Справа № 200/19418/21
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2022-10-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 жовтня 2022 року справа №200/19418/21

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Компанієць І.Д. (суддя-доповідач),

суддів Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 17 січня 2022 року у справі №200/19418/21 (головуючий І інстанції Чекменьов Г.А.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про стягнення грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

29.12.2021 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні в сумі 80481,34 грн. за період з 09 серпня 2021 року по 28 грудня 2021 року.

Ухвалою від 04 січня 2022 року позовну заяву залишено без руху, а позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви - надання суду оригіналу платіжного документу про сплату судового збору в розмірі 908,00 грн., та заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з даним позовом та докази поважності причин його пропуску.

10 січня 2022 року позивачем на виконання ухвали надана заява про поновлення строку звернення до суду, в якій позивач зазначає, що остаточний розрахунок проведено відповідачем 28.12.2021 року, а звернення до суду з цим позовом відбулось 29 грудня 2021 року. Отже строк звернення не пропущений.

Також позивачем надана заява про зменшення розміру судового збору до 726,40 грн. враховуючи подання позову через систему «електронний суд».

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 17 січня 2022 року позов повернуто позивачеві на підставі п.1 ч.4 ст.169 КАС України.

Не погодившись з судовим рішенням позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду.

Обґрунтування апеляційної скарги.

Суд першої інстанції не звернув увагу на правовий висновок, викладений Верховним Судом в постанові від 11.02.2021 року у справі №240/532/20, відповідно до якого відлік строку звернення до суду починається з наступного дня після проведеного розрахунку, а не з дня звільнення зі служби та виключення зі списків особового складу. Оскільки відповідач остаточний розрахунок здійснив 28.12.2021 року, а з позовом до суду позивач звернувся 29.12.2021 року, то строк звернення до суду позивачем не пропущений.

Також зазначає, що предметом позову є захист трудових прав позивача, тому наявні підстави для звільнення позивача від сплати судового збору або його відстрочення до дати ухвалення рішення, про що позивач надав заяву до суду першої інстанції на виконання вимог ухвали про залишення позову без руху.

Враховуючи режим роботи суддів та працівників апарату Першого апеляційного адміністративного суду з часу введення на території України правового режиму воєнного стану, з метою збереження життя та здоров`я, а також забезпечення безпеки суддів та працівників апарату суду, дана постанова прийнята колегією суддів за умови наявної можливості доступу колегії суддів до матеріалів адміністративної справи.

Сторони про дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає заяву у порядку письмового провадження.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача,перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановив наступне.

Фактичні обставини справи.

29.12.2021 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні в сумі 80481,34 грн. за період з 09 серпня 2021 року по 28 грудня 2021 року.

Як свідчать матеріали справи, остаточний розрахунок з позивачем при звільненні відбувся 28.12.2021 року.

Ухвалою від 04 січня 2022 року позовну заяву залишено без руху, а позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви - надання суду оригіналу платіжного документу про сплату судового збору в розмірі 908,00 грн., та заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з даним позовом та докази поважності причин його пропуску.

10 січня 2022 року позивачем на виконання ухвали надана заява про поновлення строку звернення до суду, в якій позивач зазначає, що остаточний розрахунок проведено відповідачем 28.12.2021 року, а звернення до суду з цим позовом відбулось 29 грудня 2021 року. Отже строк звернення не пропущений.

Також позивачем надана заява про зменшення розміру судового збору до 726,40 грн. враховуючи подання позову через систему «електронний суд».

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 17 січня 2022 року позов повернуто позивачеві на підставі п.1 ч.4 ст.169 КАС України в зв`язку з не усуненням недоліків несплатою судового збору та пропущенням строку звернення до суду з цим позовом без поважних причин.

Оцінка суду.

Положеннями статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Закріплені у статті 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Отже, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до правової позиції, сформованої в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Як визначено пунктом 17 статті 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Оскільки Бриль проходив військову службу та звільнений з неї у зв`язку з закінченням строку контракту, то цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно частини п`ятої статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом в постанові від 25 лютого 2021 року у справі № 240/5092/20, в постанові від 31 січня 2022 року у справі №380/9186/20, в постанові від 26 травня 2022 року у справі № 340/1972/21.

