Справа № 331/3067/22
Суддя: Антоненко М. В.
Дата ухвалення: 2022-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 331/3067/22
Провадження № 2-а/331/41/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2022 м. Запоріжжя

Жовтневий районний м. Запоріжжя області у складі:

головуючого - судді Антоненка М.В.

за участю секретаря Федорової К.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя у порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до інспектора ДПП в м.Київ Капоріної Ганни Володимирівни, Департамент патрульної поліції в м. Київ про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом до інспектора ДПП в м.Київ Капоріної Ганни Володимирівни, Департаменту патрульної поліції в м. Київ про скасування постанови серії 2АВ №00571322 від 14.07.2022 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст..122 ч.1 КпАП України.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що інспектор ДПП Капоріна Г.В. розглянувши дані, зафіксовані в автоматичному режимі за допомогою технічного засобу Каскад, 053-1120, установила, що 18.05.2022 о 10.56 за адресою М30 Стрий-Умань-Ізварине 404+377, зафіксовано транспортний засіб HONDA CR-V, НОМЕР_1 . Особа, яка керувала транспортним засобом, перевищила встановлені обмеження швидкості руху транспортних засобів на 71 км/год, чим порушила пункт 12.9. (б) Правил дорожнього руху України. Постанова містить посилання на вебсайт: «Безпека дорожнього руху», на якому знаходиться інформація про правопорушення: https://bdr.mvs.gov.ua/user/en/resolution/g/r/2AB/00571322/. На цьому сайті вказано місце розташування камери Каскад 053-1120 на карті: «Траса M30 Стрий-Умань-Дніпро-Ізварине 404+377».

Із оскаржуваною постановою позивач не згоден, виходячи з наступного. Позивач зазначає, що він не мав умислу на порушення Правил дорожнього руху України. Згідно з даними Googl Карти, це камера розташована більш ніж в 5 кілометрах від межи м.Вінниця. Жодного населеного пункту впродовж траси в місці розташування камери немає. Межи с.Щитки не доходять до траси. З фотознимків, розташованих за вказаною адресою, убачається, що в момент фотографування автомобіля на узбіччях відсутня житлова забудова. Все це підтверджує, що камера була розташована не в населеному пункті. Перед місцем розташування камери була відсутня інформація про змонтовану/розміщену фототехніку і відеотехніку, технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень, радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз, хоча це повинно бути зроблено, згідно зі ст. 40 Закону № 580-VIII «Про Національну поліцію». Крім того, перед камерою були відсутні будь які дорожні знаки, що обмежують швидкість руху.

Також зазначає, що перед камерою фіксації швидкості не було будь яких дорожніх знаків, оскільки після початку війни в Україні були демонтовані дорожні знаки, що позбавляє водія можливості дізнатися, чи їде він по трасі, чи в`їхав до населеного пункту, чи є будь які обмеження швидкості.

В порушення вимог ст.283 КпАП України, в постанові вказано, що позивач перевищив встановлені обмеження швидкості руху транспортних засобів на 71 км/год, чим порушив пункт 12.9. (б) Правил дорожнього руху України.

На веб-сайті: «Безпека дорожнього руху» за адресою https://bdr.mvs.gov.ua/user/en/resolution/g/r/2AB/00571322/ розміщена інформація, що він їхав зі швидкістю 121 км/г. Тобто обмеження швидкості повинно бути встановлено 50 км/г. Постанова не містить інформації, який конкретно з цих пунктів він порушив, тобто, чи їхав по населеному пункту, чи швидкість була обмежена відповідним знаком, чи здійснював буксування. Тобто, відсутній опис обставин, установлених під час розгляду справи.

Більш того, один з підпунктів, вказаних в пункті 12.9, а саме 12.6. п.п.ґ) дозволяє рухатися на автомобільній дорозі, що позначена дорожнім знаком 5.1 - не більше 130 км/год., на автомобільній дорозі з окремими проїзними частинами, що відокремлені одна від одної розділювальною смугою - не більше 110 км/год., що взагалі виключає склад правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КпАП України - перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину.

Звертає увагу суду на те, що в порушення вказаних вимог ст. 283 КпАП України, він притягнутий до відповідальності за ч.1 ст.122 КпАП України, хоча відповідальність за порушення швидкості більш ніж на 50 км передбачена ч.4 ст. 122 КпАП України.

Посилаючись на те, що відповідачем наявність складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КпАП України, в його діях належними і допустимими доказами не підтверджена, а зміст постанови вимогам ст.. 283 КпАП України не відповідає, просить постанову інспектора ДПП в м.Києві Капоріної Ганни Володимирівни від 17.07.2022 скасувати та стягнути з Департамента патрульної поліції в м.Київ сплачену суму судового збору.

19.10.2022 від представника відповідача Департаменту патрульної поліції в м. Київ до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 . У відзиві зазначено, що з позовними вимогами відповідач не погоджується, вважає їх необґрунтованими та такими, що не відповідають нормам діючого законодавства.

Постанову про накладення адміністративного стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, було винесено інспектором поліції на підставі інформаційних файлів та метаданих до них за результатами автоматичної фіксації події з ознаками адміністративного правопорушення, отриманих в електронному вигляді із системи фіксації адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі.

Результатами автоматичної фіксації перевищення встановленої обмеження швидкості автомобілем HONDA CR-V, НОМЕР_1 є три фотокартки з зображенням транспортного засобу та відеозапис правопорушення. На фотокартках міститься вся необхідна інформація для встановлення факту вчинення правопорушення, а саме: дата та час вчинення правопорушення; місце вчинення правопорушення; географічні координати місця вчинення правопорушення; фотофіксація автомобіля з чітким зображенням державного номерного знаку, швидкість руху автомобіля, км/год, обмеження (перевищення) швидкості, км/год, напрямок руху автомобіля.

Аналіз усіх наявних в справі доказів, в тому числі відео фіксації та фотокарток автомобіля HONDA CR-V, НОМЕР_1 дає підстави стверджувати, шо факт перевищення встановленої обмеження швидкості автомобілем HONDA CR-V, НОМЕР_1 доведений в повній мірі.

Подані стороною відповідача докази відповідають вимогам ст. 251 КУпАП, ст.ст. 72,73,74,75,76 КАС відображають обставини, які описані в оскаржуваній постанові, одержані без порушення порядку, встановленого законом є достовірними та достатніми для притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 122 КУпАП.

Також, представник відповідача, зазначає, що з урахуванням наведених ним у відзиві норм Законодавства, постанова про накладення адміністративного стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі може виноситися без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

На спростування аргументів позивача, представник відповідача Департаменту патрульної поліції в м.Київ зазначає, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху» №596-VIIІ від 14 липня 2015 року було доповнено КУпАП статтями щодо порядку притягнення осіб до адміністративної відповідальності за правопорушення зафіксовані в автоматичному режимі, а також внесені зміни до інших профільних законів.

Відповідними змінами КУпАП доповнено ст. 14-2, якою впроваджено поняття відповідальної особи на яку покладено відповідальність за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксовані в автоматичному режимі.

В примітці до ст. 122 КУпАП зазначено, що суб`єктом правопорушення в ній статті є особа, яка керувала транспортним засобом у момент вчинення правопорушення, а в разі вчинення передбачених частинами першою - третьою цієї статті правопорушень у виді перевищення обмеження швидкості руху транспортних засобів. проїзду на заборонний сигнал регулювання дорожнього руху, порушення правил зупинки, стоянки, а також установленої для транспортних засобів заборони рухатися смугою для маршрутних транспортних засобів, тротуарами чи пішохідними доріжками, виїзду на смугу зустрічного руху, якщо зазначене правопорушення зафіксовано в автоматичному режимі, а також у разі порушення правил зупинки, стоянки транспортних засобів, якщо зазначене правопорушення зафіксовано в режимі фотозйомки (відеозапису), - відповідальна особа, зазначена у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, або особа, яка ввезла транспортний засіб на територію України. У разі внесення змін до постанови про накладення адміністративного стягнення з підстав, встановлених абзацом третім частини першої статті 279-3 нього Кодексу, суб`єктом нього правопорушення може бути особа. яка керувала транспортним засобом у момент вчинення правопорушення, зафіксованого в автоматичному режимі.

