Справа № 640/17445/21
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2022-10-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2022 року м. Київ № 640/17445/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю

секретаря судового засідання Колодяжного В.Є., розглянувши у порядку письмового

провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в м. Києві
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - відповідач, ГУ ПФУ в м. Києві), в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1 відповідно до пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- зобов`язати Головне Управління Пенсійного фонду України в місті Києві призначити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1 відповідно до пункту 1 частими 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 05.03.2021.

В якості підстав позову позивач зазначає, що відповідачем протиправно відмовлено у призначенні пенсії з посиланням на відсутність пільгового стажу за Списком № 1, неналежне оформлення пільгових довідок. Зокрема позивач зазначає, що 15.02.2021 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії за віком з урахуванням пільгового стажу по Списку № 1 відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; листом № 2600-0303-8/35866 від 27.03.2021 позивачу було повідомлено про відмову у призначенні пенсії з посиланням на відсутність пільгового стажу за Списком № 1, неналежне оформлення пільгових довідок; посилання відповідача як на підставу відмови у призначенні пенсії на невідповідність пільгових довідок вимогам законодавства є безпідставними, необґрунтованими, оскільки пільгові довідки, надані позивачем, містять усю необхідну інформацію і про характер виконуваних робіт, посилання на відповідні розділи, підрозділи та редакції Списку № 1 чинного на період роботи позивача, інформація у них відповідає записам та інформації, яка міститься в трудовій книжці, а неможливість відповідачем їх перевірити не може слугувати підставою для обмеження конституційного права позивача на соціальне забезпечення, передбачене ст. 46 Конституції України; позивачем на підтвердження наявності пільгового стажу, у відповідності до положень п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», п.п. 1, 3, 20 Порядку підтвердження трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, було надано достатні та необхідні документи, з яких вбачається наявність у позивача 12 років 0 місяців 6 днів пільгового стажу за Списком № 1, що підтверджується трудовою книжкою, пільговою довідкою про затвердження результатів атестації робочих місць, кадровими наказами.

Вважаючи дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві протиправними, позивач звернувся до суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справу було передано судді Пащенку К.С.

02.07.2021 ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва було відкрито провадження в адміністративній справі № 640/17445/21 та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні без виклику учасників справи та проведення судового засідання.

19.08.2021 до Окружного адміністративного суду м. Києва від Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві надійшла копія пенсійної справи ОСОБА_1 .

02.09.2021 до Окружного адміністративного суду м. Києва від представника відповідача надійшов відзив на адміністративний позов, у якому він заперечує проти задоволення позовних вимог. Свої заперечення обґрунтовує тим, що до пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.1992 та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.1992; Порядок проведення атестації робочих місць за умовами праці затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.1992 № 442, набрав чинності з 21.08.1992 і є обов`язковою умовою для призначення пенсії на пільгових умовах, так, як саме атестація підтверджує шкідливість умов праці; позивачу було відмовлено у призначенні пенсії, оскільки загальний трудовий стаж позивача складає 29 років 5 місяців 21 день, а пільговий стаж відсутній; оскільки пільгові довідки, видані в ПАТ «Краснодонвугілля», не оформлені належним чином, тобто відповідно до п. 20 постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, тому до пільгового стажу не зараховані відповідні періоди; таким чином, дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві є правомірними, Управління діяло в межах своєї компетенції та відповідно до вимог чинного законодавства.

08.09.2021 до Окружного адміністративного суду м. Києва від представника позивача надійшла відповідь на відзив, де зазначено, що посилання відповідача, як на підставу відмови у призначенні пенсії, на невідповідність пільгових довідок вимогам законодавства є безпідставними, пільгові довідки містять усю необхідну інформацію про характер виконуваної роботи; основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка; відповідно до п. 3 Порядку підтвердження трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою КМУ від 12.08.1993 № 637, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, то для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості про видачу заробітної плати.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

15.02.2021 ОСОБА_1 подав до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві заяву про призначення йому пенсії за віком на пільгових умовах, яка зареєстрована за № 2168.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 23.02.2021 № 32 «Про пенсійне забезпечення гр. ОСОБА_1 » позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку із відсутністю необхідного пільгового стажу роботи за Списком № 1.

