Справа № 440/8765/22
Суддя: І.С. Шевяков
Дата ухвалення: 2022-10-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2022 року м. ПолтаваСправа №440/8765/22

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Шевякова І.С. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Лубенського відділу державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) про визнання протиправними та скасування постанов.

Позовні вимоги:

визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Лубенського відділу ДВС у Лубенському районі Полтавської області Поліщука О.В. про відкриття виконавчого провадження від 19.09.2022 ВП №69883150;

визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Лубенського відділу ДВС у Лубенському районі Полтавської області Поліщука О.В. про арешт коштів боржника від 22.09.2022 ВП №69883150.

Під час розгляду справи суд

В С Т А Н О В И В:

12.10.2022 (07.10.2022 згідно календарного штемпеля відділення поштового зв`язку) ОСОБА_1 (далі також позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Лубенського відділу державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) (далі також відповідач, Відділ), про визнання протиправними та скасування постанов.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 17.10.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, а також призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

Аргументи учасників справи

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що згідно частини першої статті 12 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Підставою для відкриття вказаного виконавчого провадження (виконавчим документом) була постанова про стягнення виконавчого збору від 17.02.2022. Оскільки тримісячний строк на пред`явлення постанови від 17.02.2022 до примусового виконання було пропущено, то в силу пункту 2 частини четвертої статті 4 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець повинен був виконавчий документ повернути стягувачу, а не відкривати виконавче провадження. Аналогічні твердження позивач виклав щодо незаконності накладення арешту на кошти на його розрахунковому рахунку (отримані пенсійні виплати) у цьому ж виконавчому провадженні.

Відповідач подав відзив на позов, у якому повідомив, що у провадженні підрозділу перебувало виконавче провадження ВП №57106126, відкрите 30.08.2018 року з примусового виконання виконавчого листа Октябрського районного суду м.Полтави від 04.08.2015 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "КБ "Приватбанк" заборгованості 4 339 651,40 грн. У ході його здійснення державний виконавець виніс постанову від 17.02.2022 року про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору.

19.09.2022 року основне виконавче провадження ВП №57106126 було завершено на підставі п.1 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження"; постанова про стягнення виконавчого збору від 17.02.2022 року було виведено в окреме провадження та в цей же день, 19.09.2022 року було відкрито виконавче провадження ВП №69883150 з її виконання.

У відзиві відповідач також зазначив, що державний виконавець мав законні підстави для стягнення з позивача виконавчого збору. Однак пояснень та правової позиції щодо пропуску строку пред"явленні виконавчого документу до виконання - не надав.

Справа розглянута у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження на підставі статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням особливостей, визначених статтею 287 вказаного Кодексу.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, суд дійшов наступних висновків.

Обставини справи, встановлені судом

У провадженні Лубенського відділу державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) перебувало виконавче провадження ВП №57106126, відкрите 30.08.2018 року з примусового виконання виконавчого листа Октябрського районного суду м.Полтави від 04.08.2015 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "КБ "Приватбанк" заборгованості 4 339 651,40 грн.

Постановою головного державного виконавця Лубенського відділу державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) від 17.02.2022 винесено постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 433 965,14 грн у межах виконавчого провадження ВП №57106126 /а.с. 24/. У пункті 4 постанови зазначено строк пред`явлення до виконання 3 місяці.

19.09.2022 виконавче провадження ВП №57106126 було завершено на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" (стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа), про що зазначено відповідачем у відзиві на позов.

19.09.2022 головним державним виконавцем Лубенського відділу державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) відкрито виконавче провадження ВП №69883150 на підставі виконавчого документу постанови про стягнення виконавчого збору ВП №57106126 /а.с. 24, зворотній бік/.

Докази надіслання/отримання позивачем зазначеної постанови матеріали адміністративної справи не містять.

22.09.2022 відповідач у межах виконавчого провадження ВП №69883150 прийняв постанову про арешт коштів боржника, якою, крім іншого, наклав арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках /а.с. 10/.

Докази надіслання/отримання позивачем зазначеної постанови матеріали цієї справи також не містять.

Позивач не погодився із прийнятими постановами про відкриття виконавчого провадження ВП №69883150 від 19.09.2022 та про арешт коштів боржника ВП №69883150 від 22.09.2022 та оскаржив їх до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що в даному випадку склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Норми права, які підлягають застосуванню

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VІІІ (далі - Закон №1404-VІІІ), у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, відповідно до ст.1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (частина перша статті5 Закону №1404-VІІІ).

У частині першій статті 10 Закону №1404-VІІІ зазначено, що заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Частиною першою статті 12 Закону №1404-VІІІ передбачено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Згідно із частиною першою статті 18 Закону №1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Положеннями частин першої, другої статті 27 Закону №1404-VІІІ передбачено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

За приписами частини четвертої статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Стягнутий виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом трьох робочих днів з дня надходження на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.

Відповідно до пунктів 1, 9 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

За правилами частини п`ятої вказаної статті повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Згідно із частиною третьою статті 40 Закону №1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Частиною першою, другою статті 56 Закону України "Про виконавче провадження передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Висновки щодо правозастосування

Судом досліджено надану позивачем копію постанови про стягнення виконавчого збору від 17.02.2022 та встановлено, що у пункті 4 резолютивної частини постанови зазначено строк її пред`явлення до виконання три місяці /а.с. 24/.