Загальним суб`єктом адміністративного проступку (правопорушення) вважається осудна особа, яка досягла шістнадцятирічного віку.

Спеціальним суб`єктом є особа, яка може бути визнана суб`єктом конкретного адміністративного правопорушення, а відтак притягнута до адміністративної відповідальності за наявності у неї, крім ознак загального суб`єкта, певних додаткових ознак.

Такими додатковими ознаками, зокрема, можуть бути: громадянство; вік; наявність статусу посадової особи або конкретна займана посада; стан здоров`я або фізіологічний стан особи; родинні зв`язки; професія; рід або сфера професійної діяльності; факт наділення певними правами, обов`язками або факт позбавлення суб`єктивного права чи його відсутності; факт попереднього притягнення особи до адміністративної відповідальності; спеціальний правовий статус, деякі інші ознаки.

Суб`єктами адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі (за допомогою технічних засобів, що дають змогу здійснювати фотозйомку або відеозапис та функціонують згідно із законодавством про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах), виступають юридичні та фізичні особи, за якими зареєстровано транспортний засіб. Такими особами можуть бути власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах. До останніх, зокрема, належать володарі транспортних засобів, тимчасово ввезених на митну територію України для власного користування більш як на два місяці.

Отже, суб`єктом правопорушення даної категорії справ можуть бути належний користувач транспортного засобу, фізична особа за якою зареєстровано транспортний засіб, керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи, особа, яка ввезла транспортний засіб на іноземній реєстрації на територію України.

Діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, статтею 1187 Цивільного кодексу України віднесено до джерела підвищеної небезпеки. Ця небезпека полягає у самій суті використання транспортного засобу. Людина не може до кінця контролювати механізми під час їх експлуатації. Це пов`язано з рядом об`єктивних факторів, які потрібно відрізняти від внутрішнього ставлення людини до безпеки чи до ризику, оскільки ці категорії є оціночними, а у даному випадку мова йде саме про об`єктивно обумовлену можливість настання негативних наслідків від здійснення цього виду діяльності.

Тому навіть лише факт володіння транспортним засобом породжує певні права та обов`язки осіб, за якими зареєстрований транспортний засіб. Наявність зазначених додаткових ознак, характерних для фізичної або юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, вимагає віднесення їх до спеціальних суб`єктів адміністративного правопорушення.

Порушення правил дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, як і інші правопорушення, характеризуються певним ступенем суспільної небезпеки, яка є категорією об`єктивною й існує незалежно від її оцінки кимось. Саме рівень суспільної небезпеки служить тією головною ознакою, за якою класифікуються певні протиправні діяння та визначається їхня приналежність до кримінальних, адміністративних, дисциплінарних чи інших правопорушень, а також встановлюється міра відповідальності за їх вчинення.

Гарантування функціонування врегульованих правом суспільних відносин покладається на державу. У цьому й полягає її правоохоронна функція.

Таким чином, внесені зміни дозволили розширити поняття суб`єкта правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі, не обмежуючись власниками (співвласниками) транспортних засобів.

Також Законом України № 596-VІІІ від 14 липня 2015 року КУпАП доповнено статтями 279-1-279-4, в яких приписано особливості розгляду справ про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі тощо.

Більше того, ст. 279-3 КУпАП регламентує можливість звільнення відповідальної особи. зазначеної у частині першій статті 14-2 цього Кодексу від адміністративної відповідальносте за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі.

