Справа № 140/5512/22
Суддя: Ксензюк Андрій Ярославович
Дата ухвалення: 2022-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2022 року ЛуцькСправа № 140/5512/22

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ксензюка А.Я.,

розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправною та скасування вимоги,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся в суд із позовом до Головного управління ДПС у Волинській області (далі ГУ ДПС у Волинській області, відповідач) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 08 липня 2021 року № Ф-11632-13У на суму 37788,74 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 20 серпня 2007 року він був зареєстрований Виконавчим комітетом Луцької міської ради як фізична особа підприємець, 13 жовтня 2021 року підприємницька діяльність була припинена за власним бажанням. Проте, з моменту державної реєстрації фізичною особою-підприємцем позивач жодного дня не займався підприємницькою діяльністю, не отримував жодних доходів від підприємницької діяльності, а працював по трудовому договору та отримував заробітну плату, з якої регулярно сплачувався єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Зокрема, у період з 18 травня 2013 року по 01 лютого 2020 року позивач працював за основним місцем роботи на посаді заступника директора Товариства з обмеженою відповідальністю «УА Брук», а з 01 лютого 2020 року по даний час працює на посаді директора ТОВ «Західбрук».

Більше того, 21 лютого 2020 року ГУ ДПС у Волинській області було прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-11731-55-У на суму 26 539,26 грн., згідно даної вимоги позивачу нараховано суму ЄСВ за 2017-2019 роки. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 27 травня 2020 року у справі № 140/4697/20, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2020 року, визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) ГУ ДПС у Волинській області №Ф-11731-55-У від 21 лютого 2020 року про визначення ОСОБА_1 грошового зобов`язання з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 26 539,26 грн. З огляду на зазначене, не зрозуміло, за який період контролюючий орган визначив грошове зобов`язання з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 37788,74 грн. та прийняв оскаржувану вимогу.

Позивач наголошує, що роботодавець сплачував за нього єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Вважає, що вимога сплати єдиного соціального внеску позивачем як фізичною особою-підприємцем призводить до подвійного оподаткування, тому визначення ГУ ДПС у Волинській області зобов`язань зі сплати єдиного соціального внеску є безпідставним.

Ухвалою судді від 19 серпня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та встановлено учасникам справи строк для подання заяв по суті справи.

Ухвалою суду від 19 серпня 2022 року відмовлено в забезпеченні позову.

В поданому до суду відзиві на позовну заяву відповідач позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні з тих підстав, що ГУ ДПС у Волинській області діяло виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Вказує, що володіючи рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 27 травня 2020 року у справі № 140/4697/20 позивач не припинив підприємницьку діяльність шляхом подання заяви держреєстратору та не подав жодного звіту до податкових органів про здійснення (відсутність) діяльності з 2017 року. Виходячи з рішення суду в той період діяла норма, яка зобов`язувала його сплачувати ЄСВ незалежно від результатів діяльності. ГУ ДПС у Волинській області поскільки позивач не знявся з обліку в ДПС 08 липня 2021 року в межах чинного на той період законодавства винесло та направило податкову вимогу №Ф-11632-13 за наступний період. Лише як зазначає позивач в позову 13 жовтня 2021 року підприємницьку діяльність було припинено за власним рішенням. 22 жовтня 2021 року ОСОБА_1 було подано ліквідаційну (звітну) декларацію. Крім того, позивачем не було надано до податкових органів жодних доказів щодо сплати ЄСВ за будь який період як ним самим так і роботодавцем на запис якого в трудовій книжці він посилається. Єдиним документом, який може підтвердити сплату ЄСВ є довідка «форми ОК-7» отримана у відповідному відділенні пенсійного фонду.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2022 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду.

Дослідивши письмові докази, письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, з наступних мотивів та підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований фізичною особою-підприємцем 20 серпня 2007 року та взятий на облік як платник податків в ГУ ДПС у Волинській області, про що зроблено відповідні записи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та внесені відповідні дані до інформаційної системи ДФС України. 13 жовтня 2021 року до вказаного реєстру внесено запис про припинення підприємницької діяльності.