Як зазначено у рішенні пенсійним органом, відповідно до наданих до заяви документів про стаж (трудова книжка, диплом, пільгові довідки) загальний страховий стаж складає 29 років 5 місяців 21 день, пільговий стаж відсутній. До пільгового стажу не зараховано період роботи з 25.06.1990 по 29.08.1990, з 27.06.1991 по 29.08.1991, з 18.12.1992 по 28.02.1993, з 16.08.1993 по 24.11.1995, з 03.12.1996 по 27.01.1999, з 28.01.1999 по 16.04.2003, з 20.09.2003 по 13.07.2006, оскільки пільгові довідки видані ПАТ «Краснодонвугілля» не оформлені належним чином, відповідно до п. 20 постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, а саме у довідках відсутні характер виконуваної роботи, надано не всі копії первинних документів, які підтверджують повний робочий день під землею та підставах яких були видані пільгові довідки (особова картка П-2, копії наказів на зарахування переведення та звільнення з посад, робота на якій зараховується до спеціального стажу). У пільговій довідці від 16.06.2004 № 1900 відсутній характер виконуваної роботи, розділ, підрозділ, пункт, найменування списків, куди включається період роботи, зазначений у довідці, та період роботи за Списком № 1, згідно довідки від 09.03.2017 № 2876 з 18.12.1992 по 28.02.1993 відсутній в трудовій книжці.

Про відмову у призначенні пенсії з цих підстав позивача додатково повідомлено листом Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 03.03.2021 № 2600-0303-8/35866.

Не погоджуючись з рішенням про відмову у призначенні пенсії, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів осіб і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення, дії та бездіяльність на їх відповідність усім зазначеним вимогам.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до п. 6 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Статтею 8 цього Закону передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Згідно із п. 1 ст. 11 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають, зокрема, громадяни України, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, створених відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах цих підприємств та організацій, у громадських об`єднаннях, у фізичних осіб - підприємців, осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, та в інших фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або працюють на інших умовах, передбачених законодавством, або виконують роботи (надають послуги) на зазначених підприємствах, в установах, організаціях чи у фізичних осіб за договорами цивільно-правового характеру.

Приписами ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, зокрема, страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності), допомогу по частковому безробіттю, допомогу по частковому безробіттю на період карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та матеріальну допомогу у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, включається до страхового стажу.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Частиною 1 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

За відсутності стажу роботи, встановленого абзацом першим цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року пенсія за віком на пільгових умовах призначається за наявності на дату досягнення віку, встановленого абзацами першим і третім - тринадцятим цього пункту, страхового стажу: з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 23 років у чоловіків і не менше 18 років у жінок.

Відповідно до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до п. 3 Порядку № 637 встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Пунктом 20 Порядку № 637 визначено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5).

Отже, зазначеним Порядком № 637 передбачено, що у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, підтвердження спеціального трудового стажу здійснюється також уточнюючою довідкою.

Таким чином, проаналізувавши вказані норми у сукупності, суд зазначає, що необхідними умовами для виникнення у особи права на пенсійне забезпечення на пільгових умовах, відповідно до ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», є: наявність у особи одночасно наступних умов: вік 50 років, стаж роботи у чоловіків не менше 23 років, з яких не менше 10 років зайнятих на повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці та за наявності результатів атестації робочих місць.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до трудової книжки позивача, у період з 25.06.1990 по 29.08.1990, позивач працював підземним гірником третього розряду з повним підземним робочим днем в шахті в Гідрошахті імені 50-СРСР ПАТ «Краснодонвугілля».

