Справа № 440/2501/22
Суддя: Є.Б. Супрун
Дата ухвалення: 2022-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2022 року м. ПолтаваСправа № 440/2501/22

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Супруна Є.Б., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження справу №440/2501/22 за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області про скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

10.02.2022 громадянин Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області (надалі - УДМС), в якому просить суд скасувати наказ УДМС від 24.11.2021 №203 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту", зобов`язавши відповідача прийняти та розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В якості підстави для звернення до суду заявник вказує на неправомірну, як на його думку, поведінку відповідача, який належним чином не вивчив ситуацію в країні його походження та взагалі не аналізував матеріали і документи, що надавалися для отримання відповідного статусу. Стверджує, що він відповідає умовам для набуття статусу біженця, оскільки перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності не бажає повертатися до неї, тому що має побоювання стати жертвою переслідувань.

Ухвалою судді Полтавського окружного адміністративного суду від 15.02.2022 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено справу до розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у порядку письмового провадження).

25.03.2022 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача висловив свої заперечення проти задоволення позову. Обстоюючи позицію правомірності спірного рішення, зазначив, що заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 04.11.2021 є очевидно необґрунтованою, що свідчить про відсутність умов, визначених пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оскільки побоювання заявника ґрунтуються лише на погрозах з боку осіб, які надали йому грошові кошти в борг.

Правом на подачу відповіді на відзив позивач не скористався.

Розгляд справи суд здійснює за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи відповідно до п. 10 ч. 6 ст. 12, ст. 262 КАС України.

Дослідивши письмові докази, суд встановив такі обставини та відповідні до них правовідносини.

04.11.2021 ОСОБА_1 , громадянин Ісламської Республіки Пакистан, звернувся до УДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 22), в якій зазначив, що 13.03.2020 він вилетів з Пакистану і приземлився в Україні 14.03.2020. Але його агент забрав гроші і не заплатив необхідні платежі, внаслідок чого ОСОБА_1 взяв позичку для того, щоб прибути до України. Через Covid-19 його батько втратив роботу і тепер немає грошей повернути позичку позикодавцям у загальному розмірі 9500 доларів. Зараз вони вимагають повернути їм борг, але можливостей для цього ні заявник, ні його батько не мають. У зв`язку з цим ОСОБА_1 просив надати йому дозвіл на проживання в Україні.

В ході вивчення справи іноземця відповідачем було встановлено, що заявник, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , країна постійного проживання: Ісламська Республіка Пакистан; національність: пенджабець; мова: пенджабська, урду, англійська; віросповідання: мусульманин (суніт); сімейний стан: неодружений; народився у Пакистані у м. Лахор, де проживав з батьками до моменту приїзду в Україну. Навчався у середній школі в м. Лахор 10 років. Потім продовжив навчання у Пенджабському коледжі протягом двох років. Військову службу не проходив, участь у військових конфліктах не приймав. До моменту приїзду на територію України не працював. Вперше перетнув кордон України 14.03.2020, легально. Під час перетину кордону складнощів не мав, виліт здійснювався на підставі візи. Перебував на території держави на підставі посвідки на тимчасове проживання у зв`язку з навчанням у Національному університеті "Полтавська політехніка". Навчання не закінчив через неможливість оплати. Документів, що підтверджують навчання не надав. 19.03.2021 посвідка на тимчасове проживання була скасована, після чого територію України не залишив. За порушення правил перебування іноземних громадян на території України був притягнутий до адміністративної відповідальності (ч. 1 ст. 203 КУпАП). 23.06.2021 щодо ОСОБА_1 було прийнято рішення про примусове повернення. Заявник на територію Пакистану не повернувся, натомість 04.11.2021 звернувся за захистом до УДМС.

15.11.2021 завідувач сектору з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції УДМС ОСОБА_2 погодив Висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 84-88), на підставі якого 24.11.2021 УДМС був виданий спірний наказ №203 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" (а.с. 89), яким відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, громадянину Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених п. п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту".

