Справа № 240/13728/22
Суддя: Лавренчук Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2022-10-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2022 року м. Житомир справа № 240/13728/22

категорія 112030500

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Лавренчук О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України у якому просить:

- визнати протиправним і скасувати рішення Міністерства оборони України про відмову ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги як інваліду 3 групи з 25.11.2021, внаслідок травми, так, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, оформлене протоколом засідання Комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 08.04.2022 № 45"

- зобов`язати Міністерство оборони України призначити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня 2021 року, як інваліду 3 групи з 25.11.2021 внаслідок травми, так, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, відповідно до пункт 4) частини 2 статті 16 Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», з урахуванням проведеної раніше виплати.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що під час проходження військової служби 19.07.2014 позивачем отримано травму, пов`язану з виконанням обов`язків військової служби, на підставі якої позивачу 31.10.2014 встановлено 20% втрати працездатності, що підтверджено довідкою МСЕК ЖИА №002274 від 31.10.2014. У зв`язку зі встановленням позивачу в 2014 році 20% втрати працездатності (на підставі травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, отриманої 19.07.2014 року) Міністерство оборони України виплатило позивачу одноразову грошову допомогу в розмірі 17052,00 грн. В подальшому, стан здоров`я позивача погіршився і 25.11.2021 Житомирським обласним МСЕК №2 позивачу первинно встановлено III групу інвалідності з 19.11.2021 на підставі травми, так, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, що підтверджено довідкою МСЕК від 25.11.2021 серія 12ААВ №588465. У зв`язку із встановленням в 2021 році III групи інвалідності позивач звернувся до відповідача із заявою та усіма необхідними документами про призначення та виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Розглянувши подані позивачем заяву та документи. Відповідач протокольним рішенням комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 08.04.2022 №45, затвердженим Міністром оборони України, відмовив Позивачу у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги з посиланням на те, що зміна групи інвалідності відбулася в понад дворічний термін. При цьому відповідач керувався приписами частини 4 статті 16-3 Закону №2011-ХП. Вважає такі дії відповідача протиправними. Просить позов задовольнити.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 20.07.2022 відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи.

Відзив на позовну заяву надійшов до суду 05.09.2022. Заперечуючи позовні вимоги відповідач зазначає, що оскільки з дня первинного встановлення ступеня втрати працездатності до дня встановлення групи інвалідності минуло понад два роки, відсутнє право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі. Щодо твердження про невідповідність Конституції України пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-ХП, відповідач вказує, що 06 квітня 2022 року Конституційним Судом України ухвалено рішення №І-р(ІІ)2022 у справі №3-192/2020(465/20), яким визнано таким, шо не відповідає Конституції України (є неконституційним) пункт 4 статті 16-3 Закону №2011-XII. Проте, зазначена юридична позиція Конституційного Суду України може бути застосована тільки з дня ухвалення Конституційним Судом цього рішення, тобто з 06 квітня 2022 року. Просить відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні), з особливостями, визначеними статтями 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, позовну заяву та відзив, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх наявними в матеріалах справи і дослідженими доказами, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу з 31.10.2014 було встановлено ступінь втрати професійної здатності - 20%, причина: травма так, пов`язана з виконанням обов`язків військової служби (довідка про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках Серії ЖИА №002274.

У зв`язку з встановленням степеня втрати працездатності без визначення інвалідності позивачу було виплачено одноразову грошову допомогу у сумі 17052,00 грн, що сторонами визнається.

Згідно Довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією МСЕК серії 12 ААВ №588465 від 25.11.2021 ОСОБА_1 з 19.11.2021 було встановлено третю групу інвалідності, причина: травма так, пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.

Наказом №36 о/с від 28.01.2021 майора поліції ОСОБА_1 із 01.02.2021 звільнено зі служби в поліції за п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (через хворобу).

Згідно виписки з акта огляду МСЕК до довідки серії 12 ААВ №588009, позивачу при первинному огляді 25.11.2021, встановлено з 19.11.2021 третя групу інвалідності. Причина інвалідності: травма так, пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до відповідача із заявою та пакетом документів про виплату одноразової грошової допомоги.

Як вбачається з п. 5 Витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №45 від 08.04.2022, розглянувши подані документи, комісія дійшла висновку про відмову в призначені одноразової грошової допомоги сержанту ОСОБА_1 та зазначено: "Заявнику групу інвалідності встановлено понад дворічний термін після встановлення ступеня втрати працездатності. Відповідно до пункту 27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою КМУ від 03.12.2009 № 1317 критеріями для встановлення інвалідності є ступінь втрати здоров`я, що спричиняє обмеження однієї чи декількох категорій життєдіяльності. Ступінь втрати здоров`я визначається у відсотках втрати працездатності (групи інвалідності). Ураховуючи, що між первинною втратою працездатності, яка визначалася у відсотках ти втратою працездатності у вигляді встановлення ІІІ групи інвалідності пройшов термін понад 2 роки, немає підстав для призначення одноразової грошової допомоги."

Вважаючи таку відмову необґрунтованою та протиправною, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до абзацу 3 пункту 3 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25.12.2013 (далі - Порядок №975), днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Закон №2011-XII було доповнено статтями 16-1, 16-2, 16-3, 16-4 Законом України «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців» від 04.07.2012 № 5040-VI. Цей Закон набрав чинності 01.01.2014 і застосовується до правовідносин, що виникли після 01.01.2014.