У період з 27.06.1991 по 29.08.1991 позивач працював гірником п`ятого розряду з повним підземним робочим днем в шахті в Гідрошахті імені 50-СРСР ПАТ «Краснодонвугілля».

У період з 04.09.1992 по 31.05.1993 позивач працював слюсарем-монтажником Кооперативу «ТЕРМ» м. Ворошиловград.

У період з 16.08.1993 по 24.11.1995 позивач працював на посадах майстром гірської дільниці з видобування вугілля, начальник дільниці шахтного транспорту, заступником начальника дільниці з видобування вугілля, начальником дільниці з видобування вугілля з повним робочим днем на підземних роботах в шахті «Суходільська-Східна» ПАТ «Краснодонвугілля».

У період з 03.12.1996 по 27.01.1999 позивач працював головним інженером з повним робочим днем на підземних роботах в шахті «Перемога» Шахтоуправління «Перемога» Державного підприємства «Луганськвуглебудреструктуризація».

У період з 28.01.1999 по 16.04.2003 позивач працював виконуючим обов`язки директора шахти «Дуванна» Державної холдингової компанії «Краснодонвугілля».

У період з 20.09.2003 по 13.07.2006 позивач працював головним інженером шахти «Молодогвардійська» ДП «Краснодонвугілля».

Крім того, в матеріалах справи наявні копії документів про підтвердження наявного пільгового трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній та наказів, а саме:

копія довідки № 2873 від 09.03.2017, видана ПАТ «Краснодонвугілля», відповідно до якої ОСОБА_1 у період з 25.06.1990 по 29.08.1990 виконував роботи з повним робочим днем на підземних роботах за професією, посадою: проходив практику в якості гірника підземної дільниці з видобутку вугілля № 4;

копія довідки № 2875 від 09.03.2017, видана ПАТ «Краснодонвугілля», відповідно до якої ОСОБА_1 у період з 27.06.1991 по 29.08.1991 виконував роботи з повним робочим днем на підземних роботах за професією, посадою: проходив практику в якості гірника очисного забою дільниці з видобутку вугілля № 4;

копія довідки № 2878 від 09.03.2017, видана ПАТ «Краснодонвугілля», відповідно до якої ОСОБА_1 у період з 18.12.1992 по 28.02.1993 виконував роботи з повним робочим днем на підземних роботах за професією, посадою: проходив практику в якості майстра гірничої дільниці з видобутку вугілля № 4;

копія довідки № 2888 від 09.03.2017, видана ПАТ «Краснодонвугілля», відповідно до якої ОСОБА_1 у період з 16.08.1993 по 26.10.1993 виконував роботи з повним робочим днем на підземних роботах за професією, посадою: майстер гірничої дільниці з видобутку вугілля № 7; у період з 27.10.1993 по 30.11.1993 виконував роботи з повним робочим днем на підземних роботах за професією, посадою: в.о. начальника дільниці шахтного транспорту № 3; у період з 01.12.1993 по 31.03.1995 виконував роботи з повним робочим днем на підземних роботах за професією, посадою: помічник начальника дільниці, в.о. помічника начальника дільниці, в.о. начальника дільниці, в.о. заступника начальника дільниці з видобутку вугілля № 5; у період з 01.04.1995 по 24.11.1995 виконував роботи з повним робочим днем на підземних роботах за професією, посадою: в.о. заступника начальника дільниці, в.о. начальника дільниці з видобутку вугілля № 2;

копія довідки № 2881 від 09.03.2017, видана ПАТ «Краснодонвугілля», відповідно до якої ОСОБА_1 у період з 28.01.1999 по 16.04.2003 виконував роботи з повним робочим днем на підземних роботах за професією, посадою: в.о. директора шахти, директор шахти;

копія довідки № 2880 від 09.03.2017, видана ПАТ «Краснодонвугілля», відповідно до якої ОСОБА_1 у період з 20.09.2003 по 13.07.2006 виконував роботи з повним робочим днем на підземних роботах за професією, посадою: головний інженер.