Однією з підстав звільнення відповідальної особи, зазначеної у частині першій статті 14-2 цього Кодексу від адміністративної відповідальності за правопорушення у сфері забезпеченні безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі є встановлення належного користувача транспортного засобу.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку внесенні відомостей про належного користувача транспортного засобу до Єдиного державного реєстре транспортних засобів» від 14 листопада 2018 р. № 1197 визначено процедуру внесення де Єдиного державного реєстру транспортних засобів відомостей про належного користувач; транспортного засобу.

Належний користувач - фізична особа, яка на законних підставах користується транспортним засобом, що їй не належить, а також керівник юридичної особи лізингоодержувача (особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи лізингоодержувача) або працівник, визначений керівником юридичної особи, яка є власником транспортного засобу або отримала в установлений законодавством спосіб право користуватися ним, які в разі внесення щодо них відомостей до Реєстру, відповідно до статті 14-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення несуть відповідальність за адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису).

Отже, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху» № 596 VIII від 14 липня 2015 року враховано недоліки на, які вказав Конституційний Суд України рішенні від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010. У зв`язку з тим, що рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010 було винесено до прийняття Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху» № 596- VIII від 1 липня 2015 року, посилання на нього є недоцільним.

Застосування засобів автоматичної фіксації адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху є правомірним та таким, що не порушує прав основоположних свобод людини з огляду на наступне:

1 ) порядок притягнення до такої відповідальності визначений законодавчо, а саме Законом України від 14.07.2015 № 596-УШ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху»;

2) введені обмеження переслідують легітимну мету держави, яка полягає у забезпеченні однієї з найважливіших форм громадської безпеки - безпеки дорожнього руху. її змістом є запобігання або усунення шкідливих для життя та здоров`я людини, власності наслідків, що можуть бути заподіяні використанням транспорту;

3) необхідність убезпечення суспільства від шкідливих наслідків, що виникають унаслідок експлуатації транспортних засобів, зумовлена Конституцією України, зокрема положеннями статті 3, згідно з якою «людина, її життя і здоров`я, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю». Захист закріплених життєво важливих інтересів, а також задоволення потреб на безпечне переміщення учасників дорожнього руху реалізується правотворчою і правозастосовною діяльністю уповноважених державних органів. Задля забезпечення дотримання установлених правил руху транспорту та пішоходів державою використовуються певні методи, одним із яких є накладення адміністративних стягнень за вчинені правопорушення, у тому числі такі, що зафіксовані в автоматичному режимі за допомогою технічних засобів. Лише за ці правопорушення до адміністративної відповідальності притягується фізична або юридична особа, за якою зареєстровано транспортний засіб. В усіх інших випадках стягнення накладається безпосередньо на ту особу, що керувала транспортним засобом у момент учинення правопорушення;

4) особа, яка притягається до відповідальності за порушення правил дорожнього руху,

виявлене в автоматичному режимі, має можливість звернутися до підрозділу Національної поліції в порядку, визначеному статтею 279 КУпАП для звільнення від адміністративної відповідальності у разі, якщо транспортний засіб вибув з його володіння протиправних дій інших осіб або протиправного використання іншими особами номерних знаків, що належать його транспортному засобу, а також якщо особа, котра фактично керувала транспортним засобом на момент учинення вказаного проступку, звернеться з відповідною заявою про визнання зазначеного факту адміністративного правопорушення та надання згоди на притягнення до адміністративної відповідальності. Крім того, законодавством передбачено можливість оскарження накладеного стягнення як в адміністративному порядку - у вищестоящий орган, так і в судовому - в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України із забезпеченням гарантій, закріплених у статтях 6 і 7 Конвенції.

Таким чином, з огляду на все вищезазначене в діях позивача є склад адміністративного правопорушення ч. 1 ст. 122 КУпАП, інспектор Департаменту патрульної поліції Капоріна Ганна Володимирівна мала всі законні підстави для складання адміністративних матеріалів по справі, нею дотримана процедура та порядок складання адміністративних матеріалів. Постанова у справі про адміністративне правопорушення обґрунтована, винесена на підставі та у порядку передбаченому законодавством. Доводи позивача безпідставні та необґрунтовані.

