Справа № 420/7720/22
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2022-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/7720/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

Головуючої судді Бойко О.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження справу за адміністративним позовом Громадянина СРВ ОСОБА_1 до Центрального Міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні, вирішив задовольнити адміністративний позов.

І. Суть спору:

Позивач, громадянин СРВ ОСОБА_1 , звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача, Центрального Міжрегіонального управління Державної Міграційної служби у м. Києві та Київської області, в якому просив:

1.Визнати протиправними дії та рішення Центрального Міжрегіонального управління Державної Міграційної служби у м. Києві та Київській області від 15.07.2020 № 156 про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 та скасувати його.

2.Зобов`язати Центральне Міжрегіональне управління Державної Міграційної служби у м. Києві та Київської області оформити ОСОБА_1 нову посвідку замість вилученої та знищеної посвідки серії НОМЕР_1 від 14.03.2014.

ІІ. Аргументи сторін.

(а) Позиція Позивача

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив наступне.

Позивач вважає, що відповідач порушив його права, оскільки протиправно позбавив його права постійно проживати в Україні. Приймаючи рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію, відповідач не врахував інтереси позивача та його родини, не поцікавився сучасним станом справ та не обтяжив себе доведенням такого рішення у належний та законний спосіб до самого позивача.

Позивач звертає увагу, що він є добропорядним іммігрантом, за 18 років постійного проживання в Україні законів не порушував, працює та сплачує податки, придбав житло, створив родину та разом із дружиною виховує двох малолітніх дітей, які є громадянами України.

При цьому, відповідач при прийняті спірного рішення, поставив позивача у залежність від реалізації прав та виконання обов`язків зовсім іншою особою бувшої дружини позивача з якою він не проживає на момент прийняття рішення 15 років. Будь-які можливі порушення з боку іншої особи не можуть і не повинні створювати для позивача негативні правові наслідки та не можуть бути підставою для скасування дозволу на імміграцію, які передбачені ст. 12 ЗУ «Про імміграцію».

(б) Позиція Відповідачів

11.07.2022 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

На думку відповідача, при прийнятті спірного рішення він діяв лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, оскільки п.1 ч.1 ст.12 ЗУ «Про імміграцію» визначено, що дозвіл на імміграцію в Україну може бути скасовано у разі, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

При цьому, позивачу надано дозвіл на імміграцію як чоловіку іммігрантки гр. СРВ ОСОБА_2 , якій в подальшому посвідка на постійне проживання визнана недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню. Таким чином, дозвіл на імміграцію в Україну наданий позивачу, як чоловіку іммігрантки, підлягає скасуванню.

(в) Відповідь на відзив

18.07.2022 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він зазначає, що відповідач при прийнятті спірного рішення був зобов`язаний встановити: чи були вчинені саме позивачем винні дії (а якщо так, то які конкретно); чи є суспільна потреба у позбавленні позивача права проживати в Україні; чи є необхідність або користь для держави у тому, щоб позивач був позбавлений дозволу або видворений з України. При цьому, відповідач не надав жодного доказу на підтвердження того, що рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну прийняте на підставі підроблених, або не чинних документів, а також не надав доказів про порушення позивачем норм чинного законодавства при подачі заяви про надання дозволу на імміграцію, оскільки важливим є дослідження питання чинності документів саме на момент подачі заяви у 2005 році, а не на момент прийняття у 2020 році рішення про скасування дозволу.

ІІІ Процедура та рух справи

21.06.2022 ухвалою Одеський окружний адміністративний суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження за правилами загального позовного провадження.

21.07.2022 суд ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, закрив підготовче провадження та продовжив розгляд справи по суті в порядку письмового провадження.

ІV. Обставини справи встановлені судом та докази на їх підтвердження

Позивач отримав дозвіл на імміграцію 25.02.2005 відповідно до п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію» як чоловік іммігрантки громадянки СРВ Донг ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (шлюб зареєстрований 03.05.2003) та був документований посвідками на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 25.02.2005, серії НОМЕР_1 від 14.03.2014.

Після розірвання шлюбу із громадянкою Донг ОСОБА_4 позивач 20.08.2011 зареєстрував шлюб з громадянкою України ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 . У вказаному шлюбі у подружжя народилось двоє дітей, яким підтверджено українське громадянство.

13.03.2014 позивач звернувся до Фастівського РВ ДМС України у Київській області із заявою про обмін посвідки та 14.03.2014 відповідач здійснив позивачу обмін бланку посвідки та видав нову мерії ІН НОМЕР_3 .

Наказом Голови ДМС України від 30.11.2015 № 151 «Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання» посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_4 від 26.03.2003 видана громадянці СРВ ОСОБА_2 визнана недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню.

У 2020 році позивач звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про прийняття до Українського громадянства.

У січні 2020 року до відповідача надійшов запит з ГУ ДМС України в Одеській області щодо підтвердження законності надання дозволу на імміграцію позивачу.

На підставі висновку провідного спеціалісту відділу імміграції та обробки заяв про оформлення посвідки на постійне проживання УПТППІ та ОБГ ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області відповідач прийняв Рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 15.07.2020 № 156. Вказане рішення на підставі пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» скасовує позивачу дозвіл на імміграцію в Україну, виданий « 25» лютого 2005 року, а видані на підставі цього рішення посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_5 від 25.02.2005, серії НОМЕР_1 від 14.03.2014 скасовуються на підставі вимог підпункту 1 пункту 64, підпункту 4 пункту 72 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321.

IV. Джерела права та висновки суду

Предметом судового розгляду в даній адміністративній справі є рішення відповідача № 156 від 15.07.2020 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, як рішення суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з вимогами статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах та відповідно до законів України.

Згідно статті 2 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Статтею 3 зазначеного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України №2491-ІІІ від 7 червня 2001 року "Про імміграцію" (далі - Закон №2491-ІІІ, в редакції, що діяла у спірний період).

Статтею 1 Закону №2491 визначено, що іммігрантом є іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону №2491 дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Частиною другою цієї статті передбачено, що квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: 6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Як суд встановив, дозвіл на імміграцію в Україну наданий позивачу саме на підставі пункту 6 частини другої статті 4 Закону №2491, як чоловіку іммігрантки - громадянки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (шлюб зареєстрований 03.05.2003).

Згідно з частиною четвертою статті 11 Закону №2491 особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Позивач на підставі отриманого дозволу на імміграцію в Україну був документований першою посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 із безстроковим терміном дії.

Крім того, у 2014 році, вже після розлучення з громадянкою СРВ ОСОБА_2 , позивач звернувся до Фастівського РВ ДМС України у Київській області із заявою про обмін бланку посвідки, а відповідач, в свою чергу, не знайшовши підстав для відмови у здійсненні такого обміну та підстав для скасування дозволу на імміграцію, надав позивачу бажану адміністративну послугу, здійснив такий обмін та видав посвідку серії НОМЕР_1 .

Підстави для скасування дозволу на імміграцію визначені статті 12 Закону №2491.

Пунктом 1 частини першої цієї статті, який покладений в основу спірного рішення №156 від 15.07.2020, передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Аналіз цієї норми дозволяє суду зробити висновок про те, що підставою для скасування дозволу на імміграцію є встановлення наявності неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, які були покладені в основу рішення про надання такого дозволу. При цьому, на переконання суду, втрата чинності документів повинна мати місце саме на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію, що дійсно свідчитиме про протиправність дій органу ДМС, однак зміна обставин у майбутньому не може впливати на чинність вже виданого дозволу та ставити під сумнів правомірність рішення про його видачу.

Суд звертає увагу на те, що на момент видачі позивачу дозволу на імміграцію у 2005 році його, на той момент, дружина, громадянка СРВ Донг Тхі Хионг, вважалася такою, що була документована посвідкою на постійне проживання в Україні, яка була чинною. Визнання такої посвідки недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню у 2015 році не свідчить про неправомірність видачі дозволу на імміграцію позивачу.

Крім того, відповідач під час розгляду справи не надав суду доказів того, що на момент прийняття рішення від 25.02.2005 про надання позивачу дозволу на імміграцію ним були надані свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність.

Також, суд звертає увагу на порушення відповідачем процесуальних гарантій у вигляді право позивача бути вислуханим компетентним органом під час проведення процедури, що передувала оскаржуваному рішенню.

Так, процедура провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенція центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначені відповідним Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі - Порядок №1983).

Відповідно до положень пунктів 21-23 Порядку №1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

На думку суду, громадянин країни, якого стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинен мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному органі, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності.

Суд зазначає, що право бути почутим є ключовим принципом належного управління в демократичній державі. У тих випадках, коли існує прямий або несприятливий вплив на права чи інтереси будь-якої особи, її потрібно своєчасно та належно проінформувати про це, для того, щоб вона мала можливість підготувати відповідні звернення. Такі звернення можна підготувати письмово або висловити усно на слуханнях або зустрічах. У будь-якому разі такі звернення можуть містити документальні докази, висновки та/або заяви. Важливо, щоб особи мали достатньо часу для надсилання звернень до ухвалення рішення суб`єктом владних повноважень.

Перевірка адміністративними судами дотримання суб`єктами владних повноважень права особи "бути почутою" є обов`язковою, що безпосередньо закріплено в пункті 9 частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, за яким у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

У суду немає сумніву, що оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень №156 від 15.07.2020, в разі набрання законної сили, неминуче призведе до негативних наслідків для позивача. Такими наслідками відповідно до статті 13 Закону №2491 є обов`язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа, яка не виїхала протягом місяця, підлягає видворенню в порядку, законодавством України.

Отже, враховуючи існування загрози настання таких серйозних для позивача наслідків, суд вважає, що забезпечення його права взяти участь при прийнятті цього рішення є обов`язковою передумовою його правомірності.

Натомість, матеріали справи свідчать, що позивач не був запрошений для надання пояснень до моменту прийняття спірного рішення, у зв`язку з чим було порушено його право "бути почутою".

Крім того, позивач має стійкий правовий та соціальний зв`язок з Україною, адже в Україні проживає його дружина, яка є громадянкою України та з якою він зареєстрував шлюб 20.08.2011, діти, які народилися на території України, що підтверджується свідоцтвом про їх народження та яким підтверджено громадянство України. Також позивач придав власне житло двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Також суд погоджується з доводами позивача, що відповідно до ч.1 ст.13 ЗУ «Про імміграцію» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

При цьому, позивач спірне рішення у порядку передбаченому законодавством не отримував та більше того, у відповідь на адвокатський запит представника позивача відповідач повідомив, що відомості та відповідні копії документів, які б засвідчували факт повідомлення позивача зазначеного рішення у відповідача відсутні, що, в свою чергу, позбавило позивача можливості своєчасно ознайомитись із прийнятим щодо нього рішення та скористатись правом на його оскарження.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для скасування спірного рішення №156 від 15.07.2020 та, відповідно, задоволення позову у цій частині.

Крім того, з огляду на матеріали справи, на підставі оскаржуваного рішення відповідач скасував посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_5 від 25.02.2005, серії НОМЕР_1 від 14.03.2014.

Згідно з пунктом 64 Порядку №321 посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України "Про імміграцію".

Відповідно до п. 67 Порядку №321 територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС протягом п`яти робочих днів з дня прийняття рішення про скасування посвідки інформує про це ДМС та Адміністрацію Держприкордонслужби.

При цьому, пунктами 68, 72 Порядку №321 передбачено, що іноземець або особа без громадянства, стосовно яких прийнято рішення про скасування посвідки, у випадку, зазначеному в підпункті 1 пункту 64 цього Порядку, повинні зняти з реєстрації місце проживання, здати посвідку та виїхати за межі України в місячний строк з дня отримання рішення про скасування дозволу на імміграцію.

Посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується, зокрема, у разі скасування посвідки.

Згідно з пунктами 74, 75 Порядку №321 недійсна посвідка, виявлена у пункті пропуску через державний кордон, вилучається посадовою особою Держприкордонслужби та протягом 10 робочих днів повертається для знищення до територіального органу / територіального підрозділу ДМС за місцем її видачі.

Посвідки знищуються територіальним органом / територіальним підрозділом ДМС, який їх видав.

Посвідки, визнані недійсними відповідно до наказу ДМС, знищуються територіальним органом, визначеним у наказі.

Пунктами 78, 79 Порядку №321 передбачено, що рішення про відмову в оформленні, обміні та видачі посвідки, про її скасування може бути оскаржено іноземцем або особою без громадянства в адміністративному порядку або до суду в установленому порядку.

ДМС, територіальний орган ДМС мають право переглянути рішення, прийняте відповідно територіальним органом / територіальним підрозділом ДМС, за наявності підстав зобов`язати їх відмінити попереднє рішення про відмову в оформленні, обміні та видачі посвідки, про її скасування і прийняти нове рішення на підставі раніше поданих документів.

Таким чином, оскільки скасування посвідок на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_5 від 25.02.2005, серії НОМЕР_1 від 14.03.2014 є наслідком прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію, яке визнано судом протиправним та скасовано, суд вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача оформити позивачу нову посвідку замість вилученої та знищеної посвідки серії НОМЕР_1 від 14.03.2014, а тому позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню.

VI. Розподіл судових витрат

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач при поданні адміністративного позову сплатив судовий збір у розмірі 1984,80 грн. згідно з квитанцією № 0.0..1 від 30.05.2022.

Водночас, розмір судового збору, який підлягав сплаті за подання даної позовної заяви, яка містить одну основну позовну вимогу та одну похідну складає 992,40 грн.

Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 992,40 грн.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1.Адміністративний позов задовольнити.

2.Визнати протиправними дії та рішення Центрального Міжрегіонального управління Державної Міграційної служби у м. Києві та Київській області від 15.07.2020 № 156 про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 та скасувати його.

3.Зобов`язати Центральне Міжрегіональне управління Державної Міграційної служби у м. Києві та Київської області оформити ОСОБА_1 нову посвідку замість вилученої та знищеної посвідки серії НОМЕР_1 від 14.03.2014.

4.Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрального Міжрегіонального управління Державної Міграційної служби у м. Києві та Київській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 992(дев`ятсот дев`яносто дві гривні),40 коп.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини постанови суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Позивач громадянин СРВ ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 .

Відповідач Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області, адреса: 02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-а, .

Суддя: Оксана БОЙКО