Справа № 640/10885/21
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2022-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2022 року м. Київ № 640/10885/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Келеберди В.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу за адміністративним позовом громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання дій протиправними, скасування рішень та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

Громадянин Республіки Азербайджан ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, у якому просить суд:

- скасувати рішення Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області про скасування громадянину Азербайджанської Республіки, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволу на імміграцію в Україну від 01.10.2019 року;

- скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 20.01.2021 року про відмову в оформленні (видачі) громадянину Азербайджанської Республіки, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідки на постійне проживання в Україні, прийняте за результатом розгляду заяви від 30.12.2020 року;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області здійснити оформлення та видачу громадянину Азербайджанської Республіки, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідки на постійне проживання в Україні у зв`язку з досягненням 25-річного віку.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач посилається на те, що оскаржувані рішення відповідача не відповідають критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача та членів його сім`ї скасування дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу життя родини, в складі якої двоє неповнолітніх дітей. Відповідачами не надано інформації щодо того: які саме неправдиві відомості були надані громадянином Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , що стали підставою для скасування дозволу на імміграцію; не надано інформації про чіткі (детальні) підстави скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , натомість, при винесенні оскаржуваних рішень лише здійснено посилання на пункт 1 та пункт 6 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» та п. 6 ст.12 Закону України «Про імміграцію», а саме, «в інших випадках, передбачених законами України, тобто, не зазначено дійсні правові підстави для скасування дозволу на імміграцію, а й відповідно і відмови в видачі посвідки; не надано інформацію про службову перевірку правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію від 27.10.2011 року, виданого громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 та результати такої перевірки й підстави для скасування дозволу; не надано обґрунтованого висновку або подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", виданого громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 у відповідності до п. 22 Постанови КМУ № 1983 від 26.12.2002 року; не надано докази надіслання громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 в тижневий строк копії рішення про скасування дозволу на імміграцію у відповідності до ст. 23 ЗУ «Про імміграцію».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.04.2021 поновлено позивачу строк звернення до суду з даним позовом, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

18.05.2021 до суду від Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник відповідача вказує на те, що оскаржуване рішення було прийнято у зв`язку з тим, що встановлено факт подання іноземцем завідомо неправдивих відомостей, підроблених документів або встановлено факт скасування наданого дозволу на імміграцію, з огляду на що, і було прийнято рішення про відмову позивачу в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання.

18.05.2021 до суду від Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області також надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого, висновок ГУ ДМС України в Одеській області та початок процедури скасування посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 громадянина Азербайджану ОСОБА_1 , прийняті у відповідності до норм чинного законодавства, та які у повній мірі віднесені до дискреційних повноважень міграційного органу.

25.05.2021 від сторони позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, у якому наголошено на тому, що у своєму відзиві, Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області фактично не наводить жодних доводів проти задоволення позовних вимог, а лише перелічує норми законодавства. У свою чергу, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області в обґрунтування заперечень проти позову у відзиві на позовну заяву посилається на те, що посвідка на постійне місце проживання в Україні серії НОМЕР_1 батька ОСОБА_3 визнана недійсною на підставі висновку від 01.10.2019 року ГУ ДМС України в Одеській області про розгляд справ № 334311 та № 343283, а тому, станом на 01.04.2011 року, на день звернення з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, громадянка Азербайджану ОСОБА_4 разом з дітьми ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , підстав для отримання дозволу на імміграцію в Україну та документування посвідками на постійне проживання не мали. Проте, позивач вважає, що підстав для скасування дозволу на імміграцію ОСОБА_1 та посвідки на постійне місце проживання в Україні серії НОМЕР_1 батька ОСОБА_3 відсутні, а в наданому відповідачем висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Азербайджан ОСОБА_6 разом з дітьми взагалі не зазначено підстав для цього та підстав для визнання недійсною посвідки на постійне місце проживання в Україні серії НОМЕР_1 батька позивача - ОСОБА_3 . Відповідачі не довели належними, достатніми та допустимими доказами наявність підстав для скасування дозволу на імміграцію позивача в Україну. Зокрема, відповідачами не надано рішення про визнання недійсним посвідки на постійне місце проживання в Україні серії НОМЕР_1 батька позивача - ОСОБА_3 , а також взагалі відсутні правові підстави для цього й документи, що які б підтверджували наявність підстав для визнання посвідки недійсною.

Вивчивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається із матеріалів даної справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Республіки Азербайджан, якому 31 жовтня 2011 року рішенням ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області на підставі Закону України «Про імміграцію» та дозволу на імміграцію в Україну, було надано посвідку на постійне проживання в Україні № НОМЕР_2 , терміном дії - безстроково.

20 січня 2015 року Солом`янським РВ ГУ МВС України в м. Києві було зареєстровано місце проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 .

22 березня 2019 року позивач звернувся із заявою до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області, в якій просив здійснити йому обмін бланку посвідки на постійне проживання в Україні № НОМЕР_2 у зв`язку з досягненням 25-річного віку. Позивачем до заяви було надано всі документи, визначені законодавством та сплачено необхідні платежі.

Центральним міжрегіональним управлінням ДМС у м. Києві та Київській області заяву про обмін посвідки на постійне проживання в Україні та документи позивача було прийнято та надіслано запит до Головного управління ДМС в Одеській області, за місцем отримання іноземцем дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання.

За інформацією наданою Головним управлінням ДМС в Одеській області було встановлено, що за даними баз Реєстру, іноземець не мав підстав для отримання дозволу на імміграцію та оформлення посвідки на постійне проживання.

Рішенням Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 25.04.2019 громадянину Азербайджанської Республіки, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 було відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання в Україні.

31 травня 2019 року представник позивача, в рамках надання правничої допомоги позивачу, звернувся до Державної міграційної служби України із адвокатським запитом № 1441, яким просив надати інформацію на підставі чого ОСОБА_1 , було відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання та надати належним чином завірену копію матеріалів міграційної справи ОСОБА_1 .

Державна міграційна служба України письмовою відповіддю № 8-4548/2-19 від 10.06.2019, наданою на адвокатський запит № 1441 від 31.05.2019, зазначила, що ОСОБА_1 було відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання у зв`язку із тим, що за даними баз Реєстру, іноземець не мав підстав для отримання дозволу на імміграцію та оформлення посвідки на постійне проживання та матеріали міграційної справи громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 знаходяться в Головному управлінні ДМС в Одеській області.

Відповідачем не було здійснено громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 оформлення посвідки на постійне проживання в Україні у зв`язку з досягненням 25 річного віку за заявою від 22.03.2019 та відмовлено у видачі посвідки.

18 лютого 2020 року Окружним адміністративним судом м. Києва було ухвалено судове рішення у справі № 640/17490/19 за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просив суд:

скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 25.04.2019 року про відмову в оформленні (видачі) громадянину Азербайджанської Республіки, ОСОБА_1 , посвідки на постійне проживання в Україні, прийняте за результатом розгляду заяви від 22.03.2019 року, зобов`язавши здійснити оформлення та видачу громадянину Азербайджанської Республіки, ОСОБА_1 , посвідки на постійне проживання в Україні у зв`язку з досягненням 25-річного віку за заявою від 22.03.2019 року. Окружний адміністративний суд м. Києва задовольнив позов ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4А, ), Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65045, м. Одеса, вул. Преображенська, 44, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, та постановив скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 25.04.2019 року про відмову в оформленні (видачі) громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , посвідки на постійне проживання в Україні; зобов`язати Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві здійснити оформлення та видачу громадянину Азербайджанської Республіки, ОСОБА_1 посвідку на постійне проживання в Україні у зв`язку з досягненням 25-річного віку за заявою від 22.03.2019 року.

Ухвалою від 24 листопада 2020 року Шостого апеляційного адміністративного суду було відмовлено у відкритті апеляційного провадження.

