Справа № 640/12236/20
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2022-10-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2022 року м. Київ № 640/12236/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Мазур А.С., розглянувши у порядку у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу:

за позовомОСОБА_1
до Військової частини НОМЕР_1
провизнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд: визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 04.03.2020 по 26.03.2020;зобов`язати військову частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.03.2020 по 26.03.2020.

Ухвалою Окружного адміністративного суду від 10.06.2020 відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд якої вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Позовні вимоги вмотивовано тим, що відповідач всупереч приписам статті 116 Кодексу законів про працю України не виплатив позивачу у день звільнення усі належні йому суми, а саме компенсацію за неотримане речове майно та одноразову грошову допомогу при звільненні. З огляду на викладене відповідач зобов`язаний виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в її задоволенні, стверджуючи що у повному обсязі провів розрахунок з позивачем при його звільненні. Зауважив, що відповідним структурним фінансово-економічним підрозділом військової частини НОМЕР_1 вжито усіх необхідних заходів для виплати позивачу компенсації за неотримане речове майно, а саме подано відповідну заявку до Центрального управління речового забезпечення для необхідних коштів, після надходження яких їх виплачено позивачу. До того ж компенсація за неотримане речове майно не входить в структуру грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України. Натомість стверджує, що одноразову грошову допомогу при звільненні позивачу виплачено в межах строків, установлених Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260. Тому протиправна бездіяльність відповідача відсутня. Стверджував, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України, оскільки останній не поширює свою дію на військовослужбовців та прирівняних до них осіб.

У відповіді на відзив позивач наполягав на обґрунтованості позовних вимог, заперечуючи доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву.

Ознайомившись із матеріалами справи, суд встановив, що позивач проходив військову службу на посаді заступника начальника відділу організації застосування безпілотних авіаційних комплексів центру планування та координації вогневого ураження противника військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 21.02.2020 №107 позивача звільнено з військової служби у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04.03.2020 №22 позивача виключено із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та направлено його для зарахування на військовий облік до Солом`янського районного у місті Києві військового комісаріату.

При цьому судом не встановлено надання позивачем згоди на виключення його зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 до проведення з ним усіх необхідних розрахунків.

У грошовому атестаті позивача від 05.03.2020 №2 зазначено про виплату йому:

- грошової допомоги на оздоровлення за 2020 рік в розмірі 28 407,00 грн.;

-матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік в розмірі 1480,00 грн.;

- одноразової грошової допомоги в разі звільнення з військової служби в розмірі 397 705,00 грн.

Згідно з довідкою Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» від 30.05.2020 №3AFBQKPEPDBSG8NH на картковий рахунок позивача від військової частини НОМЕР_1 18.03.2020 надійшли та були зараховані кошти в розмірі 11 299,00 грн. та 517 155,20 грн., зазначені як заробітна плата. Згідно з довідкою цього ж банку від 30.05.2020 №МРК63902L6F3S147 на картковий рахунок позивача надійшли та були зараховані кошти в розмірі 75 222,05 грн., зазначені як компенсація за неотримане речове майно.

Вирішуючи даний спір, суд виходить із на, викладені у відзиві на позов.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи, повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначаються Законом України № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 (далі Закон №2011-ХІІ).

Згідно з частиною першою статті 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з частинами другою, третьою статті 9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять такі види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до статті 9-1 Закону України №2011-ХІІ речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Порядок №260)

Відповідно до пункту 2 Порядку №260 грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.

До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; премія.

До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди; допомоги.

Пунктом 3 розділу І Порядку № 260 визначено, що підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є: штат військової частини (установи, організації) (далі - військова частина); накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження; накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення; накази про присвоєння військових звань; грошовий атестат або довідка про грошові виплати (за винятком осіб, призваних (прийнятих) на військову службу за контрактом, у тому числі під час проходження строкової військової служби).

Згідно з приписами пункту 7 розділу І Порядку №260 військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно. В наказах про виключення зі списків особового складу обов`язково зазначається про виплату одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Відповідно до пункту 8 розділу І Порядку №260 грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців. Грошове забезпечення виплачується: щомісячні основні та додаткові види - в поточному місяці за минулий; одноразові додаткові види - в місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату (з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України). Грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника) (далі - командир).

Пунктом 1 розділу ХХХІ Порядку №260 визначено, що грошове забезпечення у разі звільнення з військової служби виплачується військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі грошового забезпечення, передбаченого для займаної посади з дня одержання військовою частиною наказу чи письмового повідомлення про звільнення до дня виключення наказом зі списків особового складу включно, але не більше ніж до дня здавання справ та посади (в межах установлених Міністром оборони України строків) або до дня закінчення щорічної відпустки, яка надається після здавання справ та посади.

Окрім того, пунктом 1 розділу XXXII Порядку №260 також визначено, що одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Також постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок № 178), який визначає механізм виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку і Управління державної охорони (далі - військовослужбовці) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - грошова компенсація).

Відповідно до пунктів 3-5 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Пунктом 4 розділу ІІІ Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 №232 (далі - Інструкція №232), встановлено, що військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна. Порядок виплати грошової компенсації здійснюється відповідно до вимог Порядку №178. Грошова компенсація замість речового майна, що підлягає видачі, виплачується на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, форма якої наведена у додатку до Порядку №178, яка видається речовою службою військової частини, виходячи із заготівельної вартості цих предметів.

За змістом пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Таким чином, у разі звільнення військовослужбовця з військової служби, у нього виникає право, зокрема, на одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби та на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

З матеріалів справи вбачається, що про виплату позивачу одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби в розмірі 397705,00 грн. зазначено в його грошовому атестаті від 05.03.2020 №2, а про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно в розмірі 76 357,56 грн. - в наказі командира військової частини А3105 №17.

Окрім того, на підставі аналізу вищевказаних правових норм, суд дійшов висновку, що грошове забезпечення позивача, у тому числі й вищевказана одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби та грошова компенсація за неотримане речове майно, мало бути виплачено йому в день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Оскільки позивач згоди про виключення зі списків особового складу військової частини до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не надавав, то станом на день його виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , тобто 04.03.2020, відповідач повинен був провести з ним повний розрахунок. Проте, як встановлено судом вище,

вказані вище види грошового забезпечення були виплачені позивачу після звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу, а саме 18 та 26.06.2020, тобто

відповідачем не здійснено своєчасного розрахунку при звільненні позивача.

З огляду на вищевикладене суд критично сприймає доводи відповідача про проведення ним належним чином розрахунку із позивачем у зв`язку з його звільненням з військової служби.

Необхідно зазначити, що жоден із вказаних нормативно-правових актів не врегульовує питання щодо відповідальності військовими частинами, іншими підрозділами Збройних Сил України за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовця.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Зважаючи на те, що нормами спеціального законодавства не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовця, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи Кодексу законів про працю України, зокрема, стаття 116 та 117 (далі - КЗпП України).

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 18.04.2019 у справі №806/889/17.

Так, згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Зважаючи на зміст трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними працівникові при звільненні сум» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових відносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

При цьому Верховний Суд України у постанові від 15.09.2015 у справі №21-1765а15 сформулював правовий висновок згідно з яким непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово розглядала питання щодо відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносин, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду, однак, жодного разу не знаходила підстав для такого відступу (справи №821/1083/17, № 810/451/17).

Ураховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне застосувати вказаний правовий висновок Верховного Суду України при розгляді даної справи.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання.

В постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19 Верховний Суд вказав, що компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України. Таким чином, застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.

Зважаючи на викладене, доводи відповідача про те, що положення КЗпП України не підлягають застосуванню при вирішенні даного спору відхиляються судом як необґрунтовані.

Оскільки відповідач станом на день виключення позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , тобто 04.03.2020, не виплатив усі належні йому грошові кошти, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною другою статті 117 КЗпП України, за весь період, протягом якого ці кошти не виплачувались.

При цьому суд не погоджується з твердженням позивача, що цей період тривав з 04.03.2020 по 26.03.2020. Наведене обґрунтовується тим, що 04.03.2020 позивача виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , отже, цей день уважався останнім днем його служби, тому перебіг згаданого період розпочався з наступного дня після звільнення, а саме з 05.03.2020.

Як встановлено судом з вищевказаних довідок Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватанк», зарахування грошових коштів на карткових рахунок позивача відбулося 26.03.2020, отже, перебіг період несвоєчасного розрахунку з позивачем завершився днем, який передував цьому розрахунку, а саме 25.03.2020.

Відтак, несвоєчасний розрахунок відповідача із позивачем тривав з 05.03.2020 по 25.03.2020, і саме за цей період відповідач зобов`язаний сплатити позивачу середній заробіток.

Оскільки між сторонами не існувало спору стосовно розміру належних позивачу при звільненні коштів, то суд погоджується з позивачем, що відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України відповідач в такому разі повинен був виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відтак, невиплата відповідачем цих коштів свідчить про його протиправну бездіяльність.

Проте, ураховуючи, що позивач невірно визначив період несвоєчасного розрахунку, суд уважає за можливе частково задовольнити вимогу позивача про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 04.03.2020 по 26.03.2020, визнавши протиправною бездіяльність відповідача у зв`язку з ненарахуванням та невиплатою ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 05.03.2020 по 25.03.2020.

Позивач не визначив у позовній заяві розмір середньомісячного заробітку, який належить стягнути на його користь з відповідача.

В постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, що з метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 16.01.2019 у справі №802/1052/17-а, за відсутності іншого законодавства розрахунок розміру середнього заробітку слід проводити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100).

Пунктом 2 вказаної постанови установлено, що чинність цієї постанови поширюється на підприємства, установи і організації усіх форм власності.

Згідно з підпунктом «л» пункту 1 Порядку №100 цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується і в інших (не передбачених пунктом 1) випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Відповідно до пункту 2 Порядку №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно із пунктом 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Пунктом 7 Порядку №260 визначено, що розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Аналізуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що оскільки позивач отримував не заробітну плату, а саме грошове забезпечення, а грошове забезпечення військовослужбовців розраховується за календарні дні, а не робочі, а також те, що пункт 8 Порядку №100 передбачає використання як робочих, так і календарних днів при розрахунку виплат, що проводяться виходячи із середньої заробітної плати, у зв`язку з цим суд дійшов висновку про обрахування періоду затримки розрахунку саме в календарних днях.

Як встановлено судом період затримки розрахунку з позивачем тривав з 05.03.2020 по 25.03.2020, що становить 21 календарний день.

Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_1 від 14.09.2022 №313/9/5834 середньоденне грошове забезпечення позивача становить 377, 08 грн.

Отже, розмір середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить 7918, 84 грн. (377, 08 грн. х 21 день).

Проте, суд вважає за необхідне вказати на те, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього грошового забезпечення позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім грошовим забезпеченням працівника, те що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 18.07.2018 у справі №825/325/16, від 30.11.2020 у справі №480/3105/19 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.

Загальний розмір належних позивачеві виплат, зокрема, грошової компенсації за неотримане речове майно складав одноразової грошової допомоги у зв`язку зі звільненням з військової служби, про які він зазначив у позовній заяві, становить відповідно 76 367,56 грн. та 397 705,00 грн., що разом становить 474 072,56 грн. без вирахування необхідних податків та зборів.

Водночас, з вищевказаних довідок Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» вбачається, що на картковий рахунок позивача від відповідача несвоєчасно надійшли та були зараховані банком 18 та 26.03.2020 кошти на загальну суму 603 606,25 грн. після вирахування відповідних податків та зборів, тобто в розмірі, більшому, ніж зазначив позивач у позовній заяві.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що стягнення з відповідача на користь позивача визначеного судом середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 7918, 84 грн. буде справедливим з метою поновлення порушених його прав, за захистом яких він звернувся до суду.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

За змістом статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Позивач відповідно до статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору як ветеран війни - учасник бойових дій, тому питання про відшкодування йому витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору за подання до адміністративного суду цього позову відсутні.

Водночас матеріалами справи підтверджується, що позивачем понесені витрати в розмірі 3 600,00 грн., пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги у цій справі, наданою йому адвокатом Острицьким А.О. відповідно до договору про надання правової допомоги від 25.05.2020 та додаткової угоди від 25.05.2020. Оплата позивачем професійної правничої допомоги в указаному розмірі підтверджується актом виконаних робіт від 12.06.2020 та дублікатом квитанції від 01.06.2007. При цьому суд хоча й дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову, однак уважає за доцільне відшкодувати позивачу сплачені ним кошти за отриману професійну правничу допомогу в повному розмірі, тобто 3600,00 грн., оскільки даний спір виник через винні дії відповідача, а відмова у задоволенні частини позовних вимог стосується зумовлена лише невірним визначенням позивачем періоду (на два календарних дні більше), упродовж якого відповідач не проводив з ним розрахунок у зв`язку зі звільненням.

Частиною другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Оцінивши за правилами ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 72, 77, 90, 94, 132, 139, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у період з 05.03.2020 по 25.03.2020.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.03.2020 по 25.03.2020 в розмірі 7918 (сім тисяч дев`ятсот вісімнадцять) грн 84 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 6, код ЄДРПОУ НОМЕР_3 )) судові витрати в розмірі 3 600,00 грн. (три тисячі шістсот гривень 00 коп.).

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя А.С. Мазур