З трудової книжки НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_1 з 18 травня 2013 року по 01 лютого 2020 року працював за основним місцем роботи на посаді заступника директора Товариства з обмеженою відповідальністю «УА Брук», а з 01 лютого 2020 року по даний час працює на посаді директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Західбрук».

З наданих позивачем до матеріалів справи довідок форми ОК-5 та форми ОК-7 підтверджується, що роботодавцями за період, починаючи, зокрема з 01 січня 2017 року по 31 січня 2021 року за ОСОБА_1 сплачено ЄСВ.

ГУ ДПС у Волинській області відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та даних інформаційної системи органу доходів і зборів сформувало ОСОБА_1 як фізичній особі-підприємцю вимогу від 08 липня 2021 року №Ф-11632-13У про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску станом на 31 січня 2021 року (28 липня 2022 року) у сумі 37788,74 грн., яка була надіслана для виконання до Другого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області.

04 серпня 2022 року головним державним виконавцем Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) винесено постанову ВП №69554546 про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання оскаржуваної вимоги про сплату боргу.

Незгода позивача із такою вимогою стала підставою для його звернення із даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України дає визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464-VI) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За змістом статті 2 Закону №2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно із абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464 з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб - підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 3 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом №2464-VI не врегульовано.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можливо зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

У постанові від 04.12.2019 по справі №440/2149/19 (адміністративне провадження №К/9901/28514/19) Верховним Судом сформульовано правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція підтримана Верховним Судом від 23.01.2020 у справі №480/4656/18, від 18.03.2020 у справі №140/1777/19, від 03.04.2020 у справі №140/642/19.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Водночас, матеріалами справи підтверджується факт працевлаштування ОСОБА_1 з 18 травня 2013 року по 01 лютого 2020 року за основним місцем роботи на посаді заступника директора Товариства з обмеженою відповідальністю «УА Брук», а з 01 лютого 2020 року по даний час на посаді директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Західбрук», а також факт сплати ЄСВ вказаними роботодавцями за період, починаючи, зокрема, з 01 січня 2017 року по 31 січня 2021 року за ОСОБА_1 . Отже, позивач є застрахованою особою в системі державного соціального страхування і платником єдиного внеску за нього ї у зазначений період був роботодавець.

Отже, перевіривши обґрунтованість доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 08 липня 2021 року №Ф-11632-13У не можна вважати правомірною.

Крім того, слід зазначити, що ГУ ДПС у Волинській області з аналогічних підстав формувало позивачу, як фізичній особі-підприємцю вимогу №Ф-11731-55-У від 21 лютого 2020 року, якою ОСОБА_1 зобов`язано сплатити недоїмку з єдиного внеску в сумі 26 539,26 грн.

Проте, рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 27 травня 2020 року у справі № 140/4697/20, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2020 року, позов ОСОБА_1 до ГУ ДПС у Волинській області про визнання протиправною та скасування вимоги задоволено повністю; визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) ГУ ДПС у Волинській області №Ф-11731-55-У від 21 лютого 2020 року про визначення ОСОБА_1 грошового зобов`язання з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 26 539,26 грн

Згідно із частиною четвертою статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку суду відповідач у даній справі не довів правомірність своїх дій при прийнятті вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 08 липня 2021 року № Ф-11632-13У.

Згідно із частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір у розмірі 992,40 грн., сплачений згідно із квитанцією від 17 серпня 2022 року №50.

Керуючись статтями 72-77, 139, 244-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Податкового кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до Головного управління ДПС у Волинській області (43010, Волинська область, місто Луцьк, майдан Київський, 4, ідентифікаційний код відокремленого підрозділу юридичної особи 44106679) про визнання протиправною та скасування вимоги задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Волинській області про сплату боргу (недоїмки) від 08 липня 2021 року № Ф-11632-13У.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Волинській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 992 грн 40 коп. (дев`ятсот дев`яності дві грн 40 коп.)

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя А.Я. Ксензюк