Справа № 640/2221/20
Суддя: Білоус О.В.
Дата ухвалення: 2022-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 640/2221/20

адміністративне провадження № К/9901/11451/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Білоуса О.В.,

суддів - Блажівської Н.Є., Желтобрюх І.Л.,

за участю секретаря судового засідання Носенко Л.О.,

представника позивача Щербахи Р.С.,

представника відповідача Мовсисяна В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві, правонаступником якого є Головне управління ДПС у м. Києві, як відокремлений підрозділ ДПС на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 серпня 2020 року (головуючий суддя Добрянська Я.І.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2021 року (головуючий суддя Ганечко О.М., судді - Кузьменко В.В., Василенко Я.М.) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Лугань» до Головного управління ДПС у м. Києві, правонаступником якого є Головне управління ДПС у м. Києві, як відокремлений підрозділ ДПС про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

У С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Лугань» (далі - ТОВ «Лугань») звернулося до суду з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві (далі - ГУ ДПС у м. Києві), правонаступником якого є Головне управління ДПС у м. Києві, як відокремлений підрозділ ДПС, в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 16 січня 2020 року № 2, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток за податковими зобов`язаннями на 28223791 грн (у тому числі за податковими зобов`язаннями - 22579033 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями - 5644758 грн); №2, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість на 25915122 грн (у тому числі за податковими зобов`язаннями - 20732098 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями - 5183024 грн); №2, яким встановлено завищення суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду у розмірі 73002627 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 серпня 2020 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2021 року, адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправними та скасовано оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 16 січня 2020 року. Стягнуто на користь ТОВ "Лугань" за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у м. Києві понесені ним судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 21020 грн.

Не погодившись з ухваленими у справі судовими рішеннями першої та апеляційної інстанцій, ГУ ДПС у м. Києві звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просило рішення судів попередніх інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2021 року відкрито касаційне провадження за скаргою ГУ ДПС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 серпня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2021 року.

Підставою для відкриття касаційного провадження у справі визначено пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), а саме скаржник у касаційній скарзі посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; крім того судові рішення оскаржено з підстав, передбачених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Скаржник у касаційній скарзі посилається на те, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права, а саме пункт 44.6 статті 44 Податкового кодексу України (далі - ПК України), без урахування висновку щодо застосування вказаної норми права, у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі №822/1212/16, від 29 травня 2020 року у справі №826/27811/15, від 6 серпня 2019 року у справі №160/8441/18.

Щодо порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права відповідач у касаційній скарзі, зокрема, посилався на те, що під час розгляду справи судами не взято до уваги та не проаналізовано протокол огляду від 1 листопада 2019 року щодо майна, яке отримано ТОВ «Лугань» від ТОВ «Луганськобленерго» у квітні 2016 року, у тому числі, щодо розташування майна на непідконтрольній українській владі території.

ТОВ «Лугань», скориставшись своїм правом надало до суду відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на встановлені обставини та висновки оскаржуваних судових рішень зазначило, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийняті з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просило відмовити у задоволенні касаційної скарги, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

До Верховного Суду надійшло клопотання про заміну відповідача у справі з ГУ ДПС у м. Києві на його правонаступника ГУ ДПС у м. Києві, як відокремленого підрозділу ДПС.

У відповідності до статті 52 КАС України, якою передбачено, що у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником, Верховним Судом задоволено вказане клопотання та допущено заміну відповідача з ГУ ДПС у м. Києві на ГУ ДПС у м. Києві, як відокремлений підрозділ ДПС.

Заслухавши суддю-доповідача, заслухавши представників сторін, переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ГУ ДПС у м. Києві у період з 31 січня 2019 року по 5 листопада 2019 року проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ «Лугань» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 1 січня 2015 року по 30 вересня 2018 року, валютного законодавства за період з 1 січня 2015 року по 30 вересня 2018 року, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 1 січня 2011 року по 30 вересня 2018 року та іншого законодавства, за результатами якої 12 листопада 2019 року складено Акт № 154/26-15-05-02-03/34479348 (далі - Акт перевірки).