Відповідно до довідки № 1900 від 16.06.2004, яка видана Краснодонською дирекцією Державного підприємства «Луганськвуглебудреструктуризація», ОСОБА_1 працював повний робочий день на підземній роботі з 03.12.1996 по 27.01.1999 головним інженером, який зайнятий на підземних роботах 50 % і більше робочого часу.

Суд відмічає, що до 31.12.1991 застосуванню підлягали Списки № 1 та № 2, затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 22.08.1956 № 1173, відповідно до яких посада підземного гірника передбачена пунктом 1 Розділу І Списку № 1; після 01.01.1992, але не більше як до 11.03.1994, застосовувались Списки № 1 та № 2, затверджені постановою Кабінету Міністрів СРСР від 26.01.1991 № 10, відповідно до пункту а розділу І Списку №1 якої передбачена посада підземного гірника; після 11.03.1994, але не більше як до 16.01.2003, застосуванню підлягали Списки № 1 та № 2, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.1994 № 162, відповідно до яких посада керівника підземної дільниці та посада керівника шахти передбачена підпунктом 1010100а та 1010100б пункту І Розділу 1 Списку № 1; після 16.01.2003, застосовуються Списки № 1 та № 2 затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 № 36, відповідно до яких посада головного інженера передбачена підпунктом 1.1в пункту 1 Розділу 1 «Гірничі роботи» Списку № 1.

Таким чином в матеріалах справи містяться довідки, в яких, зокрема, наявна інформація про характер роботи, період роботи, що зараховується до спеціального стажу; професія; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, найменування списків, куди включається цей період роботи.

Соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Тобто в розрізі даної справи та за умови підтвердження трудового стажу, як громадянин України, позивач наділений правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних підстав.

Подібна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 28.08.2018 у справі № 175/4336/16-а, від 25.09.2018 у справі № 242/65/17, від 11.07.2019 у справі № 423/1156/17.

Суд вважає також за необхідне зазначити, що атестація робочих місць здійснюється на підприємствах, в організаціях та установах незалежно від форм власності і господарювання згідно з Порядком проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.1992 № 442 (далі - Порядок № 442) та Методичними рекомендаціями.

Відповідно до зазначених нормативних актів основна мета атестації полягає в регулюванні відносин між власником або уповноваженим ним органом і працівниками у галузі реалізації права на здорові й безпечні умови праці, пільгове забезпечення, пільги та компенсації за роботу в несприятливих умовах.

Згідно з п. 4 Порядку № 442 атестація проводиться не рідше одного разу на 5 років. Відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника підприємства, організації.

За змістом п. 8 та 9 Порядку № 442 проведення атестації робочих місць відомості про результати атестації робочих місць заносяться до карти умов праці, форма якої затверджується Мінпраці разом з Міністерством охорони здоров`я України. Перелік робочих місць, виробництв, професій і посад з пільговим пенсійним забезпеченням працівників, який складається за результатами проведеної атестації робочих місць, після погодження з профспілковим комітетом затверджується наказом по підприємству, організації і зберігається протягом 50 років. Витяги з наказу додаються до трудової книжки працівників, професії та посади яких внесено до переліку.

Системний аналіз зазначених норм свідчить про те, що своєчасно проведена атестація робочих місць за умовами праці є одним із заходів соціального захисту працівників, який має сприяти реалізації прав на здорові й безпечні умови праці, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах, пільгове пенсійне забезпечення тощо.

При цьому особа, яка працює на посаді, віднесеній до Списку № 1, робоче місце по якій підлягає атестації, відповідно до Порядку № 442, не наділена жодними правами (повноваженнями, обов`язками), які б могли вплинути на своєчасність проведення атестації робочих місць.

Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що атестація робочого місця є важливим запобіжником порушень у забезпеченні належних умов праці на підприємствах, в організаціях та установах. Проте, розуміючи положення п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» «за результатами атестації робочих місць» як обмежувальний захід при призначенні пільгової пенсії, держава покладає відповідальність за не проведення атестації, та відповідно, надмірний тягар, на пенсіонера (позивача у цій справі).

Аналогічна права позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі № 520/15025/16-а.

Відтак, особи, які зайняті на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 1, де з вини власника не було проведено атестацію робочого місця, мають право на зарахування стажу роботи на таких посадах до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах Списком № 1, відповідно до п. а ст. 13 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Не проведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.

Враховуючи наведене в цілому, суд зазначає про безпідставність невключення до пільгового стажу позивача періодів роботи з 25.06.1990 по 29.08.1990, з 27.06.1991 по 29.08.1991, з 18.12.1992 по 28.02.1993, з 16.08.1993 по 24.11.1995, з 03.12.1996 по 27.01.1999, з 28.01.1999 по 16.04.2003, з 20.09.2003 по 13.07.2006.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

За змістом ч. 2 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Верховний Суд України у своєму рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві за результатами розгляду заяви позивача про призначення пенсії було прийнято рішення № 32 від 23.02.2021, яким ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суд прийшов до висновку про необхідність вийти за межі позовних вимог шляхом визнання протиправним такого рішення.

Щодо вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1 відповідно до пункту 1 частими 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 05.03.2021, суд відмічає таке.

Відповідно до Рекомендації № R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11.05.1980 на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з п. 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 № 1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 58 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.

З урахуванням дискреційних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на прийняття рішення про призначення/перерахунок пенсії, відповідно до ст. 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення», та визначення підстав, за яких призначається даний вид пенсії або приймається рішення про відмову в її призначенні, суд вважає необхідним зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву від 15.02.2021 та прийняти рішення про призначення пенсії ОСОБА_1 на пільгових умовах із зменшенням пенсійного віку відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням висновків суду щодо зарахування до пільгового стажу періодів роботи з 25.06.1990 по 29.08.1990, з 27.06.1991 по 29.08.1991, з 18.12.1992 по 28.02.1993, з 16.08.1993 по 24.11.1995, з 03.12.1996 по 27.01.1999, з 28.01.1999 по 16.04.2003, з 20.09.2003 по 13.07.2006.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами 1 та 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у п. 50 рішення від 13.01.2011 (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (case of Chuykina v. Ukraine) (Заява № 28924/04) зазначив, що суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. The United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 ст. 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 ст. 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10.07.2003, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

Аналіз наведених норм у їх сукупності дає підстави для висновку про те, що завданням судочинства є вирішення судом спору з метою ефективного захисту порушеного права.

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи зі змісту статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 (справа № 802/2236/17-а).

З огляду на все викладене вище та виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається із квитанції № 45347 від 17.06.2021, позивачем за подачу позову до Окружного адміністративного суду м. Києва було сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн.

З огляду на те, що суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову, відтак підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 9, 72-78, 241-246, 250,263 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати Рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 23.02.2021 № 32 «Про пенсійне забезпечення гр. ОСОБА_1 ».

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву від 15.02.2021 та прийняти рішення про призначення пенсії ОСОБА_1 на пільгових умовах із зменшенням пенсійного віку відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням висновків суду щодо зарахування до пільгового стажу періодів роботи з 25.06.1990 по 29.08.1990, з 27.06.1991 по 29.08.1991, з 18.12.1992 по 28.02.1993, з 16.08.1993 по 24.11.1995, з 03.12.1996 по 27.01.1999, з 28.01.1999 по 16.04.2003, з 20.09.2003 по 13.07.2006.

4. У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (адреса: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ідентифікаційний код 42098368) шляхом їх безспірного списання на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачений при поданні позовної заяви судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн.

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма часниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя К.С. Пащенко