.01.2018 у сумі 21088,24 грн.;

- стягнути з Державної фіскальної службу України на користь ОСОБА_1 суму вихідної допомоги при звільненні у розмірі 15103,78 грн.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що йому має бути нараховано та виплачено недоплачений на виконання рішення суду у справі № 826/3920/17 середній заробіток за час вимушеного прогулу, виплату вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на посаді.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.12.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

24.01.2020 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник вказав на те, що наказом ДФС України від 30.09.2019 № 1556-о, позивача на виконання рішення суду було поновлено на посаді, при цьому, відсутні підстави для стягнення заявлених позивачем сум, оскільки вини відповідача у затримці виконання рішення суду немає.

Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу ДФСУ № 334-о від 17 лютого 2017 року, ОСОБА_1 звільнено з займаної посади за пунктом 1 статті 40 КЗпП України та за пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку зі зміною організації структури та скороченням штатної чисельності ДФСУ.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.01.2018 у справі № 826/3920/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 11.07.2018, адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Державної фіскальної служби України № 334-о від 17 лютого 2017 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Зобов`язано Державну фіскальну службу України поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління - начальника відділу системного аналізу митних оформлень управління аналітичної роботи у сфері ЗЕД Департаменту аналізу ризиків та протидії митним правопорушенням Державної фіскальної служби України з 21 лютого 2017 року.

Стягнуто з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 лютого 2017 року по 24 січня 2018 року у розмірі 149825,60 грн. за вирахуванням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб та єдиного соціального внеску.

Допущено негайне виконання постанови суду в частині поновлення на посаді заступника начальника управління - начальника відділу системного аналізу митних оформлень управління аналітичної роботи у сфері ЗЕД Департаменту аналізу ризиків та протидії митним правопорушенням Державної фіскальної служби України. Звернуто до негайного виконання постанову суду в частині стягнення з Державної фіскальної служби України суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця у розмірі 13561,80 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Позивач зазначає про те, що відповідачем рішення суду від 24.01.2018 було виконано лише 02.10.2019, з огляду на що, заявлено вимоги про стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 25.01.2018 по 02.10.2019 у розмірі 429629,74 гривень за час затримки виконання з вини Державної фіскальної служби України рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.01.2018. Також, позивач наголошує на тому, що при розрахунку середнього заробітку вимушеного прогулу у справі № 826/3920/17, судом не було враховано коефіцієнт коригування заробітної плати, тому було неправильно розраховано суму до стягнення. Крім того, позивач вважає, що відповідач, виконуючи рішення суду у справі про поновлення на посаді, необґрунтовано та безпідставно вирахував суму вихідної допомоги при звільненні. Наведене і стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Згідно з приписами статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1291 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

За приписами пункту 5 частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, обов`язковість судового рішення є одним з основних засад (принципів) адміністративного судочинства.

Згідно з частиною другою, третьою статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

За приписами пункт 34 постанови Пленум Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9 рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Аналіз зазначених правових норм, дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає в тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.

Відповідно до норм статті 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Враховуючи лексичне значення (тлумачення) поняття «затримка» як «зволікання», затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення.

Отже, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України, належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати, що передує даті видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

З матеріалів справи судом встановлено, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.01.2018 у справі № 826/3920/17, яке набрало законної сили, яким позивача поновлено на посаді начальника, фактично виконано ДФС України лише 30.09.2019, шляхом видання наказу № 1556-о, що фактично не заперечується сторонами, при цьому, стороною відповідача не було наведено жодних належних та об`єктивних підстав для негайного виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді, а судом не встановлено.