Згідно висновків Акта перевірки встановлено порушення позивачем:

підпунктів 14.1.3, 14.1.36, 14.1.138 пункту 14.1 статті 14, пунктів 44.1, 44.2 статті 44 Податкового кодексу України (далі - ПК України), Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 7 «Основні засоби», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 27 квітня 2000 року №92 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 травня 2000 року за №288/4509, Положення про інвентаризацію активів та зобов`язань, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України № 879 від 2 вересня 2014 року та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 30 жовтня 2014 року за № 1365/26142, в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 22579086 грн, у тому числі за 2016 рік на 5506083 грн, за 2017 рік на 9656437 грн, за III квартал 2018 року на 7416513 грн;

пункту 188.1 статті 188, абзацу г) пункту 198.5 статті 198 ПК України, в результаті чого занижено податок на додану вартість у періоді, що перевірявся, на загальну суму 32839791 грн, у тому числі за квітень 2016 року на 5502332 грн, червень 2016 року на 239255 грн, липень 2016 року на 297136 грн, серпень 2016 року на 2744830 грн, вересень 2016 року на 1101313 грн, жовтень 2016 року на 1848142 грн, листопад 2016 року на 374685 грн, грудень 2016 року на 1109249 грн, січень 2017 року на 1108779 грн, лютий 2017 року на 983228 грн, березень 2017 року на 876808 грн, квітень 2017 року на 915975 грн, травень 2017 року на 932595 грн, червень 2017 року на 924793 грн, липень 2017 року на 924791 грн, серпень 2017 року на 924793 грн, вересень 2017 року на 918128 грн, жовтень 2017 року на 924771 грн, листопад 2017 року на 925878 грн, грудень 2017 року на 928922 грн, січень 2018 року на 825952 грн, лютий 2018 року на 925952 грн, березень 2018 року на 925952 грн, квітень 2018 року на 925952 грн, травень 2018 року на 925952 грн, червень 2018 року на 925952 грн, липень 2018 року на 925952 грн, серпень 2018 року на 925952 грн, вересень 2018 року на 925952 грн та завищено суму від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (рядок 21 декларації) за вересень 2018 року на 73002627 грн;

підпункту 141.4.2 пункту 141.4 статті 141 ПК України, а саме несвоєчасно сплачено до бюджету податок на прибуток іноземних юридичних осіб у розмірі 58898 грн.

Не погоджуючись з висновками Акта перевірки, позивач 26 грудня 2019 року подав на нього заперечення, за результатами розгляду яких ГУ ДПС у м. Києві заперечення залишило без задоволення, а висновки Акта перевірки - без змін.

На підставі вказаного Акту перевірки, ГУ ДПС у м. Києві 16 січня 2020 року прийнято податкові повідомлення-рішення:

№ 2, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток за податковими зобов`язаннями на 28 223 791 грн (у тому числі за податковими зобов`язаннями - 22579033 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями - 5644758 грн);

№2, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість на 25915122 грн (у тому числі за податковими зобов`язаннями - 20732098 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями - 5 183 024 грн);

№2, яким встановлено завищення суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду у розмірі 73002627 грн.