Тому просить залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву ОСОБА_1 про скасування постанови без задоволення.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15.09.2022 по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився. Надав суду заяву з проханням розглянути справу за його відсутності. Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Відповідно до ч.1, п. 2 ч. 2 статті 205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:

2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Представник Департамент патрульної поліції в м. Київ та інспектор ДПП в м.Київ Капоріної Г.В. до суду не з`явилися. Про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Вивчивши надані докази, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 288 КУпАП, постанову про накладення адміністративного стягнення може бути оскаржено у районний суд у порядку, визначеному КАС України, з особливостями, встановленими цим кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з вимогами пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктами владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законодавством встановлено інший порядок судового провадження.

Пунктом 1 частини 1 статті 20 КАС України передбачено, що місцевим судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Відповідно ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі статтею 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Частиною 2 статті 74 КАС України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.-ч. 2,5 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Судом встановлено, що відповідно до постанови серії 2АВ №00571322 від 14.07.2022 інспектор ДПП Капоріна Г.В. розглянувши дані, зафіксовані в автоматичному режимі за допомогою технічного засобу Каскад, 053-1120, установила, що 18.05.2022 о 10.56 за адресою М30 Стрий-Умань-Ізварине 404+377, зафіксовано транспортний засіб HONDA CR-V, НОМЕР_1 . Особа, яка керувала транспортним засобом, перевищила встановлені обмеження швидкості руху транспортних засобів на 71 км/год, чим порушила пункт 12.9. (б) Правил дорожнього руху України.

Як убачається з інформації, розміщеної за посиланням в мережі інтернет «Безпека дорожнього руху» за адресою https://bdr.mvs.gov.ua/user/en/resolution/g/r/2AB/00571322/, зображені три фотокартки і зазначена наступна інформація: постанова: №2АВ00571322, дата порушення: 18.05.2022 10:56, дата винесення постанови: 14.07.2022 13:14, тип порушення: Перевищення встановлених обмежень швидкості руху, зафіксовано камерою: 119 км/год, зафіксовано радаром: 121 км/год, обмеження швидкості: 50 км/год, припустиме перевищення: 20 км/год.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 293 КУпАП орган при розгляді скарги на постанову про адміністративне правопорушення перевіряє законність та обґрунтованість постанови та може прийняти одне із рішення як скасування постанови.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З наданого позивачем зображення сервісу Googl Карти убачається, що камера автоматичної фіксації швидкості руху розташована на відстані понад п`ять кілометрів від м.Вінниця. В районі місця знаходження камери не розташовано жодного населеного пункту впродовж траси. Найближчим до камери є селище Щитки, проте цей населений пункт знаходиться осторонь від автомобільної траси.

Згідно з п.1 ч.1, ч.2 ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що 1. Поліція для виконання покладених на неї завдань та здійснення повноважень, визначених законом, може застосовувати такі технічні прилади, технічні засоби та спеціалізоване програмне забезпечення:

1) фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні прилади та технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень;

2. Інформація про змонтовані/розміщені технічні прилади, технічні засоби повинна бути розміщена на видному місці.

Пунктом 5.76 Правил дорожнього руху передбачений дорожній знак, який позначає ділянки доріг, де можливе здійснення контролю за порушенням Правил дорожнього руху за допомогою спеціальних технічних та/або електронних засобів.

Таким чином, доводи позивача про те, що перед місцем розташування камери, що працює в автоматичному режимі, була відсутня інформація про розміщення фототехніки та те, що були відсутні будь які дорожні знаки, які обмежують швидкість руху, представником відповідача не спростовано.

Також, позивач зазначає, що перед камерою фіксації швидкості руху не було будь яких дорожніх знаків, що позбавило його можливості дізнатися, чи їде він по трасі, чи в`їхав до населеного пункту, чи є будь які обмеження швидкості. На підтвердження цього, позивачем надано скріншот офіційної сторінки Державного агентства автомобільних доріг України (Укравтодор) в Фейсбуці від 26.02.2022 із закликом «Демонтуємо дорожні знаки на усіх дорогах країни. Пріоритет #1 вказівні знаки, назви населених пунктів. Зібрані знаки передаємо місцевій владі та дорожникам. У ворога жалюгідний зв`язок, вони не орієнтуються на місцевості. Давайте допоможемо їм потрапити прямісінько у пекло. Укравтодор закликає усі шляхові організації, територіальні громади, органи місцевого самоврядування негайно розпочати демонтаж дорожніх знаків поблизу.»

Проте, відповідачем не доведено, що 18 травня 2022 року перед камерою за адресою М30 Стрий-Умань-Ізварине 404+377, були розташовані дорожні знаки із зазначенням населеного пункту або обмеження швидкості.

Як зазначено в оскаржуваній постанові, водій перевищив встановлені обмеження швидкості руху транспортних засобів на 71 км/год, чим порушив пункт 12.9. (б) Правил дорожнього руху України.

Підпунктом б) пункту 12.9 Правил дорожнього руху передбачено, що водієві забороняється:

б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту "и" пункту 30.3 цих Правил.

3.29 Обмеження максимальної швидкості. Забороняється рух із швидкістю, що перевищує зазначену на знаку.

3.31 Зона обмеження максимальної швидкості. Забороняється в зоні (населений пункт, мікрорайон, зона відпочинку тощо) рух із швидкістю, яка перевищує зазначену на знаку.

12.4. У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

12.5. У житлових і пішохідних зонах швидкість руху не повинна перевищувати 20 км/год.

12.6. Поза населеними пунктами на всіх дорогах та на дорогах, що проходять через населені пункти, позначені знаком 5.51, дозволяється рух із швидкістю:

а) автобусам (мікроавтобусам), що здійснюють перевезення організованих груп дітей, легковим автомобілям з причепом і мотоциклам - не більше 80 км/год.;

б) транспортним засобам, якими керують водії із стажем до 2 років, - не більше 70 км/год;

в) вантажним автомобілям, що перевозять людей у кузові, та мопедам, - не більше 60 км/год;

г) автобусам (за винятком мікроавтобусів) - не більше 90 км/год;

ґ) іншим транспортним засобам: на автомобільній дорозі, що позначена дорожнім знаком 5.1 - не більше 130 км/год., на автомобільній дорозі з окремими проїзними частинами, що відокремлені одна від одної розділювальною смугою - не більше 110 км/год., на інших автомобільних дорогах - не більше 90 км/год.

12.7. Під час буксирування швидкість не повинна перевищувати 50 км/год.

Згідно з ст. 283 КпАП України постанова повинна містити: ...опис обставин, установлених під час розгляду справи, зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення, прийняте у справі рішення.

З огляду на те, що пункт 12.9 (б) містить кілька різних заборон перевищення швидкості водіям, то з оскаржуваної постанови неможливо встановити, яке саме порушення вчинив позивач. Проте, 12.6. п.п.ґ) взагалі дозволяє водіям рухатися на певних ділянка автомобільної дороги не більше 110 км/год або 130 км/год.

Пункт 12.9. (б) Правил дорожнього руху України є відсильною нормою, оскільки відсилає до пунктів 12.4-12.7 ПДР України. І саме один з цих пунктів й повинен був вказаний у постанові. Отже, в порушення ст. 283 КпАП України постанова не має зазначення конкретного нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення.

У відзиві на позовну заяву відповідач цитує адміністративне законодавство, правила дорожнього руху, Закон України «Про національну поліцію», Закон України «Про дорожній рух», Цивільний кодекс. Багато уваги у відзиві відповідачем приділено тому, що саме позивач є суб`єктом адміністративного правопорушення. До відзиву ним долучено сертифікат перевірки комплексу автоматичної фото/відеофіксації правопорушень, експертний висновок та сертифікат відповідності.

