Справа № 331/2924/22
Суддя: Антоненко М. В.
Дата ухвалення: 2022-10-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 331/2924/22
Провадження № 2-а/331/38/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2022 року м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді: Антоненко М.В.

за участю секретаря : Федорової К.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративний позов ОСОБА_1 до Олександрівського відділу у місті Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 01.09.2022 р. звернувся до суду з вказаним позовом про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства.

В обґрунтування вимог зазначив, що 23.08.2022 року заступником начальника Олександрівського відділу у місті Запоріжжя Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області Рихловим Є.І. прийнято рішення № 2310-18 «Про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства», яке того ж дня затверджене начальником відділу Грінченко В.В.

Рішенням вирішено примусово повернути ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни, а саме до російської федерації та зобов`язано його покинути територію України до 21.09.2022 року.

26.08.2022 року копія рішення була видана йому на руки.

Відповідно до цього рішення, 22.06.2021 року ОСОБА_1 прибув на територію України через КПП «Запоріжжя» з метою возз`єднання сім`ї. 05.07.2021 року УДМС України у Запорізькій області йому була видана посвідка на тимчасове проживання № НОМЕР_1 , терміном дії до 29.06.2022 року. Оскільки в 7-денний строк після закінчення строку дії цієї посвідки він за межи України не виїхав та з 06.07.2022 року перебував на території України незаконно та ухилявся від виїзду, а лише 23.08.2022 року звернувся до відповідача з питанням подальшого перебування на території України, прийняте рішення про необхідність примусового повернення його в країну походження або третю країну.

Крім того, відповідно до рішення, зроблений висновок, що ОСОБА_1 не має жодної з обставин, на підставі яких, відповідно до ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» він не може бути повернений за межі України.

Протягом червня 2022 року він неодноразово звертався як до відповідача, так до Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області з пакетом документів для обміну посвідки, адже, зважаючи на вищевикладені вимоги Порядку № 322, тільки уповноважений працівник може прийняти документи, він навіть не мав право направити їх поштою, але, співробітники відмовлялись прийняти та оформити анкету-заявку разом із документами, при цьому пропонуючи зайти пізніше, оскільки очікується якесь роз`яснення стосовно громадян РФ.

29.06.2022 року він подав письмову заяву до Управління ДМСУ в Запорізькій області, в якій зазначив, що неодноразово завчасно звертався до територіального підрозділу ДМСУ, але отримував лише консультації, що нові документи не видаються, що бажає залишитись у м. Запоріжжя та просить розглянути питання продовження строку його законного перебування в Україні та видати йому відповідний документ.

Того ж дня, 29.06.2022 року, за №2301.4-3274/23.3-22, за підписом заступника начальника Управління Михайла Тихонського, йому була надана відповідь, згідно якої на сьогодні Україна перебуває в умовах воєнного стану, введеного та продовженого відповідними Указами Президента України, які затверджені Законами України, він належить до громадянства країни-агресора та не втратив юридичного зв`язку з цією державою.

Пунктами 6, 23 частини першої статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» до заходів цього режиму відноситься, зокрема, встановлення в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства; інтернування (примусове оселення) громадян іноземної держави, яка загрожує нападом або здійснює агресію проти України.

Далі був зроблений висновок, що до прийняття Верховною Радою України на набрання чинності якимось законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, а також відповідного акту Кабінету Міністрів України із вказаних питань, ДМС тимчасово припинено прийом та розгляд заяв від громадян РФ, зокрема, про обмін посвідки на тимчасове проживання.

У листі від 29.06.2022 не вказане, який саме нормативно-правовий акт та коли саме очікується, що не так з поданими документами або з його особистим перебуванням в Україні, конкретні обставини, які необхідно підтвердити та документи, які необхідно надати, не вказані.

Лист від 29.06.2022 не містить прямої відмови (заборони) йому перебувати в Україні, як і не містить роз`яснень того, що йому далі робити, зокрема не містить вимоги про те, що він мусить виїхати з України.

Навпаки, виходячи з посилання на заходи режиму воєнного стану, він зрозумів так, що його можуть залишити в Україні якимось рішенням, аж до примусового оселення, тому вважав, що знаходиться в Україні правомірно, очікуючи цього рішення.

23.08.2022 року заступник начальника Олександрівського відділу у місті Запоріжжя Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області повідомив йому, що він знаходиться в Україні незаконно та зобов`язаний виїхати. Тому, він написав пояснення та розписався у складених документах - протоколі про адміністративне правопорушення, постанові про накладення адміністративного стягнення та тому, що оскаржується, рішенні.

При цьому, його намір оскаржити рішення не з`ясовувався, право на допомогу адвоката не роз`яснювалось.

Вважає, що примусове повернення його до країни походження, а саме до російської федерації загрожує небезпекою або свободі внаслідок міжнародного збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини.

Він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Запоріжжя. У рф, де працювали батьки, він, будучи малолітнім, проживав разом з ними декілька років, батьки вирішили питання про його громадянство рф. У 2007 році матір, ОСОБА_2 , отримала дозвіл на імміграцію, до якого він був вписаний, у зв`язку з чим 20.01.2011 року йому була видана посвідка на постійне проживання серія НОМЕР_2 . З цим документом він постійно проживав у м. Запоріжжі, навчався та закінчив у 2012 році Ліцей № 99, потім навчався та закінчив Запорізьку державну інженерну академію, у 2016 році отримав диплом бакалавра, у 2018 році диплом магістра. З 2016 по 2018 роки у цій Академії він працював. У 2021 році дозвіл на імміграцію матері був скасований, відповідно, він автоматично був скасований йому, у зв`язку з чим посвідку на постійне проживання серія НОМЕР_2 він здав до територіального підрозділу ДМСУ. З України він виїхав не до рф, а до Туреччини, звідки повернувся до України з метою реєстрації шлюбу.

03 червня 2021 року він уклав шлюб з ОСОБА_3 , у зв`язку з чим в подальшому йому була видана посвідка на тимчасове проживання № НОМЕР_1 , строк дії якої закінчився при вищевикладених обставинах.

Фактично все своє життя він прожив у м. Запоріжжя, має у власності нерухоме майно - квартиру за адресою АДРЕСА_1 , де зареєстрований.

З рф його нічого не пов`язує, питання про його громадянство вирішували батьки, він вважає себе українцем та не збирався виїжджати не тільки за межи України, а навіть за межи Запорізької області.

Вважає, що йому загрожує небезпека в рф, оскільки що відповідно до вимог законодавства рф, а саме закону від 28.03.1998 року № 53-ФЗ «О воинской обязанности и военной службе», з урахуванням віку та стану здоров`я, його будуть намагатись призвати на військову службу для участі у війні проти України, що для нього неприпустимо, оскільки він категорично не згоден з політикою російської федерації щодо України, а після його відмови від призову на військову службу він може бути притягнутий до кримінальної відповідальності по ст. 328 Кримінального кодексу рф.

Крім того, його можуть притягнути до кримінальної відповідальності по ст. 280.3 Кримінального кодексу рф за «дискредитацію вс рф», оскільки батько не згодний з його позицією та в особистій розмові повідомив, що має намір заявити про нього до органів фсб.

Вважає рішення відповідача від 23.08.2022 року № 2310-18 таким, що прийнято без урахування усіх обставин, які мали бути враховані під час прийняття цього рішення, зокрема, воно суперечить вимогам ст. 31 Закону N 93773-VI, а тому підлягає скасуванню.

Посилаючись на вищенаведені обставини, позивач ОСОБА_1 просить суд визнати протиправним та скасувати рішення від 23.08.2022 року № 2310-18 Олександрівського відділу у місті Запоріжжя Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області «Про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства», яким вирішено його, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , примусово повернути до країни походження або третьої країни та зобов`язане покинути територію України до 21.09.2022 року.

Ухвалою судді Жовтневого районного м. Запоріжжя від 27.09.2022 року провадження по справі відкрито, справа призначена до розгляду за правилами спрощенного провадження.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Білостоцький Д.О. позов підтримали, наполягали на задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача Олександрівського відділу у місті Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області в судовому засіданні проти позову заперечувала, вважала його необґрунтованим, надала суду письмовий відзив.

Заслухавши пояснення сторін, показання свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є громадянином РФ. 22.06.2021 року він прибув на територію України по паспорту НОМЕР_4 , виданий 23.10.2019, терміном дії до 23.10.2029, з метою воз`єднання сімї, як особа, що перебуває у шлюбі з громадянкою України. 05.07.2021 р. ОСОБА_1 отримав посвідку на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_1 , виданою УДМС у Запорізькій області, терміном дії до 29.06.2022. Посвідка видана УДМС у Запорізькій області, терміном дії до 29.06.2022 р. (а.с. 15-18 ).

29.06.2022 року ОСОБА_1 звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області з листом про обмін посвідки на тимчасове проживання в Україні. 29.06.2022 року, за №2301.4-3274/23.3-22, за підписом заступника начальника Управління Михайла Тихонського, йому було надано письмове роз`яснення, де зазначено підстави неможливості обміну посвідки на даний час (а.с.12,14 ).

23.08.2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Олександрівського відділу УДМС у Запорізькій області з питанням подальшого перебуванням на території України.

23.08.2022 року заступником начальника Олександрівського відділу у місті Запоріжжя Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області Рихловим Є.І. відносно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МЗП 002206.

23.08.2022 року начальником Олександрівського відділу у місті Запоріжжя Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області Грінченко В.В. стосовно ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, винесена постанова про накладання адміністративного стягнення серія ПН МЗП 002241, якою, його притягнуто до адміністративної відповідальності та застосоване адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 2040,00 грн. (а.с.54-57).

23.08.2022 року заступником начальника Олександрівського відділу у місті Запоріжжя Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області Рихловим Є.І. прийнято рішення № 2310-18 «Про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства», яке того ж дня затверджене начальником цього Відділу ОСОБА_6 (а.с. 10, 11).

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначено Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011р. № 3773-VІ відповідно до п.3 ч.1 ст.1 якого возз`єднання сім`ї це - в`їзд та тимчасове або постійне проживання в Україні членів сім`ї іноземця або особи без громадянства, які проживають в Україні на законних підставах та можуть підтвердити відповідними документами наявність достатнього фінансового забезпечення для утримання членів сім`ї в Україні, з метою спільного проживання сім`ї незалежно від того, коли виникли сімейні відносини - до чи після прибуття іноземця або особи без громадянства до України.

В п.7 ч.1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Із змісту ч.3 ст.3, ч.ч. 1, 3 ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» видно, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до ч.1 ст.15, ч.14 ст.4, 14 ст.5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в`їзд в Україну та виїзд з України здійснюється іноземців та осіб без громадянства, які перебувають у шлюбі з громадянами України, - за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання.

Посвідка на тимчасове проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні (п.18 ч.1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України.

Підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною чотирнадцятою ст. 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства і документ, що підтверджує факт перебування у шлюбі з громадянином України, дійсний поліс медичного страхування.

Строк дії посвідки на тимчасове проживання для відповідних категорій іноземців та осіб без громадянства у випадку, визначеному ч.14 ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» становить один рік. Строк дії посвідки на тимчасове проживання може бути продовжено необмежену кількість разів, за наявності підстав, передбачених законом.

Тобто, наведені норми передбачають право для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України з метою возз`єднання сім`ї за наявності укладеного шлюбу з громадянином України та посвідки на тимчасове проживання. Посвідка про тимчасове проживання на території України видається на підставі заяви іноземця та документу, що підтверджує факт перебування у шлюбі з громадянином України та діє строком до одного року з можливістю її подальшого продовження.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018р. № 322 затверджено Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання із змісту п.1 якого посвідка на тимчасове проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Відповідно до пункту 19 Порядку, у разі закінчення строку дії посвідки документи для її обміну можуть бути подані не пізніше ніж за 15 робочих днів до дати закінчення строку її дії. У такому випадку посвідка, що підлягає обміну, після прийому документів повертається особі та здається нею під час отримання нової посвідки.

В п.67 Порядку № 322, передбачено, що після закінчення строку дії посвідки іноземець та особа без громадянства зобов`язані в семиденний строк знятися з реєстрації місця проживання та виїхати за межі України. При цьому посвідка здається до територіального органу/територіального підрозділу ДМС.

В абз. 3 п.21 Порядку № 322 зазначено, що іноземець або особа без громадянства мають право повторно звернутись до територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта в разі зміни або усунення обставин, у зв`язку з яким їм було відмовлено в прийняття документів, за умови дотримання строків, визначених п.17, п.19 цього Порядку.

Системний аналіз норм Порядку № 322 дає підстави для висновків суду, що після закінчення строку дії посвідка на тимчасове проживання в Україні підлягає обміну, для чого іноземцю необхідно подати до територіального органу ДМС відповідну заяву та документи у строки не пізніше ніж за 15 робочих днів до дати закінчення строку дії посвідки.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник наполягали на тому, що позивач протягом червня 2022 року неодноразово звертався як до відповідача, так до Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області з пакетом документів для обміну посвідки

Відповідно ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі статтею 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Частиною 2 статті 74 КАС України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 звертався із зверненням до УДМС у Запорізькій області з питанням продовження терміну перебування на території України 29.06.2022 року, тобто, з порушенням строків встановлених п.19 Порядку № 322.

Позивач в судовому засіданні не навів переконливих доводів, а також, не надав суду належних доказів на підтвердження того, що він звертався до органів УДМС за 15 робочих днів до дати закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання.

В семиденний термін ОСОБА_1 не виконав вимоги передбачені п. 67 Постанови №322, та з 06.07.2022 перебуває на території України незаконно (по недійсній посвідці на тимчасове проживання), ухиляється від виїзду з України країни походження або третьої країни після визначеного законодавством терміну перебування в Україні.

Таким чином, позивач, не вжив заходів щодо подання документів для обміну посвідки на тимчасове проживання, строк дії якої закінчився та фактично допустив пасивну бездіяльність щодо дотримання вимог міграційного законодавства.

Із змісту ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» видно, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Щодо доводів позивача про можливість загрози життю та свободі чи його переслідування у країні походження колегія суддів зазначає наступне.

Ч. 1 ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн :

- де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства),належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

- де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

- де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду ,який забезпечує життя;

- де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

В п. 14 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» видно, що нелегальний мігрант іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

П. 13 ч. 1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженця 1967 року видно, що поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Тобто, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази які підтверджують ту обставину, що ОСОБА_1 звертався до компетентних органів із заявами визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Згідно Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.

Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Тобто, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Суд звертає увагу, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у п.1 ч.1 ст.1Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у ст. 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Таким чином, обставини можливості загрози життю та свободі позивача чи його переслідування та його побоювання щодо повернення до країни походження ґрунтуються лише на припущеннях.

Крім цього, позивач не надав жодного письмового доказу щодо вчинення будь яких дій для його захисту шляхом отримання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту.

Щодо посилань позивача на неприязні стосунком з його батьком, який є громадянином рф, з приводу не підтримки вторгнення російської федерації на територію України, суд зазначає, що вказане твердження не може бути належним та допустимим доказом загрози життю та свободі, оскільки, не підтверджено жодним доказом, а тому, суд це відхиляє.

Не приймає до уваги суд доводи позивача, що зареєстрований шлюб з громадянкою України надає йому право законного перебування на території України, оскільки оспорюване рішення стосується виключно позивача, який порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства та відповідач не вчиняв жодних протиправних дій, які б були направлені на роз`єднання сім`ї. Факт перебування позивача у зареєстрованому шлюбі із громадянкою України не є правовою підставою для автоматичного залишення останнього на території України поза межами встановлених строків та чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і не звільняють особу від вчинення порушень міграційного законодавства України.

Аналогічні мотиви суд застосовує до питання наявності у власності позивача нерухомого майна в Україні, а саме, квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Оцінивши усі наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку що відсутні законні підстави для скасування рішення відповідача від 23.08.2022 року № 2310-18, яким вирішено ОСОБА_1 примусово повернути до країни походження, в зв`язку з чим в позові слід відмовити.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 2, 5, 6, 194, 211, 217, 288, 289, 373 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Олександрівського відділу у місті Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення 23.08.2022 року № 2310-18 «Про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства», відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя: М.В. Антоненко