Справа № 520/6934/22
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2022-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

25.10.2022 р. справа №520/6934/22

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденко А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом

ОСОБА_1
до Головного управління Держпраці у Харківській області, Державної служби України з питань праці
простягнення 787.471,12грн. заробітної плати за 1432 дня вимушеного прогулу, -

встановив:

Позивач, ОСОБА_1 (далі за текстом позивач, заявник), у порядку адміністративного судочинства висунув вимоги: 1) про стягнення 787.471,12грн. заробітної плати за 1432 дня вимушеного прогулу; 2) про визнання бездіяльності відповідача протиправною.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що органом публічної адміністрації вчинено протиправне управлінське волевиявлення з приводу неоплати часу вимушеного прогулу, зумовленого незаконним звільненням та невиконання рішення суду у справі №820/10744/15 про поновлення працівника на роботі.

Відповідач, Головне управління Держпраці у Харківській області (далі за текстом відповідач, владний суб`єкт, адміністративний орган, орган публічної адміністрації, ГУ, Управління) із поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що відсутні правові підстав для оплати невиконаної заявником роботи. Наполягав, що поновлення на роботі було проведено у розумний строк після надходження до роботодавця - Управління) правильно оформленого виконавчого листа.

Відповідач, Державна служба України з питань праці (далі за текстом - Служба) із поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що заявник не знаходився у трудових відносинах із Службою, а тому відсутні правові підстави для проведення на користь заявника за рахунок бюджетних асигнувань, розподілених на Службу.

Суд, вивчивши доводи позову і відзиву на позов, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Наказом Територіальної державної інспекції з питань праці у Харківській області від 30.09.2015р. №40-к заявника було призначено на посаду головного державного інспектора праці відділу контролю за додержанням трудового законодавства у місті Харкові та центральних районах області у порядку переводу з Територіальної державної інспекції з питань праці у місті Києві.

Наказом Територіальної державної інспекції з питань праці у Харківської області від 26.10.2015р. №42-к заявника було звільнено з роботи у зв`язку із реорганізацією юридичної особи.

Заявник у межах справи №820/10744/15 первісно заявив вимоги: 1) зобов`язати відповідача повернути ОСОБА_1 його заяву "Про звільнення з посади державного інспектора праці за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП з 21.10.2015" від 30.09.2015 у зв`язку з її відзивом; 2) зобов`язати відповідача утриматися від видання наказу про звільнення ОСОБА_1 з посади державного інспектора праці за його заявою від 30.09.2015 "Про звільнення з посади державного інспектора праці за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП з 21.10.2015".

