Справа № 200/13077/21
Суддя: Ушенко С.В.
Дата ухвалення: 2022-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2022 року Справа№200/13077/21

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Ушенка С.В., розглянувши у письмовому провадженні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (; юридична адреса: 84122, Донецька обл., м. Слов`янськ, пл. Соборна, буд. 3) про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправною відмови Відділу обслуговування громадян № 11 (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області у призначенні пенсії, викладеної у листі № 0500-1601-8/40454 від 22.07.2021, та зобов`язання повторно розглянути заяву від 04.12.2020 про призначення пенсії і зарахувати до спеціального страхового стажу періоди роботи з 08.04.1992 по 20.02.2001, з 01.11.2001 по 10.03.2015 у подвійному розмірі відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

В обґрунтування позову посилається на те, що робота у період з 08.04.1992 по 20.02.2001 та з 01.11.2001 по 10.03.2015 за професією медичної сестри-анестезиста відділення анестезіології та інтенсивної терапії дає їй право на пенсію із зарахуванням стажу роботи у подвійному розмірі. Проте, відповідачем під час повторного розгляду її заяви про призначення пенсії від 04.12.2020, на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18.03.2021 у справі № 200/1659/21-а, протиправно, на її думку, не зараховано спірні періоди роботи у подвійному розмірі відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

В матеріалах справи наявний відзив Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на позовну заяву, вмотивований тим, що для зарахування до страхового стажу у подвійному розмірі вказаного вище періоду роботи немає законних підстав, оскільки доказів про роботу у реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я з 08.04.1992 по 20.02.2001 та з 01.11.2001 по 10.03.2015 позивачем не подано, а на професію медсестри-анестезиста у відділенні анестезіології та реанімації дія статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" не поширюється. З таких підстав просить відмовити у задоволенні позову.

В матеріалах справи наявна відповідь позивача на відзив, відповідно до якої позивач вважає доводи відповідача необґрунтованими, оскільки, не дивлячись на неодноразові роз`яснення Міністерства охорони здоров`я України (від 08.12.2006 № 10.01.09/2209, від 30.05.2006 № 10.03.68/963, від 24.01.2007 № 10.03.67/135, від 02.12.2006 № 10.01.09/2209), відповідно до яких робота в анестезіологічних відділеннях прирівнюється до роботи в реанімаційних відділеннях та повинна зараховуватися у подвійному розмірі, не враховуючи вже стійку практику розгляду судами справ зазначеної категорії, Пенсійний фонд продовжує порушувати право працівника на призначення пенсії за вислугу років.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 11.10.2021 вказану позовну заяву залишено без руху та надано десятиденний строк з дня отримання ухвали для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 10.11.2021 продовжено строк для усунення недоліків позовної заяви у справі.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 07 грудня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ухвали суду від 10.01.2022 справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначене на 09.02.2022.

09.02.2022 підготовче засідання у справі відкладене на 04.03.2022.

04.03.2022 підготовче засідання у даній адміністративній справі не відбулось у зв`язку з введенням воєнного стану, обстрілами міста Слов`янська та веденням активних бойових дій на території Донецької області, з метою недопущення випадків загрози життю, здоров`ю та безпеці учасників справи.

Ухвалою 12 липня 2022 року суд відклав підготовче засідання у справі у зв`язку із запровадженням на території України воєнного стану.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2022 року призначено підготовче засідання в адміністративній справі на 17 жовтня 2022 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2022 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті без участі сторін у письмовому провадженні.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , про що свідчить копія паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 , наявна в матеріалах справи.

Відповідач в даних правовідносинах є суб`єктом владних повноважень у відповідності до приписів п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України.

04 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Ясинуватського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області із заявою №922 про призначення пенсії за віком.

07 грудня 2020 року Ясинуватським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області прийняте рішення №550 про відмову в призначенні пенсії через відсутність необхідного спеціального стажу роботи. Зазначено, що до спеціального стажу не зараховано період з 21.08.1996 по 20.02.2001, оскільки не надано документ, що підтверджує роботу ОСОБА_1 на посаді, яка дає право на пенсію за вислугу років. Страховий стаж заявниці складає 36 років 1 місяць 21 день, спеціальний 24 роки 0 місяців 9 днів.

Не погоджуючись з рішенням Ясинуватського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області позивач звернулася до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом про визнання дій Ясинуватського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області неправомірними.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду (справа №200/1659/21-а від 18.03.2021) позовні вимоги задоволені - Ясинуватське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області зобов`язано повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 04.12.2020 із зарахуванням періоду роботи з 21.08.1996 но 20.02.2001 до спеціального стажу, визначеного п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18.03.2021 у справі № 200/1659/21-а Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області листом повідомило позивача про повторний розгляд її заяви від 04.12.2020 за №922 про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. 2-1 розділу XV «Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». На думку відповідача страховий стаж заявниці відповідно до наданих документів складає 29 років 7 місяців 8 днів, спеціальний 21 рік 11 місяців 26 днів.

Як вбачається з трудової книжки позивача серії НОМЕР_3 , позивач працювала з 08.04.1992 по 20.02.2001 та з 01.11.2001 по 10.03.2015 за професією медичної сестри-анестезиста відділення анестезіології та реанімації Ясинуватської центральної районної лікарні Донецької області, однак при призначенні пенсії вказаний період роботи не був зарахований до страхового стажу у подвійному розмірі у відповідності до статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV.

Громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, мають право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи (стаття 8 Закону № 1058).

Відповідно до статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Згідно із пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Згідно із статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так відповідно до приписів пунктів 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Крім того, відповідно до пункту 20 Порядку № 637, в тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Таким чином, надання уточнюючої довідки підприємств, установ, організації або їх правонаступників потрібно у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Суд звертає увагу на те, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Періоди роботи позивача за професією медичної сестри-анестезиста відділення анестезіології та реанімації Ясинуватської центральної районної лікарні Донецької області з 08.04.1992 по 20.02.2001 та з 01.11.2001 по 10.03.2015 зазначені в її трудовій книжці.

Записи в трудовій книжці проведені у відповідності до вимог чинного законодавства, не містять виправлень, засвідчені відповідними печатками підприємства і дефектів їх вчинення не мають.

Окрім того, в матеріалах справи наявна довідка №4 від 25.01.2021 Ясинуватської центральної районної лікарні, яка на час розгляду справи перебуває на тимчасово непідконтрольній території України, якою засвідчено, що позивач з 07 квітня 1992 року по 20 лютого 2001 року працювала за професією медсестри-анестезиста відділення анестезіології та реанімації.

Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року № 909.

Так, відповідно до абзацу 2 цієї постанови лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад) лікарняних закладів, лікувально-профілактичних закладів особливого типу, лікувально-трудових профілакторіїв, амбулаторно-поліклінічних закладів, закладів швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладів переливання крові, закладів охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладів, санітарно-епідеміологічних закладів, діагностичних центрів мають право на пенсію за вислугу років при наявності спеціального стажу роботи не менше 25 років.

Розділом 2 Переліку встановлено, що до закладів охорони здоров`я відносяться: лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, санітарно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри.

В зазначених закладах і установах право на призначення пенсії за вислугу років мають право лікарі та середній медичний персонал.

Відповідно до примітки 2 цієї Постанови робота за спеціальністю в закладах, установах на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності та відомчої належності закладів і установ. В свою чергу, Переліком не передбачена необхідність підтвердження роботи в структурному лікувальному закладі для визначення чи підтвердження спеціального стажу. Крім того, Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 303 від 08 жовтня 1997 року проведено реорганізацію анестезіологічної служби у складі лікувально-профілактичних закладів охорони здоров`я. Замість відділень (груп) анестезіології реанімації та відділень реанімації і інтенсивної терапії були створені анестезіологічні відділення або відділення анестезіології, анестезіологічні відділення з ліжками (палатами) для інтенсивної терапії, анестезіологічні відділення інтенсивної терапії, вузькоспеціалізовані відділення інтенсивної терапії.

Згідно із роз`ясненням, наданим Міністерством охорони здоров`я і Міністерства праці та соціальної політики України у листах від 28 травня 2002 року № 10.02.11/450 і від 21 червня 2002 року № 02- 8863-08, період роботи працівників у відділеннях анестезіології та інтенсивної терапії враховуються до стажу у подвійному розмірі, як це передбачено статтею 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Положеннями статей 3, 16 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» визначено, що закладами охорони здоров`я є підприємства, установи та організації, завданням яких є забезпечення різноманітних потреб населення в галузі охорони здоров`я шляхом подання медико-санітарної допомоги, включаючи широкий спектр профілактичних і лікувальних заходів або послуг медичного характеру, а також виконання інших функцій на основі професійної діяльності медичних працівників.

Вищезазначене свідчить, що час роботи на посаді медсестри-анестезиста відділення анестезіології та реанімації Ясинуватської центральної районної лікарні Донецької області з 08.04.1992 по 20.02.2001 та з 01.11.2001 по 10.03.2015 зараховується у подвійному розмірі, як це передбачено статтею 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та з урахуванням приписів постанови Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року № 909.

Враховуючи зазначене, суд вважає протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області у зарахуванні у подвійному розмірі до стажу позивача періоди її роботи з 08.04.1992 по 20.02.2001 та з 01.11.2001 по 10.03.2015, оскільки вказані періоди роботи підтверджені записами у трудовій книжці позивача та відповідною довідкою.

Окрім визначеного, суд також звертає увагу на наступне.

Згідно з частиною 1 - 2 статті 4 Закону України від 15.04.2014 № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупований території України» (із змінами) (далі - Закон № 1207-VII) на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Частиною 1 статті 17 Закону № 1207-VII передбачено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені Законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.

Згідно зі статтею 18 Закону № 1207-VII громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та прав на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

На підставі статей 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», відповідно до яких документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizіdоu v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

У відповідності до частини 2 статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно із статтею 21 Конституції України усі люди є вільними у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Виходячи із зазначеного принципу та гарантування Конституцією судового захисту конституційних прав і свобод, судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ.

Враховуючи викладене, суд вважає, що органи Пенсійного фонду України повинні використовувати всі передбачені законом повноваження за для повного та об`єктивного розгляду заяви про призначення пенсії, виходячи з тих обставин, що склалися, чого відповідачем вчинено не було.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові або службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на те, що суд дійшов висновку про недоведеність відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, правомірності своїх рішень (підстави на які посилався відповідач щодо неврахування спірного періоду роботи позивача у подвійному розмірі не знайшли підтвердження під час розгляду справи та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами), позовні вимоги є обґрунтованими, відтак позов підлягає задоволенню.

Отже, з врахуванням проаналізованих доказів, встановлених правовідносин та відповідних норм законодавства суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки виконувана позивачем робота на посаді медичної сестри-анестезиста відділення анестезіології та реанімації Ясинуватської центральної районної лікарні Донецької області з 08.04.1992 по 20.02.2001 та з 01.11.2001 по 10.03.2015 за своїм характером відноситься до роботи, яка дає право на її зарахування до стажу роботи у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 8 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у випадку якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Як вбачається з матеріалів справи за подання адміністративного позову позивачем сплачено судовий збір у сумі 908,00 грн. відповідно до квитанції (копія) № 1 від 27.09.2021.

Таким чином, суд вважає за можливе покласти судові витрати, пов`язані з розглядом цієї справи, на відповідача, оскільки спір виник внаслідок його неправильних дій.

Враховуючи наведене вище, судовий збір у сумі 908,00 грн. підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст. ст. 2, 9, 72-77, 139, 241-246, 255, 263, 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (; юридична адреса: 84122, Донецька обл., м.Слов`янськ, пл. Соборна, буд. 3) про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити у повному обсязі.

Визнати протиправною відмову Відділу обслуговування громадян №11 (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (; юридична адреса: 84122, Донецька обл., м. Слов`янськ, пл. Соборна, буд. 3) у призначенні ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) пенсії за вислугу років, викладену у листі №0500-1601-8/40454 від 22.07.2021.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (; юридична адреса: 84122, Донецька обл., м. Слов`янськ, пл. Соборна, буд. 3) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) від 04.12.2020 про призначення пенсії із зарахуванням до спеціального страхового стажу періодів її роботи з 08.04.1992 по 20.02.2001 і з 01.11.2001 по 10.03.2015 у подвійному розмірі відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (; юридична адреса: 84122, Донецька обл., м. Слов`янськ, пл. Соборна, буд. 3) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 31 жовтня 2022 року.

Суддя С.В. Ушенко