11.03.2021 року Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Обігеніним Леонідом Ігоровичем, розглянуто заяву про примусове виконання виконавчого листа № 640/17490/19, виданого 21.12.2020 та відкрито виконавче провадження № 64769528.

30.12.2020 позивач за результатами судового розгляду у справі № 640/17490/19 звернувся до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області із заявою про виконання рішення суду та просив здійснити обмін посвідки на постійне проживання.

20.01.2021, на підставі підпункту 9 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 25.04.2018 року № 321, прийнято рішення про відмову в оформленні (видачі) такої посвідки.

У листі ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області № 8010.6.1-9837/80.3-21 від 24.03.2021 на адвокатський запит повідомлено, що рішення про надання ОСОБА_1 дозволу на імміграцію та відповідно - про його скасування приймалися Головним управлінням Державної міграційної служби в Одеській області (справа знаходиться у зазначеному підрозділі Державної міграційної служби України).

У відповідь на адвокатський запит, Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області разом з листом від 16.03.2021 року № 01-16/03-2021 направило Рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україні № 335311 від 01.10.2019 року, на підставі якого було прийнято Рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки від 20.01.2021 року позивачу.

Позивач, вважаючи рішення Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області про скасування громадянину Азербайджанської Республіки, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволу на імміграцію в Україну від 01.10.2019 та рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 20.01.2021 року про відмову в оформленні (видачі) громадянину Азербайджанської Республіки, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідки на постійне проживання в Україні, прийняте за результатом розгляду заяви від 30.12.2020 року безпідставними, необґрунтованими та такими, що підлягає скасуванню, звернувся до суду з даним позовом.

При вирішенні спору, суд виходить з наступного.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до норм ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Частиною першою статті 4 Закону № 3773, встановлено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Згідно з абз. 6 ст. 1 Закону України «Про імміграцію» (в редакції, чинній на момент видачі посвідки), посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця на постійне проживання в Україні. Перебування іноземця чи особи без громадянства на території України на законних підставах є визначальним для визначення його правового статусу.

Так, іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до приписів статті 11 Закону № 2491-ІІІ, після прибуття іммігранта в Україну він повинен звернутися протягом п`яти робочих днів до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, із заявою про видачу йому посвідки на постійне проживання. До заяви мають додаватися копія паспортного документа заявника із проставленою в ньому довгостроковою візою та копія рішення про надання дозволу на імміграцію.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, протягом тижня з дня прийняття заяви видає іммігранту посвідку на постійне проживання.

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Згідно законодавства України, надання іноземному громадянину дозволу імміграцію в Україні і отримання ним посвідки на постійне проживання в Україні, з підтвердженням знаходження його на території країни на законних підставах. Постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 321 визначено на Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання (надалі - Порядок № 321).

Відповідно до норм п. 1 Порядку № 321, посвідка на постійне проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Згідно з п. 7 Порядку № 321, обмін посвідки здійснюється у разі: 1) зміни інформації, внесеної до посвідки; 2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки; 3) закінчення строку дії посвідки; 4) непридатності посвідки для подальшого використання; 5) досягнення іноземцем або особою без громадянства 25- або 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства документовані посвідкою, що не містить безконтактного електронного носія).

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг, територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС, за місцем проживання іноземця або особи без громадянства (п. 16 Порядку № 321).

Для оформлення у зв`язку із втратою або викраденням посвідки, її обміну іноземець або особа без громадянства подають такі документи: 1) посвідку, що підлягає обміну (крім випадків втрати та викрадення); 2) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства; 3) переклад на українську мову сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку; 4) документи, що підтверджують обставини, у зв`язку з якими посвідка під час обміну (крім випадків передбачених підпунктами 1 пункту 7 цього Порядку); 5) документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника, у разі подання документів законним представником; б) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ про звільнення від його сплати

Іноземець або особа без громадянства під час подання документів пред`являють працівникові територіального органу територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта оригінали документів, зазначених у підпунктах 1.2, 4-6 цього пункту.

