Справа № 420/25623/21
Суддя: Самойлюк Г.П.
Дата ухвалення: 2022-10-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Самойлюк Г.П., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Виконуючого обов`язки начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Лесик Андрія Йосиповича, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2, Державного бюро розслідувань про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, визнання незаконними п.п.1.2, 4.3 Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом Державного бюро розслідувань № 373 від 29.06.2021р.,-

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна ОСОБА_1 до Виконуючого обов`язки начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Лесик Андрія Йосиповича, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2, Державного бюро розслідувань, в якій позивач просить:

визнати протиправною бездіяльність виконуючого обов`язки начальника відділу органiзацiї прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Лесика Андрія Йосиповича по відмові у наданні інформації на запит на інформацію ОСОБА_1 від 29 листопада 2021 року про надання копій документів, які були підставою надання вiдповiдi керівника Управління внутрiшнього контролю Богдана Чобітка №Т-3317/10-10-01-4208/21 вiд 29.11.2021р. на скарги ОСОБА_1 ;

зобов`язати Державне бюро розслідувань надати копії документів, які були підставою надання вiдповiдi керiвника Управління внутрішнього контролю Богдана Чобітка №T-3317/10-10-01-4208/21 вiд 29 11 2021р. на скарги ОСОБА_1 ;

визнати протиправними дії в.о. директора Державного бюро розслідувань ОСОБА_2 щодо оприлюднення без державної реєстрації пунктів 1.2, 4.3 Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територiальних управлiннях Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом Державного бюро розслідувань вiд 29.06.2021р. № 373;

визнати незаконними пункти 1.2, 4.3 Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управлiннях Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом Державного бюро розслідувань вiд 29.06.2021р. № 373.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачем протиправно віднесено до інформації з обмеженим доступом зокрема інформацію щодо досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000951. Позивач зазначив, що запитувана інформація відноситься до публічної з вільним доступом. Посилання на інші правові норми для регулювання питань доступу до публічної інформації є незаконним через зазначення у п.2 Прикінцевих положень Закону України «Про доступ до публічної інформації» №2939-VI щодо приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства України застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Позивач вважає протиправним пункт 1.2. та 4.3. Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 від 29.06.2021 року №373, а як наслідок вважає, що йому необґрунтовано відмовлено в задоволенні запиту на інформацію, у зв`язку з чим він звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 31.01.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у порядку ч. 5 ст. 262 КАС України в адміністративній справі.

Від Державного бюро розслідувань надійшов відзив на позовну заяву (вх. №№10700/22 від 21.02.2022 року), в якому в обґрунтування правової позиції зазначено, що конституційне право на інформацію не є абсолютним і може бути обмежене у визначених законом випадках. Відповідач зазначає, що віднесення пунктом 1.2. Переліку, затвердженого наказом ДБР № 373 вiд 29.06.2021, вiдомостей щодо проходження служби особами рядового i начальницького складу органу ДБР (призначення, переведення, звільнення тощо) до вiдомостей, що становлять службову інформацію, є обгрунтованим, прийнятим відповідно до вимог релевантного законодавства, а, отже, законним. Одержувані відповідачем відомості щодо досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000951 відповідно до частини першої статті 222 Кримінального процесуального кодексу можуть бути розголошені лише з письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим, а тому відповідачем правомірно відмовлено у наданні запитуваних даних.

11.03.2022 року від представника позивача надійшла заява про стягнення витрат на правничу допомогу.

Ухвалою від 25.03.2022 року задоволено заяву Державного бюро розслідувань про зупинення провадження у справі, зупинено провадження по справі № 420/25623/21 до припинення або скасування воєнного стану в Україні.

Ухвалою від 19.10.2022 року задоволено заяву Державного бюро розслідувань та поновлено провадження у справі №420/25623/21.