У подальшому заявник у межах справи №820/10744/15 уточнив та збільшив вимоги позову і просив: 1) скасувати наказ ТДІзПП у Харківській області про звільнення ОСОБА_1 з роботи № 42-к від 26.10.2015; 2) зобов`язати ГУ Держпраці у Харківській області поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора праці або на аналогічній посаді відповідної освітньому рівню, профілю професійної компетентності та кваліфікаційному досвіду роботи з 26.10.2015 в ГУ Держпраці у Харківській області; 3) зобов`язати ГУ Держпраці у Харківській області видати дублікат вкладишу до трудової книжки ОСОБА_1 до якого занести запис про призначення ОСОБА_1 на посаду головного державного інспектора праці відділу контролю за додержанням трудового законодавства у м. Харкові та центральних районах області за переведенням із Територіальної державної інспекції з питань праці у м. Києві, із збереженням 9 рангу державного службовця з 07.10.2013 (наказ від 04.11.2015 № 43-к); 4) зобов`язати ГУ Держпраці у Харківській області негайно виплатити ОСОБА_1 заробітну плату у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 7714,08 грн; 5) стягнути з ГУ Держпраці у Харківській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 26 жовтня 2015 року до набрання законної сили судовим рішенням у справі в розмірі із розрахунку відповідно до довідки ТДІзПП у Харківській області про прибуток від 26.10.2015 № 01-19/251; 6) зобов`язати ГУ Держпраці у Харківській області подати, у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення; 7) визнати дії ТДІзПП у Харківській області щодо звільнення з роботи ОСОБА_1 незаконними.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 25.04.2016 року по справі №820/10744/15 адміністративний позов було задоволено частково. Визнано незаконними дії Територіальної державної інспекції з питань праці у Харківській області щодо звільнення з роботи ОСОБА_1 . Скасовано наказ Територіальної державної інспекції з питань праці у Харківській області від 26.10.2015 №42-к "Про звільнення з роботи ОСОБА_1 ". Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора праці відділу контролю за додержанням трудового законодавства у м. Харкові та центральних районах області Територіальної державної інспекції з питань праці у Харківській області з 26.10.2015. Стягнуто з Головного управління Держпраці у Харківській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 26.10.2015 по 25.04.2016 (включно) в розмірі 14.694,40грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 26.07.2016р. по справі №820/10744/15 постанову Харківського окружного адміністративного суду від 25.04.2016 року по справі № 820/10744/15 було змінено шляхом доповненням про те, що з Головного управління Держпраці у Харківській області на користь ОСОБА_1 стягнута заробітна плата за час вимушеного прогулу з 26 жовтня 2015 року по 25 квітня 2016 року (включно) в розмірі 14.694,40грн. з відрахуванням обов`язкових податків, зборів, внесків. В іншій частині постанову Харківського окружного адміністративного суду від 25.04.2016 року - залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24.10.2017 року постанову Харківського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2016 року та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2016 року було скасовано в частині оплати вимушеного прогулу, а справу в цій частині направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи заявник вдався до повторного уточнення вимог і просив: 1) стягнути з ГУ Держпраці у Харківській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 26 жовтня 2015 року по день видання наказу про призначення ОСОБА_1 на посаду (включно) в розмірі із розрахунку відповідно до довідки ТДІзПП у Харківській області про прибуток від 26.10.2015 року; 2) стягнути з ГУ Держпраці у Харківській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 26 жовтня 2015 року по 31.12.2017 року (включно) в розмірі із розрахунку відповідно до довідки ТДІзПП у Харківській області про прибуток від 26.10.2015 року; 3) стягнути з ГУ Держпраці у Харківській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 7714,08 грн., виходячи з розрахунку відповідно до довідки ТДІзПП у Харківській області про прибуток від 26.10.2015 року.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 11.12.2017р. у справі №820/10744/15 позов заявника про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу було залишено без задоволення.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 20.02.2018р. у справі №820/10744/15 було залишено без змін постанову Харківського окружного адміністративного суду від 11.12.2017р. у справі №820/10744/15.

Постановою Верховного Суду від 21.11.2019 року перелічені вище судові акти були залишені без змін.

Однак, постановою Верховного Суду від 16.05.2019р. у справі №820/10744/15 була скасована ухвала Вищого адміністративного суду України від 24.10.2017р. в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора праці відділу контролю за додержанням трудового законодавства у м. Харкові та центральних районах області Територіальної державної інспекції з питань праці у Харківській області, а справа у цій частині була направлена на новий розгляд до касаційного суду.

При цьому, Верховний Суд зазначив, що у справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій встановили ту обставину, що відповідач у справі - ГУ Держпраці у Харківській області, є правонаступником ліквідованої Територіальної державної інспекції з питань праці у Харківській області, у якій позивач обіймав посаду до звільнення. Отже, на ГУ Держпраці у Харківській області покладений обов`язок щодо продовження трудових відносин з позивачем. Суди першої та апеляційної інстанції поновили позивача у фактично ліквідовану установу. Суд касаційної інстанції, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій в цій частині зазначив, що ГУ Держпраці у Харківській області зобов`язано вжити заходів для призначення (переведення) позивача на рівнозначну посаду. Проте, в резолютивній частині рішення зазначене не знайшло свого відображення. Скасування наказу про звільнення повинно відновити те становище, що існувало до його прийняття, тобто, забезпечити позивачу ті ж самі умови праці, які останній мав до незаконного звільнення.

Отже, у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 16.05.2019р. у справі №820/10744/15 скасування наказу про звільнення повинно відновити те становище, що існувало до його прийняття, тобто, забезпечити позивачу ті ж самі умови праці, які останній мав до незаконного звільнення.

Постановою Верховного Суду від 26.09.2019р. у справі №820/10744/15 заявник, ОСОБА_1 , був поновлений на посаді головного державного інспектора праці в Головному управлінні Держпраці в Харківській області.

17.01.2022р. відповідачем ГУ Держпраці у Харківській області було видано наказ №08-03/17 про поновлення заявника на посаді головного державного інспектора відділу з питань експертизи умов праці управління з питань праці Головного управління Держпраці у Харківській області з 26.10.2015р.

Відповідно до складеної 11.08.2022р. довідки ГУ Держпраці у Харківській області про дохід ОСОБА_1 за червень 2022р. заявнику було нараховано - 11.968,42грн. (підлягає утриманню податок на доходи фізичних осіб у розмірі - 2.154,32грн.), за липень 2022р. заявнику було нараховано - 10.028,00грн. (підлягає утриманню податок на доходи фізичних осіб у розмірі - 1.805,04грн.)

За твердженням заявника, тривалість вимушеного прогулу з 26.04.2016р. по 18.01.2022р. складає 1432 дні роботи відповідача - Управління та правопопередника цього суб`єкта владних повноважень із статусом юридичної особи публічного права.

На виконання вимог суду відповідачем - Управлінням подано довідку від 20.10.2022р. №07-35, де указано, що на період 26.04.2016р.-18.01.2022р. припадає 1432 робочих дня.

За викладеним у позові твердженням заявника, розмір середньоденної заробітної плати складає - 549,91грн.

На вимогу суду відповідачем - Управлінням подано довідку від 03.10.2022р. №07-35, де указано, що розмір середньоденного заробітку заявника перед настанням події звільнення з роботи складає - 114,80грн.

Окрім того, суд зважає, що під час розгляду справи №820/10744/15 судами установлені ті обставини, що: 1) згідно табелів обліку використання робочого часу за вересень, жовтень 2015 року заявник відпрацював у штаті Територіальної державної інспекції з питань праці у Харківській області 3 дні, а саме: 30.09.2015р., 01.10.2015р., 02.10.2015 року; 2) до складу заробітку заявника входить посадовий оклад в розмірі 1.378,00 грн., доплата за вислугу років у розмірі 15 %, доплата за 9 ранг держслужбовця 90,00 грн., персональна надбавка у розмірі 45%; 3) за реально відпрацьований час заявнику нараховано та виплачено посадовий оклад за 3 робочих дні 193,88 грн. (131,24 грн. + 62,64 грн.); доплата за 9 ранг держслужбовця 12,66 грн. (8,57 грн. + 4,09 грн); доплата за вислугу років 30,98 грн. (20,97 грн. + 10,01 грн.); персональна надбавка 106,88 грн. (72,35 грн. + 34,53 грн.); матеріальна допомога у розмірі двох посадових окладів 2.756 грн. (1.378 грн. + 1.378 грн.); грошова компенсація за невикористану відпустку 46,58 грн., оплата відпустки 46,58 грн., компенсація за затримку розрахунку при звільненні 466,28 грн., вихідна допомога 2447,00 грн. При цьому проведено утримання: прибуткового податку 882,54 грн., єдиного соціального внеску 223,25 грн. та військового збору 91,60 грн.; 4) середньоденна заробітна плата заявника складає 114,80грн. (131,24 грн. + 62,64 грн. + 8,57 грн. + 4,09 грн. + 20,97 грн. + 10,01 грн. + 72,35 грн. + 34,53 грн./3 робочі дні = 114,80 грн.); 5) заявнику проведено оплату вимушеного прогулу, зумовленого незаконним звільненням за період 26.10.2015р.-25.04.2016р.

Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України ці обставини не підлягають повторному доведенню у межах даного спору і цим обставинам не може бути надано іншої оцінки, позаяк аналогічний спір, але за період 26.10.2015р.-25.04.2016р. вже вирішений судами першої та апеляційної інстанції і ці рішення визнані правильними постановою Верховного Суду від 21.11.2019 року у справі №820/10744/15.

Згідно з наданим на вимогу суду листом ГУ ПФУ в Харківській області від 22.09.2022р. №2000-0902-7/62363 про доходи заявника за період 26.04.2016р.-18.01.2022р. вбачається отримання доходу у сумі 2.410,80грн. у травні 2016р.

Стверджуючи, що на період часу 26.04.2016р.-18.01.2022р. припадає 1432 днів вимушеного прогулу, а розмір середньоденного заробітку складає - 549,91грн., заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті і перевіряючи відповідність закону оскарженого волевиявлення органу публічної адміністрації з приводу оплати часу вимушеного прогулу, зумовленого незаконним звільненням державного службовця, суд зазначає, що правовідносини з проходження державної служби унормовані, насамперед, приписами Закону України «Про державну службу», а у частині неврегульованій цим актом законодавства за субсидіарним правилом приписами Кодексу законів про працю України, Законом України від 24.03.1995р. № 108/95-ВР «Про оплату праці» за умови, що це не суперечить самій суті правовідносин з проходження державної служби.

Суд зважає, що право на працю, закріплене у ст.43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до ч.1 ст.94 Кодексу законів про працю України, приписи якої кореспондуються із ч.1 ст.1 Закону України від 24.03.1995р. № 108/95-ВР «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Структура заробітної плати визначена ст.2 Закону України від 24.03.1995р. №108/95-ВР «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

У ст.12 Закону України від 24.03.1995р. №108/95-ВР «Про оплату праці» закріплено перелік норм і гарантій в оплаті праці, який не є вичерпним і указано, що норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються КЗпП України та іншими актами законодавства України. Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та КЗпП України, є мінімальними державними гарантіями.

У Рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №8-рп/2013 у справі №1-13/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону №108/95-ВР Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано в законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

За висновком Конституційного Суду України, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин, а саме відплатності праці, який отримав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03.05.1996р., ратифікованої Законом України від 14.09.2006р. №137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим ст.12 Закону України від 24.03.1995р. № 108/95-ВР «Про оплату праці», зокрема щодо оплати часу простою, який мав місце не з вини працівника.

Зазначене, на переконання Конституційного Суду України, дає підстави для висновку, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у ст.94 Кодексу законів про працю України і ст.1 Закону України від 24.03.1995р. №108/95-ВР «Про оплату праці», та гарантовані державою виплати, передбачені у ст.12 Закону України від 24.03.1995р. №108/95-ВР «Про оплату праці».

Частиною 2 ст.235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У Рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013р. № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону від 24.03.1995р. № 108/95-ВР «Про оплату праці» Конституційний Суд України вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Конституційний Суд України зробив висновок, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто всіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Тобто Конституційний Суд України фактично зробив висновок, що навіть у разі невиконання робітником трудової функції не з власної вини, робітник вважається таким, що працює і отримує за це заробітну плату, а не компенсацію, бо саме заробітна плата є тією грошовою виплатою, яка забезпечує можливість самого існування як працівника, так і, можливо, членів його сім`ї, а також наповнення державного бюджету, бо із цієї виплати вираховуються податки і збори, у тому числі внески до Пенсійного фонду України у розмірах, який передбачений саме для заробітної плати, а період вимушеного прогулу зараховується до страхового стажу.

