Справа № 640/7884/20
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2022-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2022 року м. Київ № 640/7884/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Добрівської Н.А.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України

третя особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області

про визнання протиправним та скасування наказу та рішення, зобов`язання вчинити певні дії -

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Республіки Казахстан ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України), третя особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі - ЦМУ ДМС та Київській області), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України № 54-20 від 04.03.2020 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 ;

- зобов`язати ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 про визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він громадянин Республіки Казахстан перебуває за її межами, в Україні, у зв`язку з тим, що він був змушений залишити територію Казахстану і шукати захист в Україні через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за політичною ознакою. В жовтні 2019 року позивач подав до ЦМУ ДМС України в місті Києві та Київській області заяву про визнання його біженцями або особою, яка потребують додаткового захисту. 28.03.2020 позивач отримав повідомлення ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області №98 від 18.03.2020 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення ДМС України №54-20 від 04.03.2020. Вказує, що оскаржуване рішення є протиправними, необґрунтованими та такими, що не відповідає міжнародним зобов`язанням України, Керівництву з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН, та національному законодавству у сфері захисту прав шукачів притулку, так як інформація по країні-походження позивача відповідачем та третьою особою була досліджена формально та з порушеннями положень наведених правових норм.

Представником відповідача надано до суду відзив на позов, в якому він позовні вимоги не визнає, просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що оскаржуване рішення прийняте в межах та на підставі норм міжнародного права з питань біженців та чинного законодавства України. У відповідача були відсутні підстави для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, так як не містить умов зазначених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

До суду надійшла відповідь на відзив, в якому представник позивача заперечує проти доводів відповідача, підтверджує підстави та обставини позовної заяви, просить суд задовольнити позовну заяву в повному обсязі.

Разом з позовом від позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.04.2020 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження відмовлено. В задоволенні клопотання позивача відмовлено, у зв`язку з відсутністю підстав для розгляду справи за правилами загального позовного провадження за участю сторін.

Через канцелярію суду від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за участю його представника.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.05.2020 в задоволенні клопотання позивача відмовлено, у зв`язку з відсутністю підстав для розгляду справи за правилами загального позовного провадження за участю сторін.

На підставі розпорядження про повторний автоматизований розподіл від 29.03.2021 №425 та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.03.2021 визначено суддю Добрівську Н.А. для розгляду адміністративної справи №640/7884/20 та вказану справу передано на розгляд судді Добрівській Н.А.

Ухвалою від 17.05.2021 справа прийнята суддею Добрівською Н.А. до свого провадження та призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (без виклику сторін) на підставі пункту 10 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вирішуючи адміністративний спір суд виходить з таких фактичних обставин справи.

Позивач ОСОБА_1 є громадянином Республіки Казахстан, за національністю казах; віросповідання - іслам; рідна мова казахська, вільно російська, корейська із словником; має середню спеціальну освіту; військовозобов`язаний; в країні походження залишились проживати батьки та брати; в релігійних, військових організаціях не перебуває; член громадської організації «Демократичні вибори Казахстану»; до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були би пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами тощо - позивач причетний не був; до кримінальної відповідальності раніше не притягався. 11.07.2019 позивач законно, на підставі дійсного паспорту, прямим рейсом до аеропорту «Бориспіль» прибув до України з Республіки Казахстан.

Документи, що посвідчують особу позивача: паспорт громадянина Республіки Казахстан для виїзду за кордон № НОМЕР_1 виданий Міністерством внутрішніх справ 26.06.2019 строком дії до 24.06.2029, посвідчення особи № НОМЕР_2 , видане Міністерством внутрішніх справ 10.08.2015 строком дії до 09.08.2025, військовий квиток серії НОМЕР_3 .

08.10.2019 позивач звернувся до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка була зареєстрована за № 264 (номер особової справи 2019KV0264). До заяви позивачем була додана копія протоколу про накладання адміністративного стягнення відносно нього, але встановити обставини події та підстави накладення адміністративного стягнення не можливо через неякісну (яку неможливо прочинати) копію документа.

29.10.2019 ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області був прийнятий наказ №730 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 .