Рішенням Державної міграційної служби України від 28.01.2022 №07-22 залишено без розгляду скаргу ОСОБА_1 на наказ УДМС від 24.11.2021 №203 (а.с. 100).

Повідомленням УДМС про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, №16 (а.с. 90), повідомлено ОСОБА_1 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі наказу УДМС №203 від 24.11.2021.

Не погодившись із обґрунтованістю мотивів, покладених в основу наказу УДМС №203 від 24.11.2021, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та аргументам учасників справи, наведеним у заявах по суті, суд виходить з такого.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту в Україні, визначений Законом України від 08.07.2011 №3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (надалі Закон №3671-VI).

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Таке ж саме визначення терміну "біженець" містить і підпункт 2 пункту "А" статті 1 Конвенції про статус біженців від 28.07.1951, до якої Україна приєдналася згідно із Законом від 10.01.2002 №2942-III.

За Конвенцією про статус біженців і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття "біженець" включає в себе 4 основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;

3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;

4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Тож при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири вищенаведені підстави.

Відповідно до визначення, наведеного у п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону №3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У разі якщо така особа під час незаконного перетинання державного кордону України звернулася із зазначеною заявою до посадової особи Державної прикордонної служби України, вона зобов`язана надати цій посадовій особі пояснення про причини незаконного перетинання державного кордону України. У разі відсутності у такої особи документів, що посвідчують її особу, або якщо такі документи є фальшивими, вона повинна повідомити в поясненні про цю обставину, а також викласти причини зазначених обставин. Під час надання пояснень особою, яка не володіє українською або російською мовами, орган Державної прикордонної служби України повинен забезпечити перекладача з мови, якою така особа може спілкуватися. Після надання пояснень особа, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна бути протягом 24 годин передана посадовими особами Державної прикордонної служби України представнику центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, 17.06.2021 о 13:40 год за адресою: м. Полтава, пров. Рибальський, 16а уповноваженою посадовою особою Подільського районного відділу у м. Полтаві УДМС головним спеціалістом Зіненко Т.В. був виявлений факт порушення правил перебування в Україні з боку гр. Пакистану ОСОБА_1 , який після отримання 22.03.2021 копії рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання, не виїхав з України у встановленому законом порядку, проживає без документів на право проживання в Україні та ухиляється від виїзду з України, факт про що зафіксовано протоколом про адміністративне правопорушення серії ПР МПТ №001053 (а.с. 49).

На підставі цього протоколу 17.06.2021 начальником Подільського районного відділу у м. Полтаві УДМС Кузьменко Л.М. була винесена постанова серії ПН МПТ 001052 про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 , передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП, у вигляді штрафу у розмірі 2040,00 грн за порушення ч. 3 ст. 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" та пункту 68 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №322 віл 25.04.2018.

Штраф був сплачений ОСОБА_1 у повному розмірі, що підтверджується квитанцією від 23.06.2021 №0.0..1 (а.с. 51).

Рішенням №9, затвердженим начальником Подільського районного відділу у м. Полтаві УДМС Кузьменко Л.М. 23.06.2021, з метою забезпечення виконання положень ст. 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина Пакистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язати його покинути територію України у термін до 20.07.22021 (а.с. 51-52).

Вказане рішення ОСОБА_1 не виконав, натомість 04.11.2021 звернувся до УДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, висловивши побоювання повернення до Пакистану через те, що особи, у яких заявник взяв борг, погрожують йому та його батьку фізичним насиллям.

На обґрунтування заяви на отримання притулку в Україні заявник надав такі документи: стаття з мережі Інтернет з місцевої газети Пакистану від 08.12.2020 "Соціальні проблеми та проблеми в Пакистані"; стаття Human Rights Watch "Пакистан Події 2020 року".

В ході вивчення наданих заявником доказів УДМС було встановлено, що ключовими проблемами, що містяться в першій статті, є соціальні проблеми, дискримінація жінок, корупція, неписемність, перенаселення, наявність дитячої праці, бідність, відсутність ресурсів для заробітку, безробіття в Пакистані.