Не погоджуючись із прийнятими відповідачем податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся до суду з даним позовом про визнання їх протиправними та про їх скасування.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що операції з надання послуг оренди, на підставі яких сформовано спірний податковий кредит, та як наслідок, від`ємне значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту, підтверджуються належним чином оформленими первинними документами, які містяться у матеріалах справи, до яких у контролюючого органу при здійсненні перевірки зауваження були відсутні. Зокрема, в обґрунтування рішення, судом зазначено, що рішенням Господарського суду Луганської області від 17 жовтня 2017 року у справі № 913/653/17 визнано з 6 квітня 2016 року за позивачем право власності на майно, внесене ТОВ «Луганськобленерго» у статутний капітал ТОВ «Лугань». ТОВ «Лугань», як орендодавець вказаного майна, використовувало основні засоби у межах такого виду господарської діяльності, як оренда та отримувало доходи від такого використання, які були належним чином задекларовані. Основні засоби, що були передані до статутного капіталу позивача згідно з протоколом загальних зборів учасників ТОВ «Лугань» та актом приймання-передачі майна у статутний капітал ТОВ «Лугань», одразу після їх внесення до статутного капіталу позивача були передані в оренду ТОВ «Луганське енергетичне об`єднання» згідно з договором оренди, про що в цей же день сторонами договору підписано відповідний акт прийому-передачі об`єкта оренди. Тобто, вказане вчинялось в межах господарської діяльності підприємства, у зв`язку з чим, суд вказав на те, що формування позивачем витрат за рахунок амортизації нарахованої на об`єкти операційної оренди, і витрат на утримання таких об`єктів здійснювалось у відповідності до вимог чинного законодавства. Крім того, судом зазначено, що факт знаходження основних засобів та інших активів позивача на території України, де проводиться АТО, не дає права стверджувати про початок використання позивачем таких активів не в господарській діяльності. Водночас, об`єктивна неможливість провести інвентаризацію основних фондів та підтвердити чи спростувати факт їх наявності не є підставою для позбавлення позивача податкової вигоди у вигляді формування податкового кредиту.

Зазначена позиція підтримана Шостим апеляційним адміністративним судом, який за результатом апеляційного перегляду залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду погоджується із вказаними висновками судів попередніх інстанцій, враховуючи наступне.

Щодо правомірності прийняття податково повідомлення-рішення від 16 січня 2020 року №2, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток за податковими зобов`язаннями на 28223791 грн (у тому числі за податковими зобов`язаннями - 22579033 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями - 5644758 грн), то судами попередніх інстанцій зазначено, що згідно висновків Акта перевірки, порушення, які призвели до вказаних донарахувань, полягають у завищенні собівартості на суму амортизації основних засобів, місцезнаходження та наявність яких не можливо встановити, на загальну суму 134251376 грн, беручи до уваги те, що позивачем до перевірки не надано документи, які підтверджують право власності на основні засоби, а також не проведення ТОВ «Лугань» інвентаризації основних засобів.

Під час розгляду справи, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що основні засоби були передані ТОВ «Луганськобленерго» до статутного капіталу ТОВ «Лугань» згідно Акта приймання-передачі майна у статутний капітал від 6 квітня 2016 року, невід`ємною частиною якого є додатки з переліком майна, складеного на виконання рішення загальних зборів учасників ТОВ «Лугань» стосовно формування статутного капіталу ТОВ «Лугань» (протокол від 5 квітня 2016 року).

Також рішенням Господарського суду Луганської області від 17 жовтня 2017 року у справі № 913/653/17 з 6 квітня 2016 року за позивачем визнано право власності на майно, внесене ТОВ «Луганськобленерго» у статутний капітал ТОВ «Лугань».

За приписами пункту 12 Порядку подання фінансової звітності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2000 року № 419, підприємства, які з дати початку тимчасової окупації мали місцезнаходження на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, території проведення антитерористичної операції та/або здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, або структурні підрозділи (відокремлене майно) яких розташовані на таких територіях, проводять інвентаризацію у разі можливості безпечного та безперешкодного доступу уповноважених осіб до активів, первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку, в яких відображені зобов`язання та власний капітал підприємств.

У річній фінансовій звітності інформація про активи, до яких неможливо забезпечити безпечний та безперешкодний доступ, та зобов`язання і власний капітал, які не можуть бути документально підтверджені у зв`язку з відсутністю доступу до відповідних первинних документів та регістрів бухгалтерського обліку, відображається за даними бухгалтерського обліку.

