Справа № 520/15375/21
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2022-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2022 р. Справа № 520/15375/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: П`янової Я.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 06.12.2021, головуючий суддя І інстанції: Єгупенко В.В., м. Харків, повний текст складено 06.12.21 по справі № 520/15375/21

за позовом ОСОБА_1

до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій та Луганській областях

про стягнення заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі також позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій та Луганській областях (надалі також відповідач), в якому просив стягнути на користь позивача заробітну плату шляхом зобов`язання Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій та Луганській областях нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з вересня 2012 року по липень 2021 року згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2021 року відкрито спрощене провадження в адміністративній справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій та Луганській областях про стягнення заробітної плати.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій та Луганській областях про стягнення заробітної плати залишено без розгляду.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати зазначену ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам та матеріалам справи. Просить урахувати, що у випадку виявлення судом пропуску строку звернення до суду, як до так і після відкриття провадження у справі, позивачу має бути забезпечене право на подання заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду із клопотанням про його поновлення та підстав для цього, проте суд першої інстанції позбавив позивача такої можливості.

Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також КАС України), суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в її межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм процесуального права, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як убачається з матеріалів справи, 13 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою у цій справі.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 18.08.2021 у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін відмовлено; відкрито спрощене провадження у справі.

Ухвалою від 06 грудня 2021 року адміністративний позов залишено без розгляду.

Приймаючи ухвалу від 06 грудня 2021 року про залишення адміністративного позову без розгляду, суд першої інстанції, посилаючись на постанову Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20, указавши, що до позовних вимог, заявлених ОСОБА_1 при поданні адміністративного позову, необхідно застосовувати місячний строк звернення до суду, дійшов висновку про пропуск строку звернення до суду з адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку мотивам та висновкам суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.

Таку правову позицію сформовано Верховним Судом у постанові від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20.

Ураховуючи викладене, висновок суду першої інстанції щодо обмеження права ОСОБА_1 на звернення до суду з цим адміністративним позовом місячним строком з дня проведення з ним остаточного розрахунку ґрунтується на правильному застосуванні судом статті 122 КАС України.

Разом з тим суд першої інстанції зазначив, що з урахуванням того, що днем остаточного розрахунку є 01 березня 2021 року, саме цей день є початком перебігу місячного строку звернення до суду з адміністративним позовом. Враховуючи подання позивачем адміністративного позову 13 серпня 2021 року, суд першої інстанції дійшов висновку про пропуск строку звернення до суду з адміністративним позовом та наявність підстав для залишення вказаного позову без розгляду.

Проте на етапі звернення до суду з позовом у цій справі позивач не заявляв клопотання про поновлення строку, вважаючи його не пропущеним.

Відкривши спрощене провадження в адміністративній справі ухвалою від 18.08.2021, суд першої інстанції у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін відмовив.

Тобто прийняття ухвали від 06 грудня 2021 року про залишення позову без розгляду здійснювалось без виклику сторін.

Строку на подання клопотання про поновлення строку звернення до суду з обґрунтуванням поважності причин його пропуску ні до відкриття провадження справі, ні після відкриття провадження у справі суд першої інстанції позивачу не надав.

Проте в ухвалі від 06 грудня 2021 року суд першої інстанції дійшов до переконання про необхідність залишення позову без розгляду, зауваживши, що позивачем не наведено обставин, які б давали підстави для висновку про наявність об`єктивних, тобто таких, що не залежали від його волі, обставин, які б зумовили поважність пропуску встановленого процесуальним законом строку звернення до суду у цій категорії спорів.

З огляду на встановлені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що такий висновок суду першої інстанції є необґрунтованим та передчасним.

Колегія суддів погоджується з доводами позивача, що у випадку виявлення судом пропуску строку звернення до суду, як до, так і після відкриття провадження у справі, позивачу має бути забезпечене право на подання заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду із клопотанням про його поновлення та підстав для цього, проте суд першої інстанції позбавив позивача такої можливості.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Зі змісту ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод прямо випливає, що доступність правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд. У рішенні по справі «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що сама конструкція ст. 6 Конвенції була би безглуздою та неефективною, якби вона не захищала право на те, що справа взагалі буде розглядатися. У рішенні по цій справі Суд закріпив правило, що ч. 1 ст. 6 Конвенції містить у собі й невід`ємне право особи на доступ до суду.

За стандартами Європейського суду з прав людини (надалі також - ЄСПЛ) під доступом до правосуддя розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. Розглядувана категорія разом із такими елементами як остаточність судового рішення та своєчасність виконання остаточних рішень є невід`ємними складовими права на суд, яке, у свою чергу, посідає одне з основних місць у системі фундаментальних цінностей будь-якого демократичного суспільства.

В практиці ЄСПЛ визначають основні проблемні сфери, яких стосується право на доступ до правосуддя, зокрема, процесуальні перешкоди доступу такі, як обмеження строків, оскільки останні є проявом права держав накладати обмеження на потенційних учасників судового розгляду і, як правило, найменшою мірою залежать від волі самих учасників процесу.

Європейським судом з прав людини щодо визначення строку звернення до суду в контексті доступу до суду та забезпечення права на суд продемонстровано підхід, зокрема, викладений у рішенні по справі «Белет проти Франції», згідно з яким стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданого національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

В рішенні від 27 червня 2000 року у справі «Ілхан проти Туреччини» ЄСПЛ зазначив, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично, не має абсолютного характеру і перевіряючи його виконання слід звернути увагу на обставини справи.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог.

В той же час колегія суддів звертає увагу на частину четверту статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої, якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Ця норма регулює правила поведінки суду першої інстанції у випадку, коли суд після відкриття провадження дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску був передчасним.

Разом з тим колегія суддів зауважує на те, що застосовуючи вказані норми, суд першої інстанції зобов`язаний перевірити наявність підстав для поновлення строку звернення до суду.

Таким чином суд першої інстанції повинен був вжити всіх заходів щодо надання можливості позивачу звернутися із відповідною заявою про поновлення пропущеного строку.

З оскаржуваної ухвали не вбачається, що судом першої інстанції було перевірено наявність підстав для поновлення строку звернення до суду, зокрема надано можливість позивачу надати доводи щодо поновлення строку звернення до суду.

Отже колегія суддів констатує передчасність висновків суду першої інстанції для залишення позову у цій справі без розгляду з підстав пропуску строку звернення до суду.

Системний аналіз положень Конвенції, практики Європейського суду з прав людини та національного законодавства, а також установлені вище обставини дають підстави для висновку, що безпідставно постановлена оскаржувана ухвала зумовила утворення перешкод особі у доступі до правосуддя, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

Висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23 грудня 2021 року у справі № 500/2773/20.

Доводи апеляційної скарги приймаються колегією суддів у якості належних.

Відповідно до ч. 3 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 320 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

За встановлених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при вирішенні питання про залишення позовної заяви без розгляду порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, у зв`язку з чим вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити - ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. 242, 243, 250, 308, 311, 312, 315, 317, 320, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 06.12.2021 по справі № 520/15375/21 - скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій та Луганській областях про стягнення заробітної плати направити до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді О.А. Спаскін Л.В. Любчич