За приписами ч.5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до п.10 ч.1 ст.4 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відтак, справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд,-

ВСТАНОВИВ:

05.12.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Державного бюро розслідувань з запитом на інформацію, у якому просив надати на адресу електронної пошти та на домашню адресу поштовим відправленням копії документів, які стали підставою надання відповіді керівника Управління внутрішнього контролю Богдана Чобітка №T-3317/10-10-01-4208/21 вiд 29.11.2021 на скарги ОСОБА_1 .

Листом від 10.12.2021 року №683ПІ/10-16-06-719/21 Державне бюро розслідувань повідомило ОСОБА_1 , що відповідно до пунктів 1.2 та 4.3 Переліків відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом Державного бюро розслідувань вiд 29.06.2021 № 373, вiдомості про персональні переліки, посади та персональнi данi осіб рядового і начальницького складу, а також відомості, що містяться в матеріалах проведення перевірки щодо причетності працівників центрального апарату та територiальних управлінь Державного бюро розслідувань до вчинення правопорушень віднесено до відомостей, що становлять інформацію з обмеженим доступом. Водночас Управлінням внутрiшнього контролю Державного бюро розслідувань для перевірки інформації, викладеної у скаргах ОСОБА_1 вiд 05.11.2021р. вх. № Т-3317 та вiд 06.11.2021р. вх. № T-3323 одержувались відомості щодо досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000951, які відповідно до частини першої статті 222 Кримінального процесуального кодексу можуть бути розголошені лише з письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визначають можливим.

Вважаючи бездіяльність Державного бюро розслідувань щодо не надання інформації на запит протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що даний позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Статтею 5 Закону України "Про інформацію" від 2 жовтня 1992 року № 2657-XII (далі Закон № 2657-XII) встановлено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Положеннями ч.2 ст.6 Закону № 2657-XII обумовлено, що право на інформацію може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

У відповідності до положень ч.1-2 ст. 11 Закону № 2657-XII інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.

Кожному забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законом.

Статтею 20 Закону № 2657-XII передбачено, що за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом.

Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Так, згідно із ч.ч.1-2 ст.21 Закону № 2657-XII інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація.

Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом.

Відносини, пов`язані з правовим режимом конфіденційної інформації, регулюються законом.

За змістом статей 1, 5 Закону України "Про доступ до публічної інформації" від 13 січня 2011 року № 2939-VI (далі Закон № 2939-VI) визначено, що публічна інформація - відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Доступ до інформації забезпечується шляхом систематичного та оперативного оприлюднення інформації в офіційних друкованих виданнях, на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет, на інформаційних стендах, будь-яким іншим способом, а також надання інформації за запитами на інформацію.

Згідно зі статтею 3 Закону № 2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується: 1) обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; 2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; 3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; 4) доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; 5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; 6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Відповідно до частини другої статті 1 Закону № 2939-VI публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Такі випадки встановлені частиною першою статті 6 цього Закону, згідно з якою публічною інформацією з обмеженим доступом, є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Частиною1 ст.9 Закону № 2939-VI передбачено, що відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону до службової може належати така інформація:

1) що міститься в документах суб`єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, якщо вони пов`язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень;

2) зібрана в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни, яку не віднесено до державної таємниці.

Згідно ч.3 ст.9 Закону № 2939-VI перелік відомостей, що становлять службову інформацію, який складається органами державної влади, органами місцевого самоврядування, іншими суб`єктами владних повноважень, у тому числі на виконання делегованих повноважень, не може бути обмеженим у доступі.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» від 12 листопада 2015 року № 794-VIII (далі Закон № 794-VIII), державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції.

Пунктом 6 ч.1 ст.3 Закону № 794-VIII передбачено, що Державне бюро розслідувань організовується і діє на засадах, зокрема: відкритості та прозорості діяльності Державного бюро розслідувань для суспільства та демократичного цивільного контролю, підзвітності і підконтрольності визначеним законом державним органам. Державне бюро розслідувань діє гласно тією мірою, що не порушує права і свободи людини і громадянина, не суперечить вимогам кримінального процесуального законодавства та законодавства про державну таємницю.