До заяви-анкети додаються оригінали документа, зазначеного у підпункті 3 цього пункту, і документа, що підтверджує сплату адміністративного збору, та копії документів, зазначених у підпунктах 1, 2, 4 1 5 цього пункту, та документа про звільнення від сплати адміністративного збору, засвідчені працівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС. уповноваженого суб`єкта шляхом проставлення відмітки: «Згідно оригіналом підпису із зазначенням його посади, прізвища, ініціалів та дати».

Сторонами у справі не заперечується, що позивачем було надано усі документи, визначені законодавством та сплачено необхідні платежі, жодних зауважень з боку відповідача до змісту чи до кількості доданих до заяви документів зазначено не було.

Працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, на якого згідно з його службовими обов`язками покладаються функції з оформлення посвідки, вчиняє дії, передбачені пунктами 36 і 37 цього Порядку, і приймає до розгляду заяву-анкету та додані до неї документи (п. 42 Порядку № 321).

До таких дій п. 37 Порядку віднесено перевірку чинності дозволу на імміграцію, копія якого надана іноземцем або особою без громадянства, яка перевіряється шляхом вивчення матеріалів справи про надання такого дозволу.

Рішення про оформлення, обмін посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих ними документів та у разі відсутності підстав для відмови в її оформленні (п. 43 Порядку № 321).

Після проведення перевірок, підтвердження факту оформлення та видачі посвідки, ідентифікації іноземця або особи без громадянства, керівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС приймає рішення про оформлення посвідки або про відмову в її оформленні (п. 46 Порядку № 321).

Відповідно до п. 64 Порядку № 321, посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі: 1) скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію»; 2) отримання від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу, який у межах наданих йому повноважень забезпечує дотримання вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інформації про те, що посвідку видано на підставі неправдивих відомостей, підроблених чи недійсних документів; 3) в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з п. 62 Порядку № 321, територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли: 1) іноземець або особа без громадянства мають посвідку чи посвідку на тимчасове проживання (крім випадків обміну посвідки або оформлення посвідки іноземцю або особі без громадянства, які тимчасово проживали на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання), посвідчення біженця чи посвідчення особи, якій надано додатковий захист, які є дійсними на день звернення; 2) іноземець або особа без громадянства перебувають на території України - з порушенням встановленого строку перебування або щодо них діє невиконане рішення уповноваженого державного органу про примусове повернення, примусове видворення або заборону в`їзду; 3) дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію; 4) встановлено належність особи до громадянства України; 5) за видачею посвідки звернувся законний представник, який не має документально підтверджених повноважень для її отримання; 6) іноземцем або особою без громадянства подано не в повному обсязі або з порушенням строків, визначених пунктами 17 і 18 цього Порядку, документи та інформацію, необхідні для оформлення і видачі посвідки; 7) отримано від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу інформацію про те, що дії іноземця та особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні;8) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований або не відповідає встановленому зразку чи належить іншій особі або строк його дії закінчився; 9) встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей, підроблених документів або встановлено факт скасування наданого їм дозволу на імміграцію; 10) виявлено факти невиконання іноземцем або особою без громадянства рішення суду чи державних органів, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов`язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в`їзду в Україну; 11) в інших випадках, передбачених законом.

Варто зазначити, що у правовідносинах, з приводу яких подано позов, питання відносно прийняття рішення про здійснення позивачу посвідки проживання є похідним питанням від законності дозволу на імміграцію.

У свою чергу, за наявності такого, мав би місце відповідний ланцюг дій - прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію - прийняття рішення про скасування посвідки позивача № НОМЕР_2 - відмова відповідача в обміні посвідки.

Відповідно до норм ст. 13 Закону України «Про імміграцію», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 року по справі «Чуйкіна проти України» (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) констатував, що суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює право на суд, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження цивільних питань становить один його аспектів (рішення від 21 лютого 1975 року у справі Еолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними.

Право на доступ до суду включає в себе не лише право оцінювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.

Щодо підстави для прийняття оскаржуваного рішення, воно прийнято на підставі пункту 6 частини другої статті 12 Закону України "Про імміграцію", тобто через існування інших випадків, передбачених законами України.

Судом встановлено та досліджено, що у 2011 році позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію», у зв`язку з тим, що батько заявника є іммігрантом.

Отже, міграційний орган, при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україні та видачі посвідки на постійне місце проживання в Україні, проводив перевірку законності залишення на постійне проживання на території України позивача, та керуючись пунктом 6 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію», підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію позивачу, визначених в Законі України «Про імміграцію», не виявив, у зв`язку з чим, видав посвідку на постійне місце проживання в Україні, що підтверджується дозволом на імміграцію в Україну від 27 жовтня 20011 року.

Посилаючись на пункт 6 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію», як у висновку так і у відзиві, міграційний орган зазначає, що дозвіл на імміграцію позивача підлягає скасуванню, оскільки посвідку документовано безпідставно.

Таким чином, на думку відповідача, документ, який слугував підставою для прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію позивачу в 2011 році є неправомірним, оскільки суперечить вимогам імміграційного законодавства України.

Суд, не погоджується з такими доводами, оскільки подавши в 2011 році документи для отримання дозволу на імміграцію в Україну, позивач не повинен бути обтяженим покладенням на нього відповідачем додаткових обов`язків.

Крім того, судом встановлено, що відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження прийняття рішення на підставі не чинних документів в 2011 році, а також доказів порушення позивачами норм чинного законодавства при подачі заяви для надання дозволу на імміграцію, оскільки важливим є саме дослідження питання щодо чинності поданих документів саме на момент подачі заяви 2011 році, а не на момент прийняття висновків відповідачем.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеною в постанові від 16 травня 2018 року у справі № 802/864/16-а провадження № К/9901/11374/18.

Разом з цим, жодної норми закону якою б передбачалась можливість відмови позивачу в наданні дозволу на імміграцію відповідачем не зазначено.

Більше того, суд зазначає, що ефективність засобу юридичного захисту у значенні статті 13 ЄКПЛ не залежить від визначеності сприятливого для заявника результату. Крім того, «орган», що згадується в цій статті, не обов`язково має бути судовим. Однак при визначенні того, чи є звернення до нього ефективним засобом юридичного захисту мають ураховуватися його повноваження і процесуальні гарантії, які він забезпечує (див. рішення у справі Klass та інші проти Німеччини від 6 вересня 1978 року, п. 67).

Разом з цим, жодної норми закону якою б передбачалась можливість відмови позивачу в наданні дозволу на імміграцію відповідачем не зазначено.

Відповідачем, крім іншого, не дотримано одного з елементів критерію "необхідності у демократичному суспільстві", а саме - принципу пропорційності. Який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої вини останнього.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію "необхідності у демократичному суспільстві". Так, за практикою Суду при визначенні питання "необхідності у демократичному суспільстві" держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

ЄСПЛ оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень. А тому, Верховний Суд дійшов висновку, що будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене ст. 8 Конвенції не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.

Однак, як вбачається зі змісту висновку та рішення відповідачів, останні жодним чином зазначених обставин не дослідили, хоча вони мають суттєве значення, натомість, послалися на формальні порушення процедури отримання дозволу на імміграцію в Україну.

Суд вважає, що оскаржувані рішення відповідачів не відповідають критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача та членів його сім`ї скасування дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу життя родини, в складі якої двоє дітей.

Під час розгляду даного спору в суді, відповідачами не було надано належних та достатніх обґрунтувань та підтверджень щодо того, які саме неправдиві відомості були надані громадянином Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , що стали підставою для скасування дозволу на імміграцію; не надано інформації про чіткі підстави скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , натомість, при винесенні оскаржуваних рішень лише здійснено посилання на пункт 1 та пункт 6 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» та п. 6 ст.12 Закону України «Про імміграцію», а саме, в інших випадках, передбачених законами України, тобто, не зазначено дійсні правові підстави для скасування дозволу на імміграцію, а й відповідно, і відмови в видачі посвідки; не надано інформацію про службову перевірку правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію від 27.10.2011 року, виданого громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 та результати такої перевірки й підстави для скасування дозволу; не надано обґрунтованого висновку або подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", виданого громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 у відповідності до п. 22 Постанови Кабінету Міністрів України № 1983 від 26.12.2002 року; не надано докази надіслання громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 в тижневий строк копії рішення про скасування дозволу на імміграцію у відповідності до ст. 23 Закону України «Про імміграцію».

У відзиві на позовну заяву, Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області не навело жодних доводів проти задоволення позовних вимог, а лише перелічено норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини.

У свою чергу, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області в обґрунтування заперечень проти позову у відзиві на позовну заяву посилається на те, що посвідка на постійне місце проживання в Україні серії НОМЕР_1 батька ОСОБА_3 визнана недійсною на підставі висновку від 01.10.2019 року ГУ ДМС України в Одеській області про розгляд справ № 334311 та № 343283, а тому, станом на 01.04.2011 року, на день звернення з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, громадянка Азербайджану ОСОБА_4 разом з дітьми ОСОБА_1 та ОСОБА_5 підстав для отримання дозволу на імміграцію в Україну та документування посвідками на постійне проживання не мали.

Проте, в наданому відповідачем висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну гр. ОСОБА_6 разом з дітьми взагалі не зазначено підстав для цього та підстав для визнання недійсною посвідки на постійне місце проживання в Україні серії НОМЕР_1 батька позивача - ОСОБА_3 .

Суд вважає, що відповідачі під час розгляду даного спору, не довели належними, достатніми та допустимими доказами наявність підстав для скасування дозволу на імміграцію саме позивача в Україну.

Посилаючись на пункт 6 частини першої статті 12 Закону України "Про імміграцію", як у висновку так і у відзиві, відповідач зазначає, що дозвіл на імміграцію позивача підлягає скасуванню, оскільки посвідку документовано безпідставно, та на думку відповідача, документ, який слугував підставою для прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію позивачу в 2011 році є неправомірним, оскільки суперечить вимогам імміграційного законодавства України.

Проте, суд констатує, що відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження прийняття рішення на підставі не чинних документів в 2011 році, а також доказів порушення саме позивачем норм чинного законодавства при подачі заяви для надання дозволу на імміграцію, оскільки важливим є саме дослідження питання щодо чинності поданих документів саме на момент подачі заяви 2011 роді, а не на момент прийняття висновків відповідачем.

Аналіз обставин прийняття оскаржуваного рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію дають підстави для висновку, що при його прийнятті порушено принцип верховенства права.

Суд вважає, що під час розгляду даного спору, позивачем у достатній мірі розкрито обґрунтування протиправності оскаржуваних рішень, натомість, доводи відповідачів, не спростовують наведених позивачем обґрунтувань, з огляду на що, оскаржувані рішення підлягають скасуванню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області здійснити оформлення та видачу громадянину Азербайджанської Республіки, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідки на постійне проживання в Україні у зв`язку з досягненням 25-річного віку, відповідачем не заперечується технічна можливість вчинення відповідних дій, а лише вказується на дискреційність повноважень при вчиненні таких дій.

Суд наголошує, що в даному випадку, задоволення позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача вчинити вище вказані дії, є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

При цьому, суд зазначає, що якщо відмова відповідного органу визнана судом протиправною, а іншого варіанту поведінки у суб`єкта владних повноважень за законом не існує, то суд має право зобов`язати такий орган влади вчинити конкретні дії, які б гарантували захист прав і свобод позивача.