Як вбачається з матеріалів справи звільнення ОСОБА_1 відбулося 09 серпня 2021 року, а остаточний розрахунок з позивачем здійснено тільки 28 грудня 2021 року.

Отже, перебіг строку звернення до суду з цим позовом розпочався 29 грудня 2021 року (наступний день за днем остаточного розрахунку), а закінчення строку відбудеться, відповідно, 29 січня 2022 року.

Оскільки позивач звернувся до суду з позовом 29 грудня 2021 року, тому він не пропустив строк звернення до суду з цим позовом.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропущення позивачем строку звернення до суду з цим позовом.

Щодо несплати позивачем судового збору при зверненні з цим позовом суд зазначає наступне.

У позовній заяві позивач зазначав, що є учасником бойових дій, а тому на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» він звільнений від сплати судового збору.

Так, згідно пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Водночас за правовою позицією сформованою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 09 жовтня 2019 року у справі №9901/311/19 (провадження №11795заі19); у справі № 9901/70/20 від 06 травня 2020 року - судовий збір не стягується з учасників бойових дій тільки у разі, якщо вони звертаються за захистом своїх порушених прав, які пов`язані із ветеранським статусом.

В даному випадку ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом порушеного на його думку права щодо стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, що не є питанням щодо порушення права позивача, як учасника бойових дій.

Отже пільга, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», на позивача у цій справі не поширюється.

Таким чином, позивач зобов`язаний був сплатити судовий збір за звернення до суду із вимогою про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тому суд першої інстанції, залишаючи позов ОСОБА_1 без руху, правильно визначив позивачу обов`язок сплатити судовий збір в розмірі 908 грн.

Як свідчать матеріали справи позивач звернувся до суду з клопотанням щодо зменшення розміру судового збору до 726,4 грн, проте в зазначеній сумі також судовий збір не сплатив.

Щодо клопотання позивача про зменшення судового збору суд першої інстанції в ухвалі про повернення позовної заяви зазначив, що понижуючий коефіцієнт ставки судового збору не застосовується у разі подачі документів в електронній формі, оскільки в оголошенні про початок функціонування системи ЄСІТС не міститься інформація про введення в дію підпункту «б» підпункту 1 пункту 17 параграфу 1 розділу 4 розділу VІІ «Перехідні положення» Закону щодо застосування коефіцієнту 0,8 пониження розміру ставки судового збору при подачі документів в електронній формі.

Крім того, позивачем судовий збір за подачу позову взагалі не сплачений, що свідчить про невиконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху.

Суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не виконав вимоги ухвали про залишення позову без руху не сплатив судовий збір, навіть у зменшеному розмірі, як він просив в клопотанні про зменшення суми судового збору, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про повернення позовної заяви на підставі п.1 ч.4 ст.169 КАС України в зв`язку з не усуненням позивачем недоліків, визначених в ухвалі про залишення позовної заяви без руху, а саме несплати судового збору.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

В зв`язку з тим, що залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції зазначив дві підстави - пропущення позивачем строку звернення до суду з цим позовом і несплату позивачем судового збору, тому наявні підстави для повернення позовної заяви відповідно до п.1 ч.4 ст.169 КАС України.

При цьому суд зазначає, що позивачем строк звернення до суду з цим позовом не пропущений, проте позивач не сплатив судовий збір навіть в зменшеному розмірі, тобто не усунув недоліки, визначені в ухвалі про залишення позову без руху.

Відповідно до частини 8 статті 169 КАС України, повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом, що свідчить про можливість реалізації права позивача на доступ до правосуддя для повного захисту своїх прав та інтересів.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Хоча доводи апеляційної скарги щодо помилковості висновків суду першої інстанції про пропущення позивачем строку звернення до суду є обгрунтованими, але щодо несплати позивачем судового збору і в цій частині наявності підстав для повернення позову відповідно до п.1 ч.4 ст.169 КАС України, суд першої інстанції дійшов правильного та обгрунтованого висновку, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 17 січня 2022 року у справі №200/19418/21 залишити без задоволення.

Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 17 січня 2022 року у справі №200/19418/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 27 жовтня 2022 року та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 27 жовтня 2022 року.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді А.В. Гайдар

Е.Г. Казначеєв