Так, згідно із ч.1 ст.4 Закону № 794-VIII незалежність Державного бюро розслідувань від незаконного втручання у його діяльність гарантується, зокрема, визначеними цим та іншими законами:

1) спеціальним статусом Державного бюро розслідувань, особливим порядком, фінансування та організаційного забезпечення діяльності;

2) особливим порядком добору, призначення та звільнення Директора Державного бюро розслідувань, а також вичерпним переліком підстав для припинення його повноважень, визначеним цим Законом;

3) порядком здійснення повноважень Державним бюро розслідувань та його працівниками;

5) забороною незаконного втручання у здійснення повноважень працівників Державного бюро розслідувань;

6) належною оплатою праці працівників Державного бюро розслідувань і соціальними гарантіями;

7) правовим захистом і забезпеченням особистої безпеки працівників Державного бюро розслідувань, їхніх близьких родичів.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону № 794-VIII Державне бюро розслідувань відповідно до покладених на нього завдань та у межах своєї компетенції, зокрема:

використовує гласних і негласних штатних та позаштатних працівників на підставах та в порядку, встановлених законом, дотримуючись умов добровільності і конфіденційності цих відносин, матеріально і морально заохочує осіб, які надають допомогу в запобіганні, виявленні, припиненні і розслідуванні кримінальних правопорушень, віднесених до підслідності Державного бюро розслідувань;

організовує забезпечення особистої безпеки осіб рядового і начальницького складу, державних службовців Державного бюро розслідувань та інших визначених законом осіб, а також захист осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві, від протиправних посягань;

забезпечує відповідно до законодавства додержання режиму захищеної законом таємниці та іншої інформації з обмеженим доступом, а також визначеного законом порядку оприлюднення та надання доступу до публічної інформації.

Також, в п.1 ч.1 ст.7 Закону № 794-VIII зазначено, що Державне бюро розслідувань та його уповноважені посадові особи з метою виконання покладених на них завдань здійснюють на підставах і в порядку, встановлених законом, гласні та негласні оперативно-розшукові, оперативно-розшукову діяльність, слідчі (розшукові) та негласні слідчі (розшукові) дії з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття і розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до підслідності Державного бюро розслідувань.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 9 Закону № 794-VIII систему Державного бюро розслідувань складають центральний апарат, територіальні управління, спеціальні підрозділи, навчальні заклади та науково-дослідні установи. У складі Державного бюро розслідувань діють слідчі, оперативні підрозділи, підрозділи внутрішнього контролю та інші підрозділи.

Державне бюро розслідувань є юридичною особою публічного права та здійснює свої повноваження безпосередньо і через територіальні управління.

Частинами 5-6 ст.9 Закону № 794-VIII передбачено, що територіальні управління Державного бюро розслідувань є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням.

Територіальні управління Державного бюро розслідувань діють на підставі положень, що затверджуються Директором Державного бюро розслідувань.

Згідно із ч.1 ст.10 Закону № 794-VIII, керівництво діяльністю Державного бюро розслідувань здійснює його Директор, який має першого заступника та двох заступників.

У разі відсутності Директора Державного бюро розслідувань його повноваження здійснює перший заступник Директора Державного бюро розслідувань, а в разі його відсутності - один із заступників Директора Державного бюро розслідувань згідно із розподілом обов`язків.

У відповідності до ч.1 ст. 12 Закону № 794-VIII директор Державного бюро розслідувань:

затверджує структуру та штатну чисельність центрального апарату та територіальних органів Державного бюро розслідувань;

визначає відповідно до законодавства в межах граничної чисельності переліки посад у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами;

видає у межах повноважень накази і розпорядження, дає доручення, які є обов`язковими для виконання працівниками Державного бюро розслідувань.

Згідно із ч.4 ст.12 Закону № 794-VIII у разі звільнення Директора Державного бюро розслідувань з посади, його смерті або відсутності відомостей про місце його перебування повноваження Директора Державного бюро розслідувань протягом 60 днів виконує його перший заступник, а в подальшому - почергово кожний із заступників і знову перший заступник з ротацією кожні 60 днів до того часу, доки не буде призначено нового Директора Державного бюро розслідувань у порядку, передбаченому цим Законом. Строк виконання повноважень розпочинається відповідно з дня, наступного за днем звільнення Директора Державного бюро розслідувань, або з дня, наступного за днем його смерті, або з дня, наступного за останнім днем, коли місце перебування Директора Державного бюро розслідувань було відомо.

Відповідно до ч.1 ст.14 Закону № 794-VIII до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань.

Так, згідно із ч.1 ст.18 Закону № 794-VIII працівники Державного бюро розслідувань під час виконання покладених на них обов`язків є представниками влади, діють від імені держави і перебувають під її захистом. Ніхто, за винятком уповноважених посадових осіб державних органів у передбачених законами випадках, не має права втручатися в їхню законну діяльність.

В інтересах забезпечення особистої безпеки працівників Державного бюро розслідувань та членів їхніх сімей не допускається розголошення в засобах масової інформації відомостей про місце проживання цих осіб. Відомості про проходження служби працівниками Державного бюро розслідувань надаються з дозволу Директора Державного бюро розслідувань або його заступника.

З матеріалів справи вбачається, що 29.06.2021 року ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2. прийнято наказ № 373 «Про затвердження Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань».

Відповідно до п.п. 1.2 та 4.3. вищезазначеного Переліку, до таких відомостей належать: відомості про персональні переліки, посади та персональні дані осіб рядового і начальницького складу; належність до підрозділів внутрішнього контролю, підрозділів, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, домашні адреси; відомості, що містяться в матеріалах проведення перевірки щодо причетності працівників органу ДБР до вчинення правопорушень.

При цьому, суд звертає увагу, що формуючи вимогу щодо визнання незаконними п.п. 1.2, 4.3 Переліку №373, позивач виходив із свого розуміння, що вказаний перелік є нормативно-правовим актом, про що він також наголошував у позовній заяві.

Особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб`єктів владних повноважень визначено ст. 294 КАС України, відповідно до частини першої якої правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо:

1) законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України (крім рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу), постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим;

2) законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 4 КАС України нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування;

індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк;

Юридична наука визначає, що нормативно-правові акти - це правові акти управління, які встановлюють, змінюють, припиняють (скасовують) правові норми. Нормативно-правові акти містять адміністративно-правові норми, які встановлюють загальні правила регулювання однотипних відносин, розраховані на тривале застосування. Вони встановлюють загальні правила поведінки, норми права, регламентують однотипні суспільні відносини у певних галузях і, як правило, розраховані на довгострокове та багаторазове їх застосування.

Отже, до нормативно-правових актів відносяться прийняті уповноваженими органами акти, які встановлюють, змінюють норми права, носять загальний чи локальний характер, розраховані на невизначене коло осіб та застосовується неодноразово.

Ненормативним (індивідуальним) правовим актам притаманні такі ознаки: а) спрямовуються на врегулювання конкретних (одиничних) актів соціальної поведінки; б) поширюються лише на персонально визначених суб`єктів; в) містять індивідуальні приписи (веління, дозволи), розраховані на врегулювання лише окремої, конкретної життєвої ситуації, тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією; г) не передбачають повторного застосування одних і тих самих юридичних засобів; д) не мають зворотної дії в часі.

Цей висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2019 у справі № 522/22780/16-а, від 26 листопада 2019 у справах № 826/4630/18 та № 183/6195/17, від 11 грудня 2019 у справі № 369/7296/16-а, від 21 грудня 2019 у справі № 826/14366/15, від 04 березня 2020 № 450/1236/17.

Аналогічна правова позиція щодо визначення поняття нормативно-правового акта викладена у рішеннях Конституційного Суду України від 27 грудня 2001 №20-рп/2001 у справі про укази Президії Верховної Ради України щодо Компартії України, зареєстрованої 22 липня 1991 (абзац перший пункту 6 мотивувальної частини), від 23 червня 1997 № 2-зп у справі про акти органів Верховної Ради України (абзац четвертий пункту 1 мотивувальної частини), від 16 квітня 2009 № 7-рп/2009 у справі про скасування актів органів місцевого самоврядування (пункт 4 мотивувальної частини).

Підсумовуючи, слід зазначити, що загальний характер юридичних норм, встановлених або санкціонованих державою у нормативно-правових актах, полягає у тому, що ці норми розраховані на регулювання групи (виду) кількісно невизначених суспільних відносин, адресовані кількісно невизначеному колу неперсоніфікованих суб`єктів, не вичерпують свою обов`язковість певною кількістю її застосувань, тобто юридично діють безперервно, а їх чинність скасовується за спеціальною процедурою чи припиняється через настання певної події або дати.

Між тим, суд зазначає, що наказ від 29.06.2021 № 373, яким затверджено відповідний перелік відомостей, що становлять службову інформацію, є організаційно-розпорядчим актом внутрішньо-спрямованого змісту, який не є нормативно-правовим або індивідуальним актом, що виключає можливість визнання незаконними п.п. 1.2 та 4.3 Переліку. Відповідно до положень ст.245 КАС України, на думку суду, такий пункт Переліку може бути визнаний лише протиправним.

За таких умов, позивачем помилково обрано спосіб захисту свого порушеного права, що виключає можливість задовольнити його позовні вимоги у сформованому вигляді.

Крім того, суд звертає увагу, що 03 грудня 2019 року Верховна Рада України з метою вдосконалення правових основ організації та діяльності Державного бюро розслідувань, прийняла Закон №305-IX "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення діяльності Державного бюро розслідувань" (далі Закон №305-IX), який набрав чинності 27 грудня 2019 року.

Слід зазначити, що з дня набрання Закону України №305-ІХ чинності ДБР змінило свій правовий статус з центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган.

Кабміном України 13 травня 2020 року прийняв постанову №359 "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України у зв`язку з прийняттям Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань", згідно якої, зокрема, Державне бюро розслідувань виключається з переліків центральних органів виконавчої влади, затверджених нормативно-правовими актами Кабміну України.

Враховуючи приписи Указу Президента України від 03 жовтня 1992 року №493 "Про державну реєстрацію нормативно - правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади", п.3 Положення про державну реєстрацію нормативно - правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року №228 Мінюст України здійснює виключно державну реєстрацію нормативно - правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади, а також інших органів, акти яких відповідно до законодавства підлягають державній реєстрації

За таких умов не лише правова суть та зміст наказу від 29.06.2021 № 373, а і правовий статус ДБР свідчать про відсутність підстав для його реєстрації в Мінюсті України.

Крім того, суд вважє за необхідне також вказати, що відповідно до пункту 9 частини 5 статті 160 КАС України в позовній заяві позивач має зазначити обґрунтування порушення оскаржуваним рiшенням або дiями суб`єкта владних повноважень його прав, свобод чи законних інтересів.

Однак ОСОБА_1 не окреслено, та не конкретизовано які саме його права, та охоронювані законом iнтереси, порушило ДБР, зокрема, пунктами 1.2 та 4.3 Переліку № 373.

Віднесення пунктом 4.3 Переліку до інформації для службового користування вiдомостей щодо проходження служби особами рядового начальницького складу органу ДБР жодним чином не порушує будь-яких прав позивача, у тому числі прав на доступ до конкретної, предметно-визначеної публічної інформації, передбачених Законом України «Про доступ до публічної iнформацiї».

За таких обставин, вимоги в частині визнання протиправними дій в.о. директора Державного бюро розслідувань ОСОБА_2 щодо оприлюднення без державної реєстрації пунктів 1.2, 4.3 Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територiальних управлiннях Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом Державного бюро розслідувань вiд 29.06.2021р. № 373 та визнання незаконним пункти 1.2, 4.3 Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управлiннях Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом Державного бюро розслідувань вiд 29.06.2021р. № 373 не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності виконуючого обов`язки начальника відділу органiзацiї прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Лесика Андрія Йосиповича по відмові у наданні інформації на запит на інформацію ОСОБА_1 від 29 листопада 2021 року про надання копій документів, які були підставою надання вiдповiдi керівника Управління внутрiшнього контролю Богдана Чобітка №Т-3317/10-10-01-4208/21 вiд 29.11.2021р. на скарги ОСОБА_1 та зобов`язання Державного бюро розслідувань надати копії документів, які були підставою надання вiдповiдi керiвника Управління внутрішнього контролю Богдана Чобітка №T-3317/10-10-01-4208/21 вiд 29 11 2021р. на скарги ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.

Відповідно до положень п. 1.2., 4.3. Наказу ДБР №373 від 29.06.2021 року до відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань належать: відомості про персональні переліки, посади та персональні дані осіб рядового і начальницького складу; належність до режимно-секретних підрозділів, підрозділів внутрішнього контролю, підрозділів, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, домашні адреси працівників органу ДБР; відомості про розробку та зміст заходів, що розкривають конкретні методи роботи щодо запобігання корупційним правопорушенням, та аналітичну (прогнозовану) інформацію за їх результатами, розголошення яких може спричинити негативні наслідки та завдати шкоди репутації або правам інших осіб.

Суд зауважує, що наказ ДБР №373 від 29.06.2021 року є чинним, а відтак, підстави для не врахування його у спірних правовідносинах - відсутні.

В свою чергу, можливість віднесення інформації до конфіденційної, таємної чи службової не слід розуміти, як єдину достатню підставу для обмеження доступу до конкретної інформації, що містить ознаки будь-якого із названих видів інформації.

Запровадження обмеження доступу до конкретної інформації за результатами розгляду запиту на інформацію допускається лише за умови застосування вимог пунктів 1- 3 частини 2 статі 6 Закону України №2939-VI.

За умови додержання сукупності всіх трьох підстав може бути обмежено доступ до інформації (постанова Пленуму Вищого адміністративного суду України №10 від 29 вересня 2016 року «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації»).

У відзиві на позовну заяву відповідачем наголошувалося, що з проведеного «трискладового тесту» пункти 1.2., 1.4., 1.8. Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань вбачається, що:

1. Обмеження доступу до таких відомостей, які є інформацією з обмеженим доступом-конфіденційною інформацією, відповідає захищеним інтересам конкретних фізичних осіб - осіб рядового та начальницького складу ДБР щодо захисту їхньої службової репутації, а також щодо захисту їх особистого і сімейного життя (персональних даних про них). При цьому, беручи до уваги статус ДБР, як правоохоронного органу, специфіку завдань, які вирішує ДБР, особливий характер служби в ДБР, умови правового захисту працівників ДБР, обмеження доступу до таких відомостей відповідає правомірному інтересу держави Україна в особі осіб рядового та начальницького складу ДБР щодо запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням;

2. Можливість завдання істотної шкоди захищеним інтересам зазначених конкретних фізичних осіб, як і правомірним інтересам держави Україна в особі зазначених осіб, як осіб рядового та начальницького складу ДБР, конкретно полягає у можливості маніпулювання відповідними відомостями, які є інформацією з обмеженим доступом-конфіденційною інформацією, з боку третіх не доброчесних осіб, з метою опосередкованого (через коло рідних та близьких осіб; за допомогою засобів масової інформації тощо) та/або безпосереднього впливу на осіб рядового та начальницького складу ДБР, як на фізичних осіб, з метою схилення їх, як осіб рядового та начальницького складу ДБР, до прийняття тих чи інших рішень з неналежним дотриманням/недотриманням/порушенням вимог законодавства на користь таких не доброчесних осіб, що може призвести до створення передумов для спроб та намагань використати в інтересах певних сил діяльність ДБР, підвищення рівня дезорганізації діяльності ДБР, зростання ризиків виникнення тиску (впливу) на осіб, причетних до виконання завдань слідства та оперативно-розшукової діяльності, зростання ризиків поширення хабарництва, корупції та її проявів у лавах ДБР тощо. Як наслідок, надання вищевказаних відомостей у реальному часі відкриє необмеженому колу осіб інформацію про проходження служби конкретними працівниками ДБР (призначення, переведення, звільнення тощо), що, у свою чергу, матиме прямий причинно-наслідковий зв`язок із зазначеною вище потенційно-конкретною істотною шкодою. Зважаючи на специфіку завдань, які вирішує ДБР, вказана шкода є істотною, а ймовірність її настання внаслідок надання доступу до вищевказаних відомостей є достатньо високою;

3. Зазначена вище потенційно-конкретна істотна шкода від надання таких відомостей значною мірою переважає суспільний інтерес в їх отриманні.

Враховуючи вищевикладене, суд погоджується з твердженнями відповідача, що обмеження доступу до публічної інформації може здійснюватися відповідно до закону для захисту, зокрема, репутації або прав інших людей, підтримання авторитету правоохоронного органу, якщо розголошення такої інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам, і така шкода від оприлюднення відповідної інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

При цьому, суд звертає увагу, що Управлінням внутрiшнього контролю Державного бюро розслідувань для перевірки інформації, викладеної у скаргах ОСОБА_1 вiд 05.11.2021р. вх. № Т-3317 та вiд 06.11.2021р. вх. № T-3323, одержувались відомості щодо досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000951.

В свою чергу, суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08.04.2020 р. по справі № 826/7244/18, згідно з якою КПК України регламентує спеціальний порядок доступу (ознайомлення) учасників кримінального провадження з інформацією, створеною (одержаною) у ході досудового розслідування та судового провадження відповідної кримінальної справи. Інші особи, які не є учасниками кримінального провадження, можуть реалізувати своє право на отримання відповідної інформації за наявності підстав, передбачених ч. 1 ст. 222 КПК України. Отже, частина запитуваної інформації, яка є наслідком проведення досудового розслідування у конкретному кримінальному провадженні, містить таємницю досудового розслідування, отримати яку можливо виключно в порядку, визначеному КПК України.

За таких обставин суд погоджується з доводами відповідача, що запитувана інформація відноситься до інформації з обмеженим доступом.

При цьому, суд звертає увагу, що запит позивача датовано 05.12.2021 року, а не як останній зазначає в прохальній частині позовної заяви - 29.11.2021р.

Враховуючи вищевикладене, з огляду на вказані обставини, суд дійшов висновку про те, що відповідач правомірно та у порядку передбаченому чинним на момент спірних правовідносин законодавством відмовив у наданні інформації на запит позивача від 05.12.2021 року про надання копій документів, які були підставою надання вiдповiдi керівника Управління внутрiшнього контролю Богдана Чобітка №Т-3317/10-10-01-4208/21 вiд 29.11.2021р. на скарги ОСОБА_1 , як наслідок не належить до задоволення і вимога про зобов`язання Державного бюро розслідувань надати копії документів, які були підставою надання вiдповiдi керiвника Управління внутрішнього контролю Богдана Чобітка №T-3317/10-10-01-4208/21 вiд 29 11 2021р. на скарги ОСОБА_1 .

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно ч.ч.1, 3 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З урахуванням висновку суду про відмову у задоволенні позову, та те, що позивач звільнений від сплати судового збору суд зазначає про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 8, 9, 10, 77, 90, 139, 242-246, 250, 251, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Виконуючого обов`язки начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Лесик Андрія Йосиповича, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2, Державного бюро розслідувань про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, визнання протиправними дій щодо оприлюднення без держаної реєстрації п.п. 1.2, 4.3 Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом Державного бюро розслідувань № 373 від 29.06.2021р., визнання незаконними п.п. 1.2, 4.3 Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом Державного бюро розслідувань № 373 від 29.06.2021р. - відмовити.

Порядок і строки оскарження рішення визначаються ст.ст.293, 295 КАС України.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.255 КАС України.

Суддя Самойлюк Г.П.

.