28.12.2019 ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області був прийнятий наказ №873 про продовження строку розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 .

Згідно заяви-анкети від 08.10.2019 №264, протоколів співбесіди від 18.10.2019 та від 19.11.2019, позивач вказує на обставини, що спонукали його шукати прихисток в Україні, а саме те, що позивач вимушений залишити Казахстан, тому що його життя там було в небезпеці через те, що він в Казахстані займався політичною діяльністю: у квітні 2018 позивач через ютуб-канал ОСОБА_2 дізнався про рух ДВК та з березня 2019 почав брати участь у різних акціях ДВК, які координувались через соціальні мережі. 09.06.2019 позивач був затриманий та притягнутий до адміністративної відповідальності через участь у несанкціонованому пікеті за ініціативою ДВК у Алмати проти відставки діючого політичного режиму і побудови парламентської республіки. За твердженням позивача при адміністративному затриманні працівники поліції його били та погрожували через його політичну діяльність, а після вимоги директора підприємства, в якому він працював, написати заяву про звільнення за власним бажанням (через участь у мітингах), позивач прийняв рішення покинути країну свого походження. На співбесіді від 09.11.2019 заявник стверджує, що він покинув Казахстан тимчасово, після дзвінка «комітетників» та звільнення з роботи, через 90 днів він мав на меті повернення до країни громадянської належності, але через виклик батьків до акімату для «співбесіди» та заяви від колишньої клієнтки з приводу привласнення ним її грошей, він вирішив подати на статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту з метою уникнення переслідувань владою Республіки Казахстан. Позивач зазначив, що не може повернутись до Казахстану через побоювання бути заарештованим.

За результатами розгляду особової справи Республіки Казахстан ОСОБА_1 №2019КV0264 був складений висновок від 28.01.2020, погоджений заступником начальника Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області, та затверджений начальником ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області (далі - Висновок), згідно з яким відповідно до абзацу 5 частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», у зв`язку з відсутністю у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, через не встановлення фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуації внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, було рекомендовано Державній міграційній службі України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 .

Згідно висновку, він був складений на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, комплексного та системного вивчення документів наявних в особовій справі заявника та перевірки фактів, повідомлених заявником під час співбесіди, а також інформації про країну походження. Дослідженню та аналізу для оцінки правдоподібності (імовірності) підлягали наступні ключові елементи заяви (твердження заявника), а саме: 1) чи дійсно заявник є громадянином Республіки Казахстан; 2) чи існує рух Демократичний вибір Казахстану (ДВК)? 3) чи є заявник активістом ДВК? 4) чи відбувалось системне порушення прав заявника у Казахстані та чи існує для нього загроза ув`язнення з політичних причин на території Казахстану?

Твердження позивача у зазначеному висновку за фактом 1) визнано правдоподібним; за фактом 2) визнано неправдоподібним; за фактом 3) визнано правдоподібним; за фактом 4) територіальним органом ДМС визнано відсутність системних порушень прав заявника з боку державних органів Казахстану, а також небезпеки для нього через дії цих органів не було.

04.03.2020 ДМС України було прийнято рішенням №54-20, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Повідомленням ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області від 18.03.2020 №98 позивача повідомлено про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись з оскаржуваним рішенням, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з цим позовом.

Окружний адміністративний суд міста Києва, вирішуючи спір по суті позовних вимог, керується такими мотивами.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає, що основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є Загальна декларація прав людини, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, ратифікована Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 (ділі - Європейська Конвенція з прав людини), Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року, Конвенція проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, ратифікована Указом Президії ВР №3484-XI від 26.01.1987, Керівні положення УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 16.12.1998, та Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон №3671).

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Стаття 3 Європейської Конвенції з прав людини встановлює, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Приписами статті 14 Європейської Конвенції з прав людини визначено, користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Тож, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI установлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Як передбачено у частині п`ятій статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Згідно з частиною сьомою статті 7 Закону № № 3671-VI до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно пунктів 45 та 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - Керівництво) для того, щоб уважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Статтею 9 Закону № № 3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до частини шостої 9 Закону № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого Закону № 3671-VI.