Відтак, період невиконання робітником трудової функції за відсутності вини робітника у цьому підлягає кваліфікації у якості аналогу правової категорії «простій», під яким за визначенням ч.1 ст.34 Кодексу законів про працю України розуміється зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Звідси слідує, що настання події простою працівника може бути спричинене як винним діянням роботодавця, так і дією інших факторів за відсутності вини роботодавця, але законодавство у будь-якому випадку простою гарантує працівникам отримання частини заробітної плати.

Суд повторно наголошує, що національний закон України не містить визначення вимушеного прогулу та порядку обчислення його тривалості.

Тому суд у даному випадку вважає за необхідне виходити із загальних засад права і тлумачить даний термін як час, протягом якого працівник не виконував трудової функції, зокрема, унаслідок дії неправомірного рішення роботодавця про звільнення з посади (тобто проміжок часу, котрий розпочинається з наступної після звільнення календарної робочої дати, включає робочі календарні дні, завершується днем винесення судом рішення про поновлення на роботі, службі чи посаді за умови застосування механізму негайного виконання рішення суду).

Таке тлумачення змісту означеної правової категорії цілком корелюється із правовим висновком постанови Верховного Суду від 13.05.2022р. по справі №160/170/20, де указано, що вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію.

Оскільки вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника, то за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати (затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100; далі за текстом - Порядок №100), і назва самої виплати сформульована законодавцем саме як середня заробітна плата.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин.

Такий висновок підтверджується також змістом ч.2 ст.235 Кодексу законів про працю України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

Згідно з абз.3 п.2 розділу ІІ Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати у випадку вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення здійснюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата (тобто відносно даного спору - подія незаконного звільнення працівника з роботи).

Відповідно до абз.1 п.8 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У спірних правовідносинах вимушений прогул заявника у зв`язку із незаконним звільненням складав період з 27.10.2015р. (наступна календарна дата після настання події видання наказу про припинення публічної служби - наказ Територіальної державної інспекції з питань праці у Харківської області від 26.10.2015р. №42-к і до 26.09.2019р. (календарна дата прийняття постанови Верховного Суду від 26.09.2019р. у справі №820/10744/15 про поновлення заявника, ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора праці в Головному управлінні Держпраці в Харківській області).

При цьому, спір про оплату періоду часу з 26.10.2015р. по 25.04.2016р. вже вирішений по суті у межах справи №820/10744/15.

Відтак, обчислення середньоденної заробітної плати слід здійснювати за період часу до події звільнення заявника з посади публічної служби, тобто до 26.10.2015р.

За наданими на вимогу суду обрахунками відповідача - Управління розмір середньоденного заробітку позивача за два останні перед звільненням місяці дорівнює - 114,80грн.

Доводи заявника з цього приводу (стосовно обчислення середньоденного заробітку на рівні 549,91грн.) на увагу суду не заслуговують, позаяк стосуються виплат, проведених на користь заявника після настання події поновлення на роботі у якості оплати часу поточної праці, а не минулих виплат як компенсації виконаної роботи до події звільнення.

Постановою Верховного Суду від 21.11.2019 року у справі №820/10744/15 визнані правильними висновки судів нижчих інстанції про те, що середньоденна заробітна плата заявника до настання події звільнення складає - 114,80грн.

Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України ці обставини не підлягають повторному доведенню у межах даного спору і цим обставинам не може бути надано іншої оцінки, позаяк аналогічний спір, але за період 26.10.2015р.-25.04.2016р. вже вирішений судами першої та апеляційної інстанції і ці рішення визнані правильними.

З 27.09.2019р. до відносин з оплати часу вимушеного прогулу заявника підлягають застосуванні не норми ч.2 ст.235 Кодексу законів про працю України, а положення ст.236 Кодексу законів про працю України, де указано, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Вирішуючи спір за вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки у виконанні рішення суду про поновлення на роботі (посаді, служби), суд зазначає, що приписами Закону України «Про державну службу» дане питання не унормовано, а тому слід керуватись приписами Порядку №100.

У спірних правовідносинах затримка виконання рішення суду про поновлення працівника на посаді мала місце з 27.09.2019р. (наступна календарна дата після настання події прийняття постанови Верховного Суду від 26.09.2019р. у справі №820/10744/15 про поновлення заявника, ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора праці в Головному управлінні Держпраці в Харківській області) - 18.01.2022р. (16.01.2022р. як попередня календарна дата перед настанням події прийняття ГУ Держпраці у Харківській області наказу від 17.01.2022р. №08-03/17 про поновлення заявника на посаді головного державного інспектора відділу з питань експертизи умов праці управління з питань праці Головного управління Держпраці у Харківській області з 26.10.2015р. не підлягає взяттю до обрахунку, оскільки у наказі ГУ Держпраці у Харківській області від 17.01.2022р. №08-03/17 указано, що заявник мусить стати до роботи з 18.01.2022р.).

За наданими на вимогу суду обрахунками відповідача - Управління розмір середньоденного заробітку позивача за два останні перед звільненням місяці дорівнює - 114,80грн.

Доводи заявника з цього приводу на увагу суду не заслуговують, позаяк стосуються виплат, проведених на користь заявника після настання події поновлення на роботі у якості оплати часу поточної праці.

Постановою Верховного Суду від 21.11.2019 року у справі №820/10744/15 визнані правильними висновки судів нижчих інстанції про те, що середньоденна заробітна плата заявника до настання події звільнення складає - 114,80грн.

Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України ці обставини не підлягають повторному доведенню у межах даного спору і цим обставинам не може бути надано іншої оцінки, позаяк аналогічний спір, але за період 26.10.2015р.-25.04.2016р. вже вирішений судами першої та апеляційної інстанції і ці рішення визнані правильними.

Загальний проміжок часу з вимушеного прогулу, зумовленого незаконним звільненням (27.10.2015р.-26.09.2019р.) та затримка виконання рішення суду про поновлення працівника на посаді (27.09.2019р.-18.01.2022р.) складає 1432 умовних робочих днів відповідача - Управління та правопопередника цього суб"єкта владних повноважень із статусом юридичної особи.

Таким чином, відповідач - Управління обтяжений обов`язком провести на користь заявника виплату 164.393,60грн. середнього заробітку за вимушений прогул, зумовлений незаконним звільненням (27.10.2015р.-26.09.2019р.) та за затримку виконання рішення суду про поновлення працівника на посаді (27.09.2019р.-18.01.2022р.).

При цьому, суд зауважує, що з цієї суми роботодавцем (тобто Управлінням) під час виплати на користь позивача мають бути утримані належні податки (збори).

Продовжуючи вирішення спору по суті, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України і повинен виконуватись шляхом подання до суду доказів та зазначення у процесуальних документах належних аргументів відповідності закону вчиненого волевиявлення.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд констатує, що у ході розгляду справи владним суб`єктом не подано доказів відповідності закону оскарженого волевиявлення з приводу відмови у проведені оплати часу вимушеного прогулу заявника, зумовленого незаконним звільненням, а також з приводу відмови у проведені оплати часу вимушеного прогулу заявника, зумовленого затримкою у виконанні рішення суду про поновлення заявника на конкретній посаді у штаті ГУ Держпраці у Харківській області.

Проте і надані заявником розрахунки на суму 787.471,12грн. суперечать приписам Порядку №100.

Тому позов підлягає задоволенню частково шляхом обтяження відповідача Управління обов`язком нарахувати і виплатити на користь заявника 164.393,60грн. у якості середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зумовленого незаконним звільненням, з 26.04.2016р. по 26.09.2019р. у порядку ч.2 ст.235 Кодексу законів про працю України та у якості середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зумовленого затримкою у виконанні рішення суду про поновлення на роботі з 27.09.2019р. по 18.01.2022р. у порядку ст.236 Кодексу законів про працю України.

Вимога про стягнення коштів у даному конкретному випадку до задоволення не підлягає, позаяк здатна призвести до порушення прав та інтересів інших працівників відповідача - Управління під час проведення поточних платежів з оплати праці.

Вимога про визнання бездіяльності протиправною також не підлягає задоволенню, оскільки у тексті позову не має жодної конкретизації ані з приводу змісту, суті та проявів оскарженого діяння суб`єкта владних повноважень, ані з приводу поданих доказів, ані з приводу суб`єкта права, до якого була звернута ця вимога (Управління чи Служба) і об`єктивно не здатна забезпечити поновлення права громадянина на оплату часу вимушеного прогулу у відносинах із проходження публічної служби, зумовленого незаконним звільненням та часу оплати затримки у виконанні рішення суду про поновлення на роботі.

Окрім того, усі діяння відповідача - Управління з приводу виконання рішення суду у справі №820/10744/15 про поновлення заявника на роботі мають оскаржуватись не шляхом подання нового позову, а у спосіб подання процесуального документу у порядку ст.383 КАС України саме у межах справи №820/10744/15.

Решта вимог позову в частині власного обчислення заявником грошового виразу середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки у виконанні рішення суду підлягає відхиленню у зв`язку із необґрунтованістю та недоведеністю.

Служба не є учасником суспільних відносин з приводу проходження заявником публічної служби, а тому підстав для обтяження цього суб"єкта права будь-якими обов`язками у межах даного спору суд не знаходить.

При розв`язанні спору, суд зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), вичерпно реалізував усі діючі механізми з`ясування об`єктивної істини; надав оцінку усім юридично значимим факторам та нормам закону, котрі здатні вплинути на правильне вирішення спору; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; повно та детально виклав власні висновки та міркування як з приводу тлумачення належних норм права, так і з приводу усіх слушних доводів поданих учасниками спору процесуальних документів.

Тому решта доводів учасників справи окремій детальній оцінці не підлягає, позаяк не впливає на правильність результату розв`язання спору по суті.

Згадані заявником правові висновки Верховного Суду є нерелевантними стосовно обставин даного спору.

Підтверджена матеріалами справи подія невиплати заявникові 164.393,60грн. у якості середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зумовленого незаконним звільненням, з 26.04.2016р. по 26.09.2019р. у порядку ч.2 ст.235 Кодексу законів про працю України та у якості середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зумовленого затримкою у виконанні рішення суду про поновлення на роботі з 27.09.2019р. по 18.01.2022р. у порядку ст.236 Кодексу законів про працю України спонукає суд до застосування приписів ч.2 ст.9 КАС України і виходу як за межі предмету позову (в частині обрання належного способу захисту), так і в частині підстав позову (в частині застосування положень ст.236 Кодексу законів про працю України).

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, ст.ст. 72-77, 211, 241-243, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов залишити без задоволення.

Вийти за межі позову.

Зобов"язати Головне управління Держпраці у Харківській області (ідентифікаційний код - 39779919; місцезнаходження - вул. Алчевських, буд. 40, м. Харків, 61002) нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ; місцезнаходження - АДРЕСА_1 ) 164.393 (сто шістдесят чотири тисячі триста дев`яносто три)грн. 60коп. як середній заробіток за час вимушеного прогулу, зумовленого незаконним звільненням, з 26.04.2016 р. по 26.09.2019р. у порядку частини 2 статті 235 Кодексу законів про працю та як середній заробіток за час вимушеного прогулу, зумовленого затримкою у виконанні рішення суду про поновлення на роботі, з 27.09.2019р. по 18.01.2022р. у порядку ст.236 Кодексу законів про працю України з утриманням належних податків і зборів.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України.

Суддя Сліденко А.В.