Таким чином, суд вбачає допущення з боку ДФС України безпідставну затримку щодо виконання судового рішення, яке набрало законної сили, у період з 25.01.2018 (наступний день з дати прийняття рішення у справі) до 02.10.2019 (попередній день від дати ознайомлення позивача з наказом про поновлення на роботі), тож позивач має право на отримання середнього заробітку за затримку виконання судового рішення про поновлення на роботі за вказаний період, який підлягає стягненню з відповідача. Отже, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково, а саме, шляхом стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки, проте без розрахунку такої суми, оскільки це є дискреційними повноваженнями відповідача, як роботодавця, з урахуванням вирішення спору про поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу із здійсненим розрахунком середньоденної заробітної плати позивача, при цьому, у межах даного спору, який є наслідком невчасного виконання рішення суду в справі № 826/3920/17, здійснювати новий розрахунок/перерахунок середнього заробітку та складових (коефіцієнтів), на переконання суду є необґрунтованим.

У частині позовних вимог про стягнення з Державної фіскальної службу України на користь ОСОБА_1 несплаченого з вини Державної фіскальної служби України середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 21.02.2017 по 24.01.2018 у сумі 21088,24 грн., позивач зазначає, що рішенням суду від 24.01.2018 в справі № 826/3920/17 було, зокрема, стягнуто з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 лютого 2017 року по 24 січня 2018 року у розмірі 149825,60 грн. за вирахуванням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб та єдиного соціального внеску, проте, за доводами позивача, при винесенні рішення у справі № 826/3920/17 судом, на підставі наданої відповідачем довідки про середній заробіток, не враховано коефіцієнти коригування посадових окладів, з огляду на що, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 21.07.2017 по 24.01.2018 за рішенням суду визначено у меншій на 21088,24 грн. сумі, ніж це передбачено чинним законодавством. Проте, суд вважає вказані обґрунтування позивача помилковими, а позовні вимоги в цій частині такими, що не підлягають задоволенню, адже рішенням суду, що набрало законної сили у справі № 826/3920/17 було вирішено позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку на користь позивача за час вимушеного прогулу за період з 21 лютого 2017 року по 24 січня 2018 року та визначено його розмір - 149825,60 грн., з огляду на що, вказані позовні вимоги є вирішеними судом, а незгода сторін з розрахунком середнього заробітку могла бути підставою для подання апеляційної/касаційної скарги на вказане рішення суду, а ініціювання нового позову задля вирішення предмету/обсягу позовних вимог, що були вирішені в іншій справі, процесуальним законодавством не допускається. Тож, позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Також, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення з Державної фіскальної службу України на користь ОСОБА_1 суму вихідної допомоги при звільненні у розмірі 15103,78 грн., яку, як зазначає позивач, відповідач утримав при виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу на виконання рішення суду в справі № 826/3920/17, та як наголошує позивач, згідно ст. 1215 ЦК України, ці кошти не підлягають поверненню, оскільки, на переконання суду, виплата вихідної допомоги при звільненні, за приписами як КЗпП України, так і спеціального законодавства, пов`язується зі звільненням працівника та виплатою йому належної компенсаторної виплати (вихідної допомоги), при цьому, у разі оскарження до суду наказу про звільнення з роботи/посади та прийняття судом рішення про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, роботодавець має підстави для відрахування з цієї суми виплаченої вихідної допомоги при звільненні, адже особі вже і так було сплачено середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також, у такому випадку, і відсутній факт звільнення з посади та необхідність розрахунку та виплати вихідної допомоги при звільненні. На переконання суду, позивач помилково пов`язує відрахування з суми, виплаченої на виконання рішення суду у справі № 826/3920/17 (суми вихідної допомоги при звільненні) з приписами 1215 ЦК України. Крім того, вказане відрахування відбувалось при виконанні рішення суду в справі № 826/3920/17 та в межах присудженої до стягнення суми, проте, матеріали справи не містять доказів порушення позивачем у межах тієї справи питання про неналежне/неповне виконання рішення суду, зокрема, у порядку судового контролю.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд доходить висновку про наявність підстав часткового задоволення позовних вимог.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 242-246, 255 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та вихідної допомоги при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Державної фіскальної службу України на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 25.01.2018 по 02.10.2019 за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.01.2018 у справі № 826/3920/17.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).

Відповідач: Державна фіскальна служба України (04053, м. Київ, Львівська площа, 8).

Суддя В.І. Келеберда