Частиною восьмою статті 9 Закону № 3671-VI у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина одинадцята статті 9 Закону № 3671-VI).

Згідно пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно частини дванадцятої статті 9 Закону № 3671-VI особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Положення абзацу 5 частини першої статті 6 Закону України № 3671-VI визначає, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Норма частини п`ятої статті 10 Закону № 3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення як по суті так і за процедурою прийнято в порядку та у відповідності до зазначених вище правових норм.

Позивач основним доводом на обґрунтування підстав позову вказує на недостатньо вивчені та враховані відповідачем умови в країні постійного перебування, а також переслідування позивача владою Республіки Казахстан через його громадську та політичну діяльність.

Як встановлено судом, аналіз заяви позивача та повідомлених під час співбесід відомостей був здійснений за чотирма основними елементами їх правдоподібності, одним із яких була перевірка факту щодо системного порушення прав позивача у Казахстані та чи існує для нього загроза ув`язнення з політичних причин на території Казахстану. Під час співбесід позивач зазначив, що виїхав з країни постійного проживання через звільнення з роботи через підтримку руху ДВК, бажанням продовжувати займатися політичною діяльністю на території України, побоювання за близьких родичів (братів) через телефонний дзвінок «комітетчика» з попередженням щодо участі позивача у мітингах. При цьому, під час співбесіди 09.11.2019 позивач зазначив, що він виїхав з країни не через проблеми, які виникли на той час, зокрема заявник вказав: «думав, то що я сюди приїхав, не знав, що почнеться проти мене якихось переслідувань в Казахстані. Мене попереджали просто, я думав, що я приїду до Києва на 90 днів, потім повернуся в Казахстан, але через 1,5 місяці мені зателефонувала мама, яка сказала за комітетників, і на мене написали заяву про порушення справи за фактом шахрайства, колишні клієнти «Гроші в борг», і відправили заяву в цю компанію, почали з`являтися незрозумілі справи, та я одразу ж подався в міграційну службу».

Незважаючи на побоювання заявника за близьких, його брати та батьки, після ного виїзду з країни фактично не зазнали жодних утисків: мати працює бухгалтером, батько - працює таксистом, незважаючи на те, що заявник, перебуваючи в Україні, продовжує критикувати владу Казахстану.

Побоювання можливого ув`язнення не були обґрунтованими нічим крім того, що заявник вважає, що його можуть посадити за сфабрикованою справою та на нього був кладений адміністративний протокол через участь у несанкціонованому пікеті, що є явно недостатнім для того, щоб вважати, що готується його ув`язнення.

Також, суд вважає не доведеним факт адміністративного затримання позивача та накладення на нього стягнення через участь у несанкціонованому мітингу 09.06.2018, оскільки копія наданого до матеріалів особової справи протоколу через якість його зображення не дає можливості суду встановити дані обставини.

Оцінюючи ступінь загрози для заявника у Казахстані через можливість його ув`язнення з політичних причин, слід врахувати інформацію (https://rus.azattyq.org/a/kazakhstan-god-posie-zapreta-dvk/29818308.html) Назва: «Рік після заборони. Кого і як переслідували за «причетність» до ДВК». Дата 13.03.2019: « 13 березня 2018 року в Казахстані заборонили діяльність зареєстрованого руху, яке створив опальний екс-банкір і опонент ОСОБА_3 . За минулий рік до кримінальної відповідальності за звинуваченням в «причетності» до цього руху залучили кількох людей, принаймні двоє з них отримали реальні тюремні терміни».

(https://www.dw.com/ru/в казахстане -арестованы-три-активиста-запрещенного-движения-двк/а НОМЕР_4 ) Дата 05.07.2019

«В Казахстані зареєстровано три учасники забороненого в країні руху «Демократичний вибір Казахстану» (ДВК). Суд в Нур-Султана прийняв рішення про запобіжний захід в рамках кримінального розслідування про участь цих осіб в діяльності екстремістської організації, повідомила у п`ятницю, п`ятого липня прес-служба столичного департаменту поліції».

«У день президентських виборів 9 червня і після них у великих містах Казахстану пройшла хвиля несанкціонованих протестних акцій, учасники яких закликали бойкотувати вибори, а потім - скасувати результати голосування. У МВС вважають, що мітинги організовані прихильниками ДВК з метою дестабілізації ситуації в Казахстані. 9 червня було затримано близько 500 осіб, на 400 з них були складені адміністративні протоколи, на наступний день близько 200 осіб було затримано, з них на 150 були складені протоколи. Центрвиборчком Казахстану увечері 10 червня офіційно оголосив переможцем президентських виборів чинного тимчасовою главу держави - Касим-Жомарт Токаєва. На його підтримку проголосували 70,96 відсотків виборців».

З наведеної інформації слідує, що незважаючи на активність ДВК у соцмережах, велику кількість прихильників ДВК у Казахстані та масштабні вуличні протести, які відбувалися у Казахстані внаслідок закликів ДВК, фактично протягом 2018 року було ув`язнено лише двох активістів даного руху. У 2019 році, після відходу від влади Президента ОСОБА_4 (проти режиму якого протестував позивач) та після масових вуличних протестів, організованих ДВК влітку 2019 року під час президентських виборів, було заарештовано лише трьох активістів ДВК - організаторів несанкціонованих масових протестів, а з 650 затриманих учасників цих протестів жодний не був ув`язнений: на 350 з них лише були складені адміністративні протоколи.

Викладене вище, за висновком третьої особи вказує на те, що системне порушення прав заявника та його родини у Республіки Казахстан не відбувалось та реальної загрози його ув`язнення з політичних причин на території Казахстану на цей час не існує, а також відсутні системні порушення прав заявника з боку державних органів Казахстану.

Така обставина, як оформлення та видача 26.06.2018 закордонного паспорту та безперешкодний перетин 11.07.2018 позивачем кордону Казахстану, вже після подій, на які вказує позивач, як на причину його еміграції, також свідчить про відсутність переслідувань позивача з боку влади Казахстану.

Так, позивач падав до територіального органу ДМС матеріали, які вказують на його участь у протестних акціях опозиційного характеру, спрямованих проти влади РК - як до його виїзду з Казахстану, так і під час перебування в Україні. Зокрема, у особовій справі № 2019KV0264 міститься посилання на веб-сторінку мережі youtube, на якій розміщено зняте позивачем відео «Ми молоді люди в Казахстані для чесної політики!», «Ми для парламентської республіки!», «Діалог з ОСОБА_5 », «Якщо ти любиш свою країну, ти герой!», розміщені позивачем у мережі Інтернет 20.09.2019, 02.11.2019, 04.11.2019, 12.11.2019. На відео заявник гостро критикує владу РК. Коментарі користувачів до цього в відео сюжету вказують на те, що його зміст асоціюється у них з опозицією до влади та рухом ДВК.

Крім цього, позивач зареєстрований на сторінках ДВК у мережах «Інстаграм» та «Фейсбук».

Такі відомості свідчать про те, що позивач дійсно брав і продовжує брати участь у мирних протестних акціях, виступаючи з позицій руху ДВК проти влади Казахстану, однак це не доводить наявність реальної загрози переслідувань позивача з боку влади через його політичну та громадську діяльність.

Інших доводів на обґрунтування наявності підстав для визнання спірного рішення протиправним і які могли б бути прийняті судом до уваги, позивачем не наведено.

З огляду на зазначене вище а також враховуючи те, що переслідування позивача за політичними ознаками в країні його походження не доведена, суд робить висновок, що обставини, на які посилається позивач є лише припущенням, не стосуються його особисто, не обґрунтовані, а тому не можуть бути віднесені до умов необхідних для визначення особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначених в пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання ДМС України повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд приходить до висновку про відмову в її задоволенні, оскільки вказана вимога є похідною позовною вимогою.

Згідно з частиною першою статті 9, статтею 72, частинами першою, другою, п`ятою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем доведено правомірність своєї поведінки з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати зі сплати судового збору відшкодуванню позивачу не підлягають.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 2, 5-11, 73-77, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку, визначеному статтями 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України протягом 30 днів з моменту складення повного тексту

Суддя: Н.А. Добрівська