Справа № 200/17585/21
Суддя: Гайдар Андрій Володимирович
Дата ухвалення: 2022-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 жовтня 2022 року справа №200/17585/21

приміщення суду за адресою: м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г., Сіваченка І.В., розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 червня 2022 року у справі № 200/17585/21 (головуючий суддя І інстанції Молочна І.С.), складене у повному обсязі 30 червня 2022 року у м. Слов`янську Донецької області за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до Донецького окружного адміністративного суду з позовними вимогами до Військової частини НОМЕР_1 , в якій просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.12.2017 по 08.11.2021 включно;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.12.2017 по 08.11.2021 включно.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 30 червня 2022 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.12.2017 по 08.11.2021 у розмірі 5000,00 (п`ять тисячі) грн. (з відрахуванням податків, зборів і обов`язкових платежів). В задоволенні решти частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вищевказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 (через свого представника) звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального процесуального права, просив суд

скасувати судове рішення та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що за вимогами ст. 117 КЗпП, грошова компенсація не може складати 5 000,00 грн, вважає, що її розмір складає 66 083,58 грн., з урахуванням висновків Верховного Суду у справі № 806/2473/19.

Сторони в судове засідання не викликались, про дату та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , є громадянином України, перебував на посаді молодшого сержанта, молодшого інспектора прикордонної служби 2 категорії - дозиметри ста четвертого відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ІІ категорії (тип А) оперативно-бойової прикордонної комендатури « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (а.с.5).

ОСОБА_1 є учасником бойових дій (а.с. 7).

Позивача звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення за пунктом «е» (через службову невідповідність осіб рядового, сержантського і старшинського (крім прапорщиків, старших прапорщиків, мічманів, старших мічманів) складу у разі невиконання службових обов`язків) пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас, що підтверджено витягом з наказу №642-ос від 08.12.2017 (а.с.5).

Згідно з витягом з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (І категорії) №642-ос від 08.12.2017, вислуга років станом на 08.12.2017 складає: календарна: 02 роки 00 місяців 04 дні; пільгова: 03 роки 02 місяці 20 днів; всього: 05 років 02 місяці 24 дні. Щорічну основну відпустку за 2017 рік використав. Відраховано з грошового забезпечення за 2 календарних дні відпустки, що були використані в рахунок тієї частини календарного року, яка залишилась після звільнення військовослужбовця. Грошову допомогу для оздоровлення за 2017 рік отримав. Остаточною датою закінчення проходження військової служби вважати 08.12.2017 (а.с.5).

Відомості щодо нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення у витягу з наказу №642-ос від 08.12.2017 відсутні.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 12.07.2021 у справі №200/5580/21, позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково. Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо застосуванням квітня 2016 року як місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базовий місяць) для розрахунку індексації грошового забезпечення позивача за період з 28.04.2016 року по 08.12.2017 року включно. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 28.04.2016 року по 08.12.2017 року включно із застосуванням місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Відповідно до наданої відповідачем довідки від 28.01.20221 №161 про розмір грошового забезпечення за два останні календарні місяці перед звільненням середньоденний розмір грошового утримання для розрахунку середнього заробітку позивача складає 100 грн. 36 коп.

З метою виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12.07.2021 у справі №200/5580/21 відповідачем нараховано та виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення 09.11.2021 у сумі 59763,66 грн., що не оспорюється сторонами.

Позивач, вважаючи протиправними дії відповідача щодо непроведення з ним остаточного розрахунку, звернувся з даним позовом до суду з вимогами про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Суд апеляційної інстанції частково погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому за аналогією закону до спірних відносин слід застосувати норми статей 116, 117 КЗпП України та поширити останні на спірні правовідносини, які виникли під час звільнення позивача з військової служби.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи вищезазначені положення законодавства суд першої інстанції правильно визначив, що у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати грошової компенсації та індексації.

Фактично, позивач оскаржує рішення суду першої інстанції лише в сумі грошової компенсації.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі №825/325/16, від 23 грудня 2020 року у справі №825/1732/17, при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку, суду необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету, та інші обставин справи.

Таким чином, Верховним Судом, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, зроблено висновок, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Отже, визначаючи остаточний розмір суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд виходить з таких обставин та критеріїв:

-позивач звільнився в грудні 2017 року, з позовом до суду грудні 2021 року (через 4 роки після звільнення), що є свідченням затягування строків з метою отримання більшої суми коштів;

-врахування періоду затримки (прострочення) виплати, а також того, що тривалість цього періоду пов`язана не з вимогою до роботодавця сплатити відповідні суми, а в зв`язку з розглядом судом позову позивача до відповідача про стягнення спірних сум при звільненні (індексації);

-врахування принципу співмірності, що розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні не може в рази перевищувати розмір виплат, які не сплатив відповідач позивачу при звільненні.

Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 143 615,16 грн. (100,36 грн. середньоденний розмір грошового забезпечення) * 1431 днів (кількість днів затримки з 09.12.2017 по 08.11.2021)

Суд апеляційної інстанції зазначає, що ця сума не є спірною.

Позивачу на підставі рішення суду виплачена індексація грошового забезпечення у розмірі 59 763,66 грн 09.11.2021 року, відтак, належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення на його користь 10 053,06 грн. (7% від суми заборгованості)

Частина середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі, що складає 10 053,06 грн., є співмірною з урахуванням розміру суми по індексації; частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком у тому числі, й щодо періоду, за який вона підлягає сплаті.

Такий розрахунок середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні із застосуванням критерію зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України повністю узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом в постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові 23 вересня 2021 року справі №340/1405/20.

Таким чином підлягає стягненню з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 10 053,06 грн.

В межах спірних правовідносин у даній справі суми індексації грошового забезпечення не була виплачена відповідачем в день звільнення позивача, оскільки позивачем така сума до сплати не заявлялась при звільненні, а відповідач не вважав, що індексація взагалі повинна бути нараховані та виплачені за минулі роки.

Крім того, в цій справі мають місце критерії, визначені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Таким чином, суд погоджується з доводами апелянта - позивача, що судом першої інстанції в своєму рішенні неправильно застосовано принцип співмірності при визначенні розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача за затримку розрахунку при звільненні, а також неправильно здійснений розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Щодо посилання позивача на висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 30.10.2019 року у справі №806/2473/18, суд зазначає, що вони не суперечать висновкам судів першої та апеляційної інстанції у цій справі, оскільки судами враховано критерії, відповідно до яких суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника.

Відповідно до положень ч.1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Доводи апеляційної скарги в іншій частині є недоцільними, відтак, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити.

Керуючись статтями 250, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 червня 2022 року у справі № 200/17585/21 змінити.

Третій абзац резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 червня 2022 року у справі № 200/17585/21 викласти в наступній редакції:

«Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.12.2017 по 08.11.2021 у розмірі 10 053 грн. (десять тисяч п`ятдесят три гривні) 06 коп. (з відрахуванням податків, зборів і обов`язкових платежів).»

В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 червня 2022 року у справі № 200/17585/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 31 жовтня 2022 року.

Судді А.В. Гайдар

Е.Г. Казначеєв

І.В. Сіваченко