Однак з огляду на те, що наведені у статті умови не відносяться по суті до змісту заяви ОСОБА_1 , відсутнє пряме посилання на використане джерело, відповідач правомірно не використав її у якості доказу при оцінці обставин заявника для вирішення питання про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Друга стаття правозахисної організації Human Rights Watch, за висновком відповідача, надає інформацію про проблеми свободи вираження поглядів, свободи релігії та переконань, зловживання щодо жінок і дівчат, права дитини, проблеми з політичною опозицією, тероризм, боротьбу з тероризмом, проблеми сексуальної орієнтації та гендерної ідентичності, а також наслідки пандемії Covid-19.

За наслідками аналізу цього доказу, УДМС з`ясовано, що як і в першій статті відсутнє пряме посилання на джерело, дату публікації статті, а обставини, зазначені в документі, не мають відношення до фактів, викладених у заяві.

З огляду на зміст заяви ОСОБА_1 від 04.11.2021 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд визнає обґрунтованими висновки відповідача, який не прийняв у якості доказів надані заявником статті, оскільки за особистими твердженнями самого заявника він лише в загальному розуміє про що іде мова у даних статтях. До того ж у ході співбесіди було встановлено, що дана інформація була підібрана не особисто заявником, а юристом. Зміст заяви ОСОБА_1 не містить вказівок на конвенційні ознаки, які можуть бути прийняті в якості підстав для надання йому притулку, причиною неповернення до Пакистану він назвав саме наявність боргу, а не будь-які інші обставини. Заявник особисто заявив, що ні в нього, ні в його сім`ї немає проблем із силовими чи державними органами в Пакистані. Батько має роботу та проживає там разом з іншими членами сім`ї. Під час співбесіди заявник також зазначив, що він не цікавиться політичним життям країни, не є активістом. При цьому УДМС з інформації по країні походження з`ясувало про наявність протестів на території Пакистану, але вони не мають регулярного та масового характеру. Окрім цього заявник не зазначив, що він брав участь у будь-яких демонстраціях або протестах.

В анкеті особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 зазначив, що його національнiсть - пенджабець, а віросповідання - іслам (сунізм).

Як з`ясовано відповідачем, в Пакистані пенджабська національність є етнічною більшістю серед населення та становить 44,6%. Іслам, а саме - сунiзм, є державною релігією в Пакистані, її послідовники становлять 75% населення.

Із зазначеного вище відповідач обґрунтовано робить висновок про те, що заявник не може бути потенційним об`єктом переслідування через наявність у нього певних релігійних переконань або належності до певної національності, адже заявник сповідує державну релігію, дотримується її канонів, регулярно вiдвiдує мечеть навiть пiд час перебування в Україні. Його національність є етнічною більшістю серед населення Пакистану. До того ж заявник прямо зазначив, що не зазнавав переслідування на релігійному ґрунті. Заявник не був членом жодної військової чи громадської організації, утисків на батькiвщинi за расовою ознакою або приналежністю до певної соціальної групи не зазнавав.

У заяві ОСОБА_1 висловив побоювання, які ґрунтуються на погрозах з боку осіб, які надали йому кошти в борг.

Однак в ході процедурних заходів було з`ясовано, що ніяких підтверджуючих документiв про боргове зобов`язання заявник не має.

Свої побоювання заявник обґрунтовував страхом вбивства або викрадення, але під час співбесіди зазначив, що особи, в яких було взято в борг, лише телефонують йому, тобто висловлюють усні повідомлення йому та його батьку. Про акти насилля щодо нього або його батьків не повідомляє. ОСОБА_1 під час співбесіди зазначив, що регулярно підтримує спілкування з рідними. Він впевнено говорить, що батьки не надають йому будь-якої інформації про наявність щодо себе та інших членів сім`ї небезпеки. Під час опитування було визначено, що батько заявника має роботу на батьківщині. Проте ця робота не постiйна через складну економічну ситуацію.