Однак позивач в позовній заяві не заперечував того, що саме він керував автомобілем та не ставив під сумнів невідповідність якості комплексу автоматичної фото/відеофіксації правопорушень.

І підставою позову є невідповідність оскаржуваної постанови вимогам КУпАП, відсутність станом на 18.05.2022 дорожніх знаків про обмеження швидкості до 50 км/г та про розміщення засобів фіксації швидкості на автомобільній трасі за адресою М30 Стрий-Умань-Ізварине 404+377.

Тобто по суті доводів позивача, відповідачем пояснень взагалі не надано та його доводи не спростовано, а правомірність свого рішення не доведено. Ним не надано суду жодного доказу на спростування доводів позову.

Крім того, як зазначено у постанові, водій перевищив встановлені обмеження швидкості руху транспортних засобів на 71 км/год.

Частиною 1 ст.122 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, при цьому, ч.4 ст.122 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п`ятдесят кілометрів на годину.

Дослідивши всі матеріали справи, суд приходить до висновку, що кваліфікація адміністративного правопорушення суперечить фактичним обставинам справи, зазначеним у постанові. Приймаючи постанову про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП, відповідачем не з`ясовано всіх фактичних обставин справи, неправильно кваліфіковано дії останнього, а тому суд вважає за необхідне скасувати вказану постанову.

Відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Аллене де Рібем проти Франції» від 10 лютого 1995 року підкреслив, що принцип презумпції невинуватості порушується, «якщо суд оголосить обвинуваченого винним, коли його вина не була попередньо доведена».

У справі «Барбера, Мессеге і Жабардо проти Іспанії» Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 6 грудня 1988 року зазначив, що докази, покладені в основу висновку суду про винність обвинуваченого, мають відповідати як вимогам достатності, так і переконливості.

У рішенні по справі «Барбера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії» ЄСПЛ зазначив, що п. 2 статті 6 Конвенції вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що обвинувачений вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь обвинуваченого.

Обов`язок дотримання принципу презумпції невинуватості відноситься не тільки до судових органів, але й до інших державних установ, таких як поліція (Рішення ЕСПЛ у справі «Дактарас проти Литви» від 24.11.2000 року).

Також Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Салабіаку проти Франції» від 7 жовтня 1988 року зазначив, що тягар доведення вини покладається на обвинувачення і будь - які сумніви повинні бути на користь обвинуваченого. З метою судового переслідування необхідно приєднати до справи достатньо доказів для засудження обвинуваченого.

Правова природа адміністративної відповідальності за своєю суттю є аналогічною кримінальній, оскільки також є публічною, пов`язана із застосуванням державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваженнями, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи, включаючи позбавлення волі.

У справі «Надточій проти України» Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 15.05.2008 року відзначив, що Уряд України визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення (п. 21 рішення).

Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010 дійшов до висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтується на конституційних принципах та правових презумпція, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (п. 4.1).

В рекомендації № R (91)1 Комітету Міністрів Ради Європи Державам - членам стосовно адміністративних санкцій від 13 лютого 1991року рекомендовано урядам держав - членів керуватися у своєму праві та практиці принципом, згідно з яким обов`язок забезпечення доказів покладається на адміністративний орган влади (принци 7).

За таких обставин та враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Частиною 1 ст.139 КУпАП встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на те, що позов задоволено, то судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 241-246, 250, 286 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до інспектора ДПП в м.Київ Капоріної Ганни Володимирівни, Департаменту патрульної поліції в м. Київ про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення, - задовольнити.

Постанову інспектора ДПП в м.Києві Капоріної Ганни Володимирівни від 17.07.2022 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за порушення ст..122 ч.1 КпАП України скасувати.

Стягнути з Департаменту патрульної поліції в м. Київ, адреса: вул. Федора Ернста, 3 ЄРДПОУ 40108646, на користь ОСОБА_1 496,20 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його ухвалення.

Суддя: М.В. Антоненко