Підприємства, зазначені в абзаці десятому цього пункту, зобов`язані провести інвентаризацію станом на перше число місяця, що настає за місяцем, в якому з`явилася можливість доступу до активів, первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку, та відобразити результати інвентаризації у бухгалтерському обліку відповідного звітного періоду.

Згідно із пунктом 8 Положення про інвентаризацію активів та зобов`язань, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 2 вересня 2014 року № 879 та зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 30 жовтня 2014 року за №1365/26142, підприємства, що знаходяться на тимчасово окупованій території та/або на території проведення антитерористичної операції (або їх структурні підрозділи (відокремлене майно) перебувають на зазначених територіях), проводять інвентаризацію у випадках, обов`язкових для її проведення, тоді, коли стане можливим забезпечити безпечний та безперешкодний доступ уповноважених осіб до активів, первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку, в яких відображені зобов`язання та власний капітал цих підприємств. Зазначені підприємства зобов`язані провести інвентаризацію станом на 01 число місяця, що настає за місяцем, у якому зникли перешкоди доступу до активів, первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку, та відобразити результати інвентаризації в бухгалтерському обліку відповідного звітного періоду.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ТОВ «Лугань» 26 грудня 2019 року Торгово-Промисловою Палатою України видано Сертифікат № 3100-19-0373 про форс-мажорні обставини, яким підтверджено, що майно позивача знаходиться на території проведення антитерористичної операції, у зв`язку з чим неможливе проведення ТОВ «Лугань» інвентаризації таких активів.

Згідно зазначеного Сертифіката, форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) настали з 8 серпня 2016 року та тривали 26 грудня 2019 року. Копія цього Сертифіката позивачем надавалася 26 грудня 2019 року відповідачу разом з запереченнями на Акт перевірки.

Основні засоби, що були передані до статутного капіталу позивача згідно з протоколом загальних зборів учасників ТОВ «Лугань» від 5 квітня 2016 року та Актом приймання-передачі майна у статутний капітал ТОВ «Лугань» від 6 квітня 2016 року, одразу після їх внесення до статутного капіталу позивача були передані в оренду ТОВ «Луганське енергетичне об`єднання» () згідно з договором оренди № У-154-16 від 6 квітня 2016 року, про що сторонами договору підписано відповідний акт прийому-передачі об`єкта оренди від 6 квітня 2016 року.

За інформацією, що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, основним видом діяльності ТОВ «Лугань» є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (КВЕД 68.20).

Відповідно до підпункту "б" пункту 185.1 статті 185 ПК України, об`єктом оподаткування є операції платників податку з постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 115 Цивільного кодексу України, господарське товариство є власником майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу.

Підпунктом 14.1.191 пункту 14.1 статті 14 ПК України передбачено, що постачання товарів - будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду.

За приписами підпункту «б» пункту 198.1 статті 198 ПК України, до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності).

Відповідно до пункту 198.2 статті 198 ПК України, датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно із пунктом 198.6 статті 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Під час розгляду справи судами встановлено, що майно позивача використовувалося його орендарем ТОВ «Луганське енергетичне об`єднання» для передачі електричної енергії споживачам, розташованим на неконтрольованій території Луганської області, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 7 травня 2015 року №263 «Про особливості регулювання відносин у сфері електроенергетики на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження», що свідчить про те, що основні засоби, що були передані 6 квітня 2016 року до статутного капіталу ТОВ «Лугань», призначалися і в подальшому використовувалися в операціях, що є господарською діяльністю позивача.

Таким чином, суди попередніх інстанцій аналізуючи зазначені норми чинного законодавства та встановивши фактичні обставини справи, дійшли обґрунтованого висновку про те, що право власності позивача на зазначені основні засоби підтверджено належними та допустимими доказами, які були також надані відповідачу для дослідження під час перевірки. Факт знаходження основних засобів та інших активів позивача на території України, де проводиться АТО, не дає права стверджувати про початок використання позивачем таких активів не в господарській діяльності.

Крім того, як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій та вбачається із матеріалів справи, позивачем було проведено коригування фінансових показників з податку на додану вартість за період з 1 липня 2017 року по 31 грудня 2018 року, підставою для якого було підписання 28 листопада 2019 року між ТОВ «Лугань» та ТОВ «Луганське енергетичне об`єднання» угоди про врегулювання заборгованості до договору оренди № У-154-16 від 6 квітня 2016 року. Згідно вказаної угоди, сторони домовились звільнити ТОВ «Луганське енергетичне об`єднання» від плати за користування майном за період з 1 липня 2017 року по 31 грудня 2018 року у розмірі 100006920 грн. ТОВ «Лугань» 29 листопада 2019 року, до прийняття відповідачем оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, було подано уточнюючі розрахунки податкових зобов`язань з податку на додану вартість, у зв`язку із виправленням самостійно виявлених помилок, довідки про суму від`ємного значення звітного (податкового) періоду, яка зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (Д2) та розшифровки податкових зобов`язань та податкового кредиту (Д5) за період: липень - грудень 2017 року, січень - грудень 2018 року, а також відкориговану фінансову звітність за період з 1 липня 2017 року по 31 грудня 2018 року.

Згідно з поданими уточнюючими розрахунками та відкоригованою фінансовою звітністю, були змінені наступні показники: по податку на додану вартість зменшено податкові зобов`язання на суму 16667820 грн та збільшено залишок від`ємного значення на суму 16667820 грн; по податку на прибуток зменшено доходи у розмірі 100006920 грн з ПДВ та зменшено витрати (амортизаційні відрахування) у розмірі 80631378 грн, а отже судами обґрунтовано зазначено, що показники, які були використані відповідачем у розрахунках сум податкового зобов`язання та штрафних санкцій до оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, не відповідають показникам задекларованим позивачем у звітності з податку на прибуток та податку на додану вартість.

Частинами першою та другою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

ГУ ДПС у м. Києві не доведено правомірність прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень від 16 січня 2020 року № 2, №2, №2.

Враховуючи зазначені обставини, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «Лугань» та скасування зазначених рішень.

Відповідно до частин першої та другої статті 341 КАС України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

У касаційній скарзі відповідач як на підставу для скасування рішень судів посилається на те, що суди першої та апеляційної інстанцій приймаючи оскаржувані рішення не врахували правову позицію викладену Верховним Судом у постановах від 27 лютого 2020 року у справі №822/1212/16, від 29 травня 2020 року у справі №826/27811/15, від 6 серпня 2019 року у справі №160/8441/18, які на думку контролюючого органу, ухвалені у подібних правовідносинах. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду вважає такі посилання безпідставними, оскільки подібність правовідносин означає, зокрема, подібність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи. При цьому, обставини, які формують зміст таких правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, самі по собі не формують подібності правовідносин, важливими факторами є також доводи і аргументи сторін, які складають межі судового розгляду справи. Під час розгляду справи, судом встановлено, що обставини справ №822/1212/16, №826/27811/15, №160/8441/18 та справи, що розглядається є відмінними.

Враховуючи викладене, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 серпня 2020 року та постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2021 року ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким дана належна юридична оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Усі доводи та їх обґрунтування викладені в касаційній скарзі не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, тому підстави для скасування ухвалених судових рішень та задоволення касаційної скарги відсутні.

Згідно із частиною першою статті 350 КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 341, 344, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві, правонаступником якого є Головне управління ДПС у м. Києві, як відокремлений підрозділ ДПС залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 серпня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2021 року - без змін.

Повний текст постанови виготовлено 27 жовтня 2022 року.

Суддя-доповідач О.В.Білоус

Судді Н.Є.Блажівська

І.Л.Желтобрюх