ДІйсно, частиною першою статті 12 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Відтак строк пред`явлення до виконання такого документа становив - до 17.05.2022.

У відзиві на позов /22-23/ відповідачем стверджується, що 19.09.2022 державним виконавцем було повернуто виконавчий документ стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" у зв`язку з надходженням до відділу письмової заяви стягувача про повернення виконавчого документа.

Проте стягувач звернув до виконання постанову про стягнення виконавчого збору від 17.02.2022 лише у вересні 2022 року.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 4 Закону України №1404-VIII, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Станом на момент відкриття виконавчого провадження (19.09.2022) строк пред`явлення вищевказаної постанови про стягнення виконавчого збору стягувачем було пропущено, а тому в силу вимог статті 4 Закону України №1404-VIII державний виконавець був зобов`язаний повернути його.

Всупереч наведеним нормам Закону №1404-VIII відповідач відкрив виконавче провадження.

Відтак суд дійшов висновку, що постанова про відкриття виконавчого провадження від 19.09.2022 прийнята протиправно.

Крім того, наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 затверджено Інструкцією з організації примусового виконання рішень (далі - Інструкція), п.1 розд.1 якої визначено, що ця Інструкція розроблена відповідно до Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі - Закон), інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Міністерства юстиції України і визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню.

Отже, положення цієї Інструкції слід розглядати як такі, що прийняті відповідно до вимог вказаних законів, та такі, що не можуть їм суперечити, у тому числі встановлювати нові вимоги, які прямо не передбачені законами, на виконання яких ця Інструкція затверджена.

Так, положення частини третьої статті 40 Закону №1404-VIII зобов`язують державного виконавця у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої, зокрема, пунктом 1 частини першої статті 37 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа винести постанову про стягнення виконавчого збору, яка виконується в порядку, встановленому цим Законом, що кореспондуються з нормами пункту 8 розділу III Інструкції.

При цьому пункт 22 розділу ІІІ Інструкції встановлює, що у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.

Виходячи зі змісту наведених вище приписів Інструкції у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відповідну відмітку щодо залишку нестягнутої суми та суми стягнутого виконавчого збору. Відтак законодавець, передбачивши зазначені дії виконавця, встановив, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом.

Крім цього, пункт 20 розділу ІІІ Інструкції визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному в статті 37 Закону №1404-VIII. У постанові про повернення виконавчого документа стягувачу обов`язково роз`яснюється порядок повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону №1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

Отже, умовами стягнення виконавчого збору є: 1) фактичне виконання виконавчого документа; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень. За своїм змістом виконавчий збір є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи привели до виконання рішення.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.03.2020 у справі №2540/3203/18, що відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, враховується судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Як встановлено судом стягнення за пред`явленим до примусового виконання виконавчим листом в ході здійсненого державним виконавцем виконавчого провадження ВП №57106126, фактично не відбулось, оскільки виконавчий документ був повернутий стягувачу за його заявою постановою про повернення виконавчого документа.

Державний виконавець не стягнув у примусовому порядку суму, зазначену у вказаному виконавчому листі, про що свідчить і відсутність результатів виконання (суму, яку фактично стягнуто), що дає підстави для висновку про відсутність підстав для стягнення виконавчого збору в розмірі 433965,14 грн на підставі постанови від 17.02.2022.

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність у відповідача правових підстав для стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 433 859,06 грн і, відповідно, відкриття виконавчого провадження з виконання такого рішення органу державної виконавчої влади.

Отже, постанова від 19.09.2022 про відкриття виконавчого провадження ВП №69883150 на підставі постанови про стягнення виконавчого збору від 17.02.2022 підлягає визнанню протиправною та скасуванню.

Як наслідок, усі прийняті у межах протиправно відкритого виконавчого провадження постанови також є протиправними і підлягають скасуванню.

Прийняття постанови про арешт коштів боржника від 22.09.2022 пов`язане з фактом відкриття виконавчого провадження, однак Закон України "Про виконавче провадження" не містить алгоритму подальших дій державного виконавця у випадку скасування постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (пункт 64 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" від 15.10.2009 (заява № 40450/04).

Засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (пункт 95 рішення ЄСПЛ у справі "Аксой проти Туреччини" від 18.12.1996 (заява № 21987/93).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (пункт 101 рішення ЄСПЛ у справі "Джорджевич проти Хорватії" від 24.07.2012 (заява № 41526/10); пункти 36-40 рішення ЄСПЛ у справі "Ван Остервійк проти Бельгії" від 06.11.1980 (заява № 7654/76). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Тому, суд, з метою захисту прав позивача, вважає за необхідне визнати протиправною та скасувати постанову про арешт коштів боржника від 22.09.2022 ВП №69883150.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відтак, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Лубенського відділу державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) (вул. Ярослава Мудрого, 17/1, ) про визнання протиправною та скасування постанови - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Лубенського відділу державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) про відкриття виконавчого провадження від 19.09.2022 ВП №69883150.

Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Лубенського відділу державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) про арешт коштів боржника від 22.09.2022 ВП №69883150.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення, з урахуванням положень пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.С. Шевяков