Отже, застосування судом зазначеного вище способу захисту права в контексті спірних правовідносин не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження органів Державної міграційної служби.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України в справі №751/9773/16-а від 10.04.2020 року (провадження №К/9901/34344/18).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги, у даному випадку, підлягають задоволенню.

У частині вимог про встановлення судового контролю, суд зазначає, що відповідно до частин першої, другої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання постанови суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання постанови, штраф у розмірі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Аналіз наведеної норми дає змогу дійти висновку, що встановлення судового контролю є правом а не обов`язком суду, при цьому, на даний час суд не вбачає підстав для встановлення судового контролю, оскільки відсутні документально підтвердженні відомості невиконання рішення суду відповідачами.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Під час звернення позивача з даним позовом до суду останнім сплачено судовий збір за заявлені позовні вимоги, які підлягають стягненню з відповідачів солідарно, на користь останнього, пропорційно до обсягу задоволених позовних вимог.

Вирішуючи питання щодо розподілу витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

За змістом частини 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частинами 6, 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження), з урахуванням того, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, позивачем додано до позову: клопотання про розподіл судових витрат у розмірі 40000 грн., платіжні доручення від 13.04.2021 та від 11.03.2021, договір про надання правової допомоги від 09.03.2021, додаткові угоди № 1 та № 2 до договору про надання правової допомоги № б/н від 09.03.2021,акт надання послуг № 01 від 16.04.2021, звіт про надання правової допомоги від 16.04.2021, ордер серії КС № 785041, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії КС № 8530/10.

Отже, суд констатує, що до суду позивачем вчасно в повному обсязі було надано вичерпний перелік документів, який доводить факт дійного понесення витрат на правничу допомогу.

У частині відшкодування позивачу вартості витрат на професійну правничу допомогу за надані послуги, визначені у актах здачі-приймання наданих послуг, суд враховує те, що дана справа є незначної складності, її розгляд здійснювався у порядку спрощеного позовного провадження (письмовому), засідання не проводились.

Суд, враховуючи надані стороною позивача докази понесення витрат на правничу допомогу адвоката, предмет доказування у цій справі, складність справи та зміст/обсяг наданих стороною позивача матеріалів до суду, приходить до висновку про обґрунтовану необхідність зменшення розміру таких витрат з 40000,00 грн. на 10000,00 грн., з урахуванням та дотриманням балансу співмірності та обґрунтованості розміру витрат на оплату послуг адвоката, які підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів солідарно, тобто по 5000 грн. з кожного з відповідачів.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про недоведеність співмірності сплачених послуг витраченому часу та обсягу наданих послуг, а тому, на переконання суду, стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів на користь позивача слід віднести суму витрат у розмірі 10000,00 грн., тобто, по 5000 грн. з кожного.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 132, 134, 139, 242 - 246, 255 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання дій протиправними, скасування рішень та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області про скасування громадянину Азербайджанської Республіки, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволу на імміграцію в Україну від 01.10.2019.

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 20.01.2021 року про відмову в оформленні (видачі) громадянину Азербайджанської Республіки, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідки на постійне проживання в Україні, прийняте за результатом розгляду заяви від 30.12.2020 року.

Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області здійснити оформлення та видачу громадянину Азербайджанської Республіки, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідки на постійне проживання в Україні у зв`язку з досягненням 25-річного віку.

Стягнути на користь громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 грн. (дев`ятсот вісім гривень) та витрати на надання професійної правничої допомоги адвоката у розмірі 5000 грн. (п`ять тисяч гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області.

Стягнути на користь громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1816 грн. (одна тисяча вісімсот шістнадцять гривень) та витрати на надання професійної правничої допомоги адвоката у розмірі 5000 грн. (п`ять тисяч гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області.

У задоволенні клопотання про встановлення судового контролю відмовити.

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне найменування сторін:

Позивач: громадянин Республіки Азербайджан ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ).

Відповідачі: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (, 02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-а).

Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області (, 65104, м. Одеса, вул. Преображенська, 44).

Суддя В.І. Келеберда