Відповідно до пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-XII у редакції, що діяла з 01.01.2014, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Згодом, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII (набрав чинності з 01.01.2017) пункт 4 статті 16-3 Закону №2011-XII доповнено абзацом другим такого змісту: «У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється».

Так, абзац другий пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-XII встановлює обмеження дворічним строком не лише для зміни групи інвалідності або ступеня втрати працездатності, а також і для зміни причини інвалідності.

Обидві ці норми (абзац перший та другий пункту 4 статті 16-3 Закону) передбачають дворічний строк, протягом якого зміна групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності можуть бути підставою для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі.

З дня первинного встановлення ступеню втрати працездатності (31.10.2014) до дня встановлення ІІІ групи інвалідності та зміни ступеню втрати працездатності (19.11.2021) минуло більше семи років. Оскільки між цими подіями минуло понад два роки, позивач, на думку відповідача, не має права на призначення одноразової грошової допомоги у більшому розмірі.

Суд вказує, що статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Суд враховує юридичну позицію Конституційного Суду України щодо гарантування статтею 46 Конституції України таких виплат, як одноразова грошова допомога, викладену у рішенні Конституційного Суду України від 22 жовтня 2020 року №12-р/2020, а саме: «одноразова грошова допомога <…..> є юридичним засобом соціального захисту <…..>, що надається державою у зв`язку із втратою ними працездатності, проте приписи частини першої статті 46 Конституції України не гарантують виплати одноразової грошової допомоги» (абзац другий підпункту 2.5 пункту 2 мотивувальної частини).

Отже, хоч сама наявність установленого приписами статті 16 Закону №2011-XII права на одноразову грошову допомогу та його обсяг залежать від розсуду законодавця, Конституційний Суд України дійшов висновку, що в разі запровадження Законом одноразової грошової допомоги та фактичного перерахунку її розміру у зв`язку з погіршенням стану здоров`я особи відповідне законодавче регулювання порядку реалізації цього права має бути сумісним з Конституцією України, зокрема втілювати її засадничі цінності.

Суд враховує, що статтею 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

З огляду на викладене вбачається, що за загальним правилом рішення Конституційного Суду України змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати його ухвалення, якщо інше не встановлено самим рішенням.

Суд наголошує, що Конституційний Суд України у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (справа про посилений соціальний захист військовослужбовців) 06 квітня 2022 року за №1-р(II)/2022 у справі №3-192/2020 (465/20) ухвалив:

- визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII зі змінами;

- пункт 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII зі змінами, визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Отже, вимога пункту 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ зі змінами щодо повторного встановлення (зміни) групи інвалідності, причин її виникнення або ступеня втрати працездатності понад дворічний строк після первинного встановлення інвалідності втратила чинність з 06.04.2022.

З урахуванням встановленого Конституцією України функціонального призначення Збройних Сил України, в умовах триваючої збройної агресії російської федерації проти України законодавче регулювання порядку реалізації права на соціальний захист, гарантованого частиною першою статті 46 Конституції України, має здійснюватися у системному взаємозв`язку з вимогами щодо посиленого соціального захисту військовослужбовців у розумінні частини п`ятої статті 17 Основного Закону України.

Суд враховує, що частиною 4 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачено, що якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України, як норми прямої дії.

З огляду на викладене, з урахуванням вищевказаних норм права та положень Конституції України, суд вважає невиправданим застосування до позивача пункту 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальній та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щодо законодавчого обмеження часовими рамками (строком у два роки), та як наслідок відсутності підстав для відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням позивачу ІІІ групи інвалідності та зміни ступеня втрати працездатності, внаслідок травми, пов`язаної із виконанням обов`язків військової служби

Суд відмічає, що на дату прийняття відповідачем оскаржуваного рішення 08 квітня 2022 року, обмеження, встановлені п. 4 ст. 16-3 Закону №2011 втратили чинність (06.04.2022), а тому у відповідача не було законних підстав для їх застосування при розгляді документів позивача про призначенні одноразової грошової допомоги як особі з інвалідністю 3 групи.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Таким чином, суд дійшов висновку, що пункт 5 рішення Міністерства оборони України, оформленого протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 08 квітня 2022 року, є протиправним та підлягає скасуванню.

Застосовуючи механізм захисту порушеного права та його ефективного відновлення, керуючись повноваженнями, наданими частиною 2 статті 9, частини 2 статті 245 КАС України суд вважає за необхідне зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути документи ОСОБА_1 стосовно призначення та виплати йому одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності внаслідок травми, пов`язаної із виконанням обов`язків військової служби, та прийняти відповідне рішення з урахуванням правового висновку суду.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надавши оцінку усім доказам в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення адміністративного позову.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 242-246, 255, 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_1 ) до Міністерства оборони України (Повітрофлотський пр-т, 6, м.Київ, 03168, РНОКПП/) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати пункт 5 рішення Міністерства оборони України, оформленого протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №45 від 08 квітня 2022 року, про відмову у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності внаслідок травми, пов`язаної із виконанням обов`язків військової служби.

Зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути документи ОСОБА_1 щодо призначення йому одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності внаслідок травми, пов`язаної із виконанням обов`язків військової служби, та прийняти відповідне рішення з врахуванням висновку суду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Лавренчук