З урахуванням з`ясованих обставин УДМС сформульовано висновок, відповідно до якого наполягання заявника про його можливе переслідування в країні походження не містить жодного підтвердження, а тому розцінюється як спроба виїхати з країни за кордон в пошуках кращого життя, легалізації перебування на території України, отримання якісної освіти та роботи, з огляду на що підстави для визнання його біженцем у відповідності до умов передбачених п. п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI відсутні.

Суд визнає такий висновок обґрунтованим і об`єктивним виходячи з наступного.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Крім того, пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні.

Таким чином, обов`язок доказування наявності фактів переслідувань покладається на заявника. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

У заяві-анкеті від 04.11.2021, а також під час співбесіди в органі міграції позивач стверджував про наявність у нього побоювань повертатисядо країни походження з огляду лише на погрози його кредиторів.

Разом з цим, як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач до заяви про надання притулку в Україні не надав жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти переслідування в країні походження позивач також не надав, таких, що заслуговують на увагу в контексті піднятого перед УДМС питання, пояснень не навів. Крім того, позивачем не було надано доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування в Пакистані та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від протиправних посягань третіх осіб.

Також позивачем, як шукачем захисту, не було надано ані до УДМС, ані до суду документів, які б свідчили про загрозу небезпеки у разі повернення до країни громадянської належності.

Згідно з п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Суд повторює, що єдиним критерієм для отримання міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI.

Побоювання особи є власним оціночним (суб`єктивним) судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. В той же час ситуація у країні походження є об`єктивним доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним станом у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. При цьому побоювання можуть ґрунтуватися не лише на власному досвіді біженця, а й на досвіді інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо). Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватися від біженця та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Подібні висновки наведено у постановах Верховного Суду від 07.10.2019 у справі №440/134/19 та від 21.11.2019 у справі №816/2279/17, які враховуються судом з огляду на приписи ч. 5 ст. 242 КАС України.

Матеріали міграційної справи ОСОБА_1 не вказують на наявність обґрунтованих ознак того, що позивач під час перебування в країні походження чи перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності зазнає переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме: за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Під час анкетування та проведення співбесіди в органі міграції конкретних фактів політичного переслідування позивач не навів; про зміну віросповідання не заявляв; про побоювання повертатись в країну своєї громадянської належності саме з підстав переслідування за ознаками політичної та/або релігійної приналежності не зазначав.

Оскільки позивачем не наведено конкретних фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, смертної кари та нелюдського поводження, надані позивачем відомості свідчать про те, що до міграційного органу позивач звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно з метою легалізації свого статусу в Україні.

На користь такого висновку суду свідчить ще й той об`єктивний факт, що позивач із заявою про надання притулку до компетентних органів України не звертався до того часу поки співробітниками УДМС не було виявлено факт порушення заявником правил перебування в Україні та притягнення його до адміністративної відповідальності за перебування на території України без законних підстав.

Враховуючи викладене, суд приходить до переконання, що за результатами розгляду відомостей, наведених позивачем у заяві-анкеті, та співбесіди останнього з посадовими особами відповідача не встановлено об`єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для останнього стати жертвою переслідувань у країні походження за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань або жертвою застосування смертної кари, виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання, що у свою чергу свідчить про відсутність у заявника передумов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Пунктом 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) визначено відмінність економічного мігранта від біженця, а саме: якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Зважаючи на встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи, зібрані докази та враховуючи вищенаведені норми законодавства, якими урегульовано спірні відносини, суд приходить до висновку про правомірність наказу Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області від 24.11.2021 №203 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту", яким встановлено відсутність підстав для надання громадянину Ісламської Республіки Пакситан ОСОБА_1 статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на викладене суд визнає заявлений позов необґрунтованим, у зв`язку з чим відмовляє у його задоволенні у повному обсязі.

Позивач судових витрат не поніс, оскільки звільнений від сплати судового збору у цій категорії справ у силу закону, а тому підстави для їх розподілу відсутні.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області про скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його підписання у порядку, встановленому статтею 297 КАС України та з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Перехідних положень Кодексу.

Суддя Є.Б. Супрун