Справа № 807/1444/17
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2022-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2022 рокуЛьвівСправа № 807/1444/17 пров. № А/857/12105/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Кушнерика М.П., Мікули О.І.,

з участю секретаря Михальської М.Р.,

представника позивача Торчанина Р.С.,

представника відповідача Цинайко Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Закарпатської обласної прокуратури на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 червня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Закарпатської обласної прокуратури, Ужгородської окружної прокуратури Закарпатської області, Державної казначейської служби України про стягнення шкоди,-

суддя в 1-й інстанції Гебеш С.А.,

час ухвалення рішення 24.06.2022 року, 14:15 год.,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення 05.07.2022 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Закарпатської обласної прокуратури, Ужгородської окружної прокуратури Закарпатської області, Державної казначейської служби України про стягнення шкоди.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 червня 2022 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Ужгородської місцевої прокуратури Закарпатської області та Закарпатської обласної прокуратури щодо неповернення майна - будівельної опалубки "Дока". Стягнуто на користь Фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Державної казначейської служби України (вул. Бастіонна, буд. 6, м. Київ, 01601, код ЄДРПОУ - 37567646) суму матеріальних збитків у розмірі 450000,00 грн. В решті позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права та невстановлення всіх обставин справи, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідач апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону майно, зазначене в п.2 ст.3 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, заподіяні громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють ОРД, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами дізнання чи попереднього слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт), повертається в натурі тією установою або органом, у якого воно знаходиться, у місячний термін з дня звернення громадянина або його спадкоємців, якщо воно сталося протягом шести місяців після направлення їм повідомлення. Пересилка або доставка майна провадиться також за рахунок цих органів. У разі, коли повернення майна в натурі неможливе, за рахунок підприємств, установ, організацій, яким воно було передано безоплатно, відшкодовується його вартість. Вартість втраченого житла відшкодовується виходячи з ринкових цін, що діють на момент звернення громадянина з вимогою про відшкодування шкоди. Згідно з ч.3 ст.4 Закону у разі ліквідації підприємств, установ, організацій, яким майно було передано безоплатно, або недостатності у них коштів для відшкодування шкоди вартість майна (частина вартості) відшкодовується за рахунок державного бюджету. У випадках, коли майно було знищене, втрачене або пошкоджене під час знаходження у розпорядженні органу дізнання, попереднього слідства, прокуратури чи суду, з вимогою про відшкодування вартості майна громадянин має право звернутися до цих органів, а якщо неможливість повернення майна в натурі виникла після передачі його фінансовому органу, вимога пред`являється до цього органу. А тому, з урахуванням вищенаведеного, вважає повернення вищенаведеного майна має бути здійснено шляхом його передачі від особи, якій воно передано на зберігання. А оскільки в позові не зазначено про фактичне місцезнаходження вказаного майна, чи його втрату чи знищення то вирішення питання про стягнення його вартості є передчасним.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримала з мотивів, викладених в ній. Просить оскаржуване рішення скасувати та постановити постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечив, просить рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 червня 2022 року залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомлені про дату судового засідання. Згідно із ч. 2 ст. 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до переконання, що подана апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Матеріалами справи підтверджено та не заперечується відповідачем, що у позивача, в рамках кримінального провадження №0004122, на підставі лише тимчасового доступ до речей без можливості вилучення слідчим ВП ГУНП Крайнюк М.В., за участі прокурора Ужгородської місцевої прокуратури Трофіменкова О.В. було вилучено майно, а саме інвентарну опалубку «Дока» вартістю 450 тис. грн. та вивезено за межі підприємства. Підтверджуючих документів при цьому надано не було(а.с. 26). Також було встановлено, що вказана опалубка була раніше придбана ОСОБА_1 від ФОП ОСОБА_2 та передана по договору оренди ТОВ «Коватехбуд» (а.с. 26.27).

В подальшому викладені вище обставини та факти знайшли своє підтвердження в Ухвалі Ужгородського міськрайонного суду від 10.07.2017 року, якою крім згаданого вище визнано протиправною бездіяльність прокурора Ужгородської місцевої прокуратури Запольського Д.Є., щодо неповернення вказаного майна та зобов`язано прокурора повернути майно ТОВ «Коватехбуд», керівником якого є ОСОБА_1 (а.с. 25)

Позивач неодноразово звертався до Ужгородської місцевої прокуратури Закарпатської області із заявою про повернення майна, однак отримував відповіді загального характеру, якими повідомлено, що питання повернення буде обговорено на оперативній нараді, буде визначено заходи, щодо неухильного дотримання законодавства, а доводи на які посилається позивач досліджувалися при службовому розслідуванні, (а.с.31) а саме провадження взято на контроль та вказано інші відомості. Однак ніяких конкретних відповідей надано не було.

Суд наголошує, що ні позивач ОСОБА_1 , ні ТОВ «Коватехбуд» не мають жодного відношення до згаданого кримінального провадження, в ході якого маючи фактично тільки тимчасовий доступ до речей без можливості вилучення і було вилучено за участі прокуратури будівельну опалубку. Позивач не є учасником кримінального провадження що не дозволяє оскаржувати дії прокуратури та при такому статусі був позбавлений будь якого правового механізму впливу на правоохоронні органи. А всі дії вчинялися без залучення власника майна.

Суд зазначає, що на момент розгляду даної справи, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 10.07.2017р., яким визнано бездіяльність прокуратури щодо неповернення будівельної опалубки та зобов`язано повернути опалубку виконано не було чим завдано матеріальні збитки у розмірі 450000,00 грн., які складаються із підтвердженої вартості будівельної опалубки «Дока».

Ст.20 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю прокурора, відшкодовується державою незалежно від його вини в порядку, визