Справа № 240/10633/22
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2022-10-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
категорія 109020100
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом Керівника Коростишівської окружної прокуратури в інтересах держави до Старосілецької сільської ради Житомирського району Житомирської області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,
У червні 2022 року Керівник Коростишівської окружної прокуратури в інтересах держави (далі позивач) звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом про визнання протиправною бездіяльності Старосілецької сільської ради Житомирського району Житомирської області (далі відповідач) щодо не оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку під будівлями та спорудами Садівської початкової школи Старосілецької сільської ради Житомирської області та зобов`язання вчинити відповідні дії.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що у користуванні Садівської початкової школи Старосілецької сільської ради Житомирської області перебуває земельна ділянка площею 2 га. Однак документи, які посвідчують право власності на земельну ділянку, відсутні. Разом з тим, Старосілецькою сільською радою з моменту прийняття на баланс із спільної власності територіальних громад сіл, міста Коростишівського району закладів освіти та іншого майна у комунальну власність Старосілецької сільської ради ніяких дій спрямованих на виготовлення правовстановлюючих документів на означену земельну ділянку не проводилося, що свідчить про повну бездіяльність засновника закладу. Вказана обставина, на переконання позивача, створює передумови для зловживань щодо розпорядження зазначеною земельною ділянкою, створює ризики для нормального функціонування зазначеного загальноосвітнього закладу та учбового процесу, що може призвести до негативних наслідків та порушення прав дітей.
Ухвалою суду від 29 червня 2022 року позов прийнято до провадження, залучено до участі у справі як третю особу на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Садівську початкову школу Старосілецької сільської ради Житомирської області та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з наданням відповідачу та третій особі строку для подання відзиву на позов та письмових пояснень.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи судом, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи.
Старосілецька сільська рада Житомирського району Житомирської області 06 вересня 2022 року подала до суду відзив на адміністративний позов, з проханням відмовити у його задоволенні. Відповідач зазначив, що у прокурора немає законних підстав для представництва у цій справі. Також уважає, що прокурором не доведено яким чином порушуються права дітей в результаті не проведення оформлення власником закладу освіти земельної ділянки під будівлями такого. Відповідач стверджує, що позивачем не зазначено жодної правової підстави, яка б передбачала обов`язок органу місцевого самоврядування оформляти правовстановлюючі документи на земельні ділянки, які знаходяться в оперативному управлінні закладів освіти. Крім того, звертає увагу, що з набранням чинності Закону України «Про освіту» від 05 вересня 2017 року № 2145-VIII, а саме з 28 вересня 2017 року, можливість отримати землю на праві постійного користування мають заклади освіти, а тому вважає, що саме школа має виконувати вимоги Земельного кодексу України щодо оформлення за нею земельної ділянки.
Від третьої особи, Старосілецької сільської ради Житомирської області пояснень не надходило.
На підставі пункту 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.
Суд установив, що згідно інформації Старосілецької сільської ради Житомирського району Житомирської області від 16 лютого 2022 року №266 Садівська початкова школа Старосілецької сільської ради Житомирської області перебуває на балансі Старосілецької сільської ради Житомирської області згідно рішення десятої (позачергової) сесії сьомого скликання від 03 листопада 2020 року №382 «Про при зняття на баланс із спільної власності територіальних громад сіл, міста Коростишівського району закладів освіти та іншого майна у комунальну власність Старосілецької сільської ради». Технічна документація на земельну ділянку, площею 2 га, під Садівською початковою школою Старосілецької сільської ради Житомирської області не розроблялася.
Відповідно до інформації Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 21 лютого 2022 року №10-6-0.9-770/2-22 технічна документація у Державному фонді документації із землеустрою та оцінки земель на земельну ділянку під Садівською початковою школою відсутня.
Згідно інформації Садівської початкової школи від 17 лютого 2022 року №04 в школі відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку під навчальним закладом, рішення про передачу закладу, рішення про передачу земельної ділянки, акти прийому передачі.
Згідно довідки виконавчого комітету Старосілецької сільської ради №64 від 16 лютого 2022 року за Садівською початковою школою рахується земельна ділянка, орієнтовною площею 2 га, за адресою: с.Садове, вул.Шкільна,10.
Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, будь-які документи на нерухоме майно (будівлі, споруди) та земельну ділянку Садівської початкової школи Старосілецької сільської ради Житомирської області не виготовлялися.
Відповідно до пункту 1.1 статуту Садівської початкової школи Старосілецької сільської ради Житомирської області, затвердженого рішенням 3 (позачергової) сесії 8 скликання Старосілецької сільської ради від 24 грудня 2020 року №85 (далі Статут), Садівська початкова школа Старосілецької сільської ради Житомирської області створена рішенням засновника, основним видом діяльності якої є освітня діяльність у сфері дошкільної та початкової освіти.
Відповідно до пункту 1.6 Статуту засновником (власником) Садівської початкової школи Старосілецької сільської ради Житомирської області є Старосілецька сільська рада Житомирської області, яка здійснює її фінансування, матеріально-технічне забезпечення, надає необхідні будівлі, інженерні комунікації, обладнання, організовує будівництво і ремонт приміщень, їх господарське обслуговування та здійснює інші повноваження, передбачені чинним законодавством.
Відповідно до пункту 6.3 Статуту засновник зобов`язаний, зокрема, забезпечити утримання та розвиток матеріально-технічної бази закладу освіти, на рівні, достатньому для виконання вимог стандартів освіти та ліцензійних умов.
Уважаючи бездіяльність Старосілецької сільської ради Житомирської області щодо не оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку під навчальним закладом та не проведення державної реєстрації права постійного користування протиправною, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.
Відповідно до частини 1 статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Відповідно до п. а ч. 1 ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст, зокрема, належить розпорядження землями територіальних громад.
Згідно зі статтею 80 Закону України «Про освіту» від 05 вересня 2017 року №2145-VIII з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №2145-VIII) до майна закладів освіти, серед іншого, належать земельні ділянки. Порядок, умови та форми набуття закладами освіти прав на землю визначаються Земельним кодексом України.
Відповідно до частини 1 статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Згідно пункту «а» частини 2 цієї правової норми права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності.
Як зазначено у частині 1 статті 123 Земельного кодексу України земельні ділянки державної та комунальної власності, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна, що перебувають у державній чи комунальній власності, передаються особам, зазначеним у пункті «а» частини 2 статті 92 цього Кодексу, лише на праві постійного користування.
Підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності визначає стаття 116 Земельного кодексу України.
Частиною 1 цієї правової норми встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Статтями 125, 126 Земельного кодексу України передбачає, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №1952-IV).
Відповідно до частин 1, 3 статті 3 цього Закону державна реєстрація прав є обов`язковою, інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.
Частиною 2 цієї ж правової норми передбачено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Тобто, обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність правовстановлюючих документів на земельну ділянку, оформлених у відповідності до вимог закону. При цьому, відсутність правовстановлюючих документів порушує передбачені державою принципи раціонального й ефективного використання та охорони земель та призводить до неефективного управління земельними ресурсами та землекористуванням.
Згідно з вимогами статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування» від 21 травня 1997 року №280/97-ВР з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №280/97-ВР) місцеве самоврядування в Україні це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.
Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.
Статтею 25 Закону України №280/97-ВР визначено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.
Відповідно до статті 32 Закону України №280/97-ВР до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: власні (самоврядні) повноваження щодо управління закладами освіти, охорони здоров`я, культури, фізкультури і спорту, оздоровчими закладами, які належать територіальним громадам або передані їм, молодіжними підлітковими закладами за місцем проживання, організація їх матеріально-технічного та фінансового забезпечення.
Статтею 33 Закону України №280/97-ВР передбачені повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері регулювання земельних відносин, а саме: власні - 1) підготовка і внесення на розгляд ради пропозицій щодо встановлення ставки земельного податку, розмірів плати за користування природними ресурсами, вилучення (викупу), а також надання під забудову та для інших потреб земель, що перебувають у власності територіальних громад; та делеговані - 1) здійснення контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охороною земель, 8) підготовка висновків щодо надання або вилучення в установленому законом порядку земельних ділянок, що проводиться органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування; 9) організація і здійснення землеустрою, погодження проектів землеустрою; 10) здійснення контролю за впровадженням заходів, передбачених документацією із землеустрою.
Приписами пункту 34 частини 1 статті 26 Закону України №280/97-ВР визначено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.
Положеннями частини 3 статті 66 Закону України №2145-VI передбачено, що сільські, селищні ради відповідають за реалізацію державної політики у сфері освіти на відповідній території, мають право засновувати заклади освіти, реорганізовувати і ліквідовувати їх, забезпечувати їх діяльність і розвиток.
Таким чином, наведені вище норми дають підстави для висновку, що земельні ділянки під навчальними закладами мають бути належним чином оформлені та використовуватися у порядку, встановленому законодавством, інакше, це може призвести до негативних наслідків та порушення прав дітей.
Відсутність правовстановлюючих документів на земельні ділянки, на яких знаходяться навчальні заклади, створює передумови для зловживань щодо розпорядження земельною ділянкою, формує ризики для нормального функціонування навчального закладу та навчального процесу, що може призвести до негативних наслідків та порушує інтереси держави у сфері охорони дитинства.
Відсутність правовстановлюючих документів порушує передбачені державою принципи раціонального й ефективного використання та охорони земель та призводить до неефективного управління земельними ресурсами та землекористування.
Судом установлено та підтверджено матеріалами справи, що в користуванні Садівської початкової школи Старосілецької сільської ради Житомирської області перебуває земельна ділянка площею 2 га.
Однак на порушення вимог земельного законодавства та положень Закону України №2145-VI, правовстановлюючі документи на земельну ділянку, яку використовує Садівська початкова школа, не оформлені, державну реєстрацію права користування не проведено.
З огляду на наведене, такі порушення свідчать про допущену бездіяльність з боку Старосілецької сільської ради Житомирської області.
Отже, Старосілецька сільська рада Житомирської області, являючись суб`єктом, який здійснює управління Садівською початковою школою, відповідаючи за її матеріально технічне забезпечення, не виконала покладені на неї вищезазначеними нормами повноваження, не здійснювала контролю за діяльністю навчального закладу з оформлення землі, допускаючи протиправну бездіяльність.
Надаючи правову оцінку доводам відповідача про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави у цій справі, суд уважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до частини 3 статті 53 Кодексу адміністративного судочинства України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Спеціальним законом, яким визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді є Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII з наступними змінами та доповненнями у редакції на час подання цього позову до суду (далі Закон України №1697-VII).
Відповідно до частини 3 статті 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».
У рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій.
Із урахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99).
Ці міркування Конституційний Суд України зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак, висловлене Судом розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 23 Закону України №1697-VII.
Відтак, суд уважає, що інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, від 19 вересня 2019 року у справі № 815/724/15, від 17 жовтня 2019 року у справі № 569/4123/16-а.
Водночас, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, Суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.
У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27 травня 2003 року № 1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права», передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.
Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 4 частини 2 статті 129 Конституції України).
Так, згідно з частиною 3 статті 23 Закону України №1697-VII прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:
1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;
2) у разі відсутності такого органу.
Відповідно до частини 4 статті 53 Кодексу адміністративного судочинства України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу.
Системне тлумачення вказаних приписів дозволяє дійти висновку, що стаття 53 Кодексу адміністративного судочинства України вимагає вказувати в адміністративному позові, скарзі чи іншому процесуальному документі докази на підтвердження підстав заявлених позовних вимог із зазначенням, у чому саме полягає порушення інтересів держави, та обставини, що зумовили необхідність їх захисту прокурором.
Разом з тим, незгода суду з наведеним в адміністративному позові на виконання частини 4 статті 53 Кодексу адміністративного судочинства України обґрунтуванням прокурора щодо визначеної ним підстави представництва, як і неподання прокурором доказів відсутності органів влади, які мають повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, не є підставою для залишення позову без розгляду.
Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц.
У справі, що розглядається, прокурор в адміністративному позові зазначив, що захисту підлягають інтереси держави у сфері охорони права на освіту дітей шляхом створення належних та безпечних умов для здобуття освіти, які порушено протиправною бездіяльністю органу місцевого самоврядування та комунального закладу освіти, що знаходиться у віданні відповідача.
На думку суду, таке обґрунтування є сумісним з розумінням інтересів держави у зв`язку з наступним.
Так, у преамбулі Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (у редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, зазначено, що дитина, внаслідок її фізичної і розумової незрілості, потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Статтею 3 цієї Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Окрім того, відповідно до статті 28 Конвенції про права дитини держави учасниці визнають право дитини на освіту, і з метою поступового досягнення здійснення цього права на підставі рівних можливостей вони, зокрема: сприяють розвиткові різних форм середньої освіти, як загальної, так і професійної, забезпечують її доступність для всіх дітей.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ з наступними змінами та доповненнями забезпечення найкращих інтересів дитини дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Охорона дитинства система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав.
Згідно з положеннями частини 2 статті 4 Закону України №2145-VIII право на безоплатну освіту забезпечується: для здобувачів дошкільної та повної загальної середньої освіти за рахунок розвитку мережі закладів освіти всіх форм власності та їх фінансового забезпечення у порядку, встановленому законодавством, і в обсязі, достатньому для забезпечення права на освіту всіх громадян України, іноземних громадян та осіб без громадянства, які постійно або тимчасово проживають на території України.
Відтак, обов`язок органів державної влади та місцевого самоврядування полягає у створенні, у межах визначених законом повноважень, умов для отримання дитиною освіти, забезпечення її доступності шляхом, зокрема, належного функціонування розгалуженої мережі навчальних закладів.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 14 серпня 2018 року у справі № 359/6814/17, від 18 жовтня 2018 року у справі № 822/3692/17, від 26 лютого 2019 року у справі № 442/8337/17.
З огляду на вищезазначене, суд уважає, що у цій справі подання Керівником Коростишівської окружної прокуратури адміністративного позову мало на меті захист інтересів держави.
Стосовно наявності підстав, визначених частиною 3 статті 23 Закону України №1697-VII, для представництва інтересів держави у суді у справі, що розглядається, суд зазначає наступне.
Як зазначено вище, відповідно до пункту 34 частини 1 статті 26 Закону України №280/97-ВР до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.
До повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст, відповідно до частини 1 статті 12 Земельного кодексу України, належить, зокрема: організація землеустрою; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.
В адміністративному позові прокурор стверджує, що відповідач не виконав покладені на нього повноваження з оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку під навчальним закладом Садівської початкової школи, площею 2 га та передачі земельної ділянки у постійне користування навчальному закладу, який фактично на ній розташований, що зумовило виникнення ризику для нормального функціонування закладу та здійснення навчально-виховного процесу та може призвести до негативних наслідків та порушення прав дітей. При цьому, як зазначив прокурор, орган, на який покладаються повноваження щодо забезпечення виконання селищною радою своїх зобов`язань у спірних правовідносинах, відсутній.
З цього приводу суд зазначає, що особливістю органів місцевого самоврядування як суб`єктів владних повноважень є те, що кожен з таких суб`єктів, з урахуванням положень Конституції України, є самостійним, автономним та не знаходиться у підпорядкуванні жодного органу.
Таким чином, позови прокурора до органу місцевого самоврядування, за загальним правилом, подаються з такої підстави, як відсутність суб`єкта, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження. У такій категорії справ орган прокуратури повинен лише довести, що оскаржуваним рішенням, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень завдано шкоду інтересам держави.
При цьому інтереси держави, у тому числі охоплюють інтереси мешканців територіальної громади, зокрема, у таких сферах, як охорона здоров`я, благоустрій населених пунктів, оскільки відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Суд уважає, що такий підхід відповідає положенням статей 5, 7 Конституції України, згідно з якими носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ; народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування; в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 569/4123/16-а.
За приписами статті 2 Закону України №280/97-ВР місцеве самоврядування в Україні це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.
З огляду на те, що прокурором в адміністративному позові вказано, які саме інтереси держави порушено протиправною бездіяльністю органу місцевого самоврядування, та враховуючи, що відсутній орган, до компетенції якого належить здійснення нагляду за діяльністю органів місцевого самоврядування, суд уважає, що керівник Коростишівської окружної прокуратури довів підстави для захисту інтересів держави у суді, а тому наділений повноваженнями щодо звернення до суду з цим позовом.
Суд ураховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Відповідно до частини 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з частиною 1 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідач станом на час розгляду справи, доказів вжиття заходів щодо оформлення правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку до суду не надав.
У зв`язку з викладеним, беручи до уваги, що права на нерухоме майно, у т.ч. право користування земельною ділянкою, підлягають обов`язковій державній реєстрації відповідно до Закону України №1952-IV та ураховуючи відсутність правовстановлюючих документів на земельну ділянку під будівлями та спорудами Садівської початкової школи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог щодо зобов`язання відповідача вжити заходів щодо оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку під будівлями та спорудами Садівської початкової школи площею 2 га, що розташована в межах населеного пункту с. Садове Житомирського (Коростишівського) району Житомирської області.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зауважує на таке.
Як зазначено вище, положеннями частини 4 статті 53 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У виключних випадках, як у цій справі, такий позов може бути поданий без зазначенні відповідного органу.
Однак, в обох зазначених випадках прокурор діє на реалізацію повноважень, наданих йому Законом України №1697-VII, тобто як суб`єкт владних повноважень.
Згідно частини 2 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
З огляду на відсутність витрат суб`єкта владних повноважень, пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертиз, судові витрати стягненню не підлягають.
Керуючись положеннями статей 2, 9, 72-77, 139, 242-246, 251, 262, 263, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Позов керівника Коростишівської місцевої прокуратури Житомирської області задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Старосілецької сільської ради Житомирського району Житомирської області щодо невжиття заходів з оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку площею 2 га в селі Садове Житомирського (Коростишівського) району Житомирської області та перебуває в користуванні Садівської початкової школи Старосілецької сільської ради Житомирської області.
Зобов`язати Старосілецьку сільську раду Житомирського району Житомирської області вжити заходів щодо оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку площею 2 га земель села Садове Житомирського (Коростишівського) району Житомирської області для обслуговування Садівської початкової школи Старосілецької сільської ради Житомирської області.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис