Справа № 200/11067/21
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2022-10-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2022 року справа №200/11067/21

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Компанієць І.Д. (суддя-доповідач),

суддів Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 січня 2022 року у справі №200/11067/21 (головуючий І інстанції Дмитрієв В.С.) за позовом ОСОБА_1 до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про визнання дії та бездіяльності протиправними, стягнення сум, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог (а.с.108-109) просила:

-визнати дії та бездіяльності відповідача протиправними;

-стягнути з відповідача недоплачені відпускні у сумі 21795,57 грн. та компенсацію за невикористані відпустки при звільненні у сумі 10807,55 грн.

В обґрунтування позову зазначила, що у листопаді 2020 року її звільнено з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області.

Відповідно до наказу про звільнення позивачу належала компенсація за невикористану відпустку. Однак, відповідач протиправно не провів з позивачем остаточного розрахунку при звільненні.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 січня 2022 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Харків) щодо не здійснення остаточного розрахунку при звільненні з позивачем.

Стягнуто зі Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_1 невиплачені при звільненні грошові кошти у розмірі 31847,15 грн. з відрахуванням обов`язкових податків і зборів.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з судовим рішенням відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

Обґрунтування апеляційної скарги.

Ліквідаційною комісією Головного територіального управління юстиції у Донецькій області не були передані до Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Харків) боргові зобов`язання відносно позивача, тому підстави для виплати коштів міжрегіональним управлінням відсутні.

Крім того суд першої інстанції не звернув увагу, що відповідач здійснює виплати тільки в межах бюджетних асигнувань.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

З огляду на наведене суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції тільки в межах доводів апеляційної скарги відповідача, не надаючи оцінку рішенню в тій частині, яка сторонами не оскаржується.

Враховуючи режим роботи суддів та працівників апарату Першого апеляційного адміністративного суду з часу введення на території України правового режиму воєнного стану, з метою збереження життя та здоров`я, а також забезпечення безпеки суддів та працівників апарату суду, дана постанова прийнята колегією суддів за умови наявної можливості доступу колегії суддів до матеріалів адміністративної справи.

Сторони про дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає заяву у порядку письмового провадження.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача,перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановив наступне.

Фактичні обставини справи.

Наказом Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 26 листопада 2020 року № 115/1 ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника Управління начальника відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Донецькій області з виплатою компенсації за частину невикористаної щорічної відпустки у кількості 13 днів.

Листом від 11.12.2020 року №403-10 Головне територіального управління юстиції у Донецькій області повідомило позивача про здійснення донарахування сум відпускних, компенсації за дні невикористаної відпустки та лікарняних. Зазначені суми замовлені та після отримання будуть негайно сплачені.

Листом від 13.01.2021 року №Пі-Ж-490 Головне територіального управління юстиції у Донецькій області повідомило позивача, що загальна сума яка має складати за 13 днів компенсації за невикористанні дні відпустки складає 16278, 99 грн.

Листом від 28.01.2021 року №Пі-Ж-52 Головне територіального управління юстиції у Донецькій області повідомило позивача, що управлінням здійснено розрахунок недоотриманих коштів при звільненні, з урахуванням безспірного списання, а саме:

-відпускні 18999,12 грн.

-компенсація за перші 5 днів 3722,29 грн.

-загальна сума 31847,15 грн.

Листом від 8.12.2020 року №196/10-21 Головне територіального управління юстиції у Донецькій області звернулося до Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Харків) з приводу збільшення кошторисних призначень для остаточного розрахунку із колишніми працівниками, зокрема, із ОСОБА_1 32259,96 грн.

Листом від 28.01.2021 року №Пі-Ж-55 Головне територіального управління юстиції у Донецькій області повідомило позивача про те, що розмір недоотриманих коштів при звільненні складає 31847,15 грн.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, виходив з того, що на час розгляду справи відповідач не виконав свій обов`язок перед позивачем щодо розрахунку при звільнені у повному обсязі, тому підлягає стягненню на користь позивача компенсація за невикористану відпустку та відпускні.

Оцінка суду.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За приписами статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Законом України від 15.11.1996 № 504/96-ВР "Про відпустки" (далі - Закон № 504/96-ВР) визначені державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно зі статтею 4 Закону № 504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 24 Закону № 504/96-ВР).

Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 КЗпП України.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Наведена норма встановлює прямий обов`язок роботодавця провести з працівником повний розрахунок в день звільнення та завчасно письмово повідомити його про відповідні нараховані суми до моменту їх фактичної виплати. Таке повідомлення дозволяє усунути розбіжності у проведених роботодавцем і працівником розрахунків та уникнути потенційного спору.

Згідно статті 1 Закону України «Про державну службу», державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

На підставі частини першої статті 3 Закону України «Про державну службу», цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Положеннями статті 5 Закону України «Про державну службу», встановлено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Як свідчать матеріали справи відповідачем при звільненні позивача не здійснена виплата їй усіх сум, що підлягають виплаті при звільненні, яка складає суму 31847,15 грн - компенсація за невикористані відпустки та недоплачені відпускні.

Оскільки відповідач не виконав свій обов`язок щодо повного розрахунку з позивачем при її звільнені, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання протиправної бездіяльності відповідача та стягнув несплачені при звільненні кошти на користь позивача.

Крім того, суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 9 жовтня 2019 року №870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції за переліком та утворити як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції за переліком. Так, згідно вказаної вище постанови, Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) є правонаступником, зокрема Головного територіального управління юстиції у Донецькій області.

29 жовтня 2019 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань внесено запис про реєстрацію Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) ().

20 квітня 2021 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань внесено запис про припинення Головного територіального управління юстиції у Донецькій області.

Таким чином, правонаступником Головного територіального управління юстиції у Донецькій області є Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків), тому саме воно повинно виплатити позивачу компенсацію за невикористані дні відпустки та відпускні в розмірі 31847,15 грн.

Суд не приймає посилання апелянта на відсутність відповідного бюджетного фінансування для виплати коштів позивачу з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених закономі загальними принципами міжнародного права.

У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 рішення від 08 листопада 2005 року, заява № 63134/00).

Реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно - правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Крім того, суд зауважує, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на повний розрахунок з ним при звільненні. Звільнення особи жодним чином не позбавляє її права на отримання всіх виплат, на які вона мала право, проте, не отримала під час трудових відносин з суб`єктом владних повноважень.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки судове рішення в межах доводів апеляційної скарги є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для її задоволення та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 січня 2022 року у справі №200/11067/21- залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 січня 2022 року у справі №200/11067/21 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття 27 жовтня 2022 року.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення в порядку, визначеному ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 27 жовтня 2022 року.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді А.В. Гайдар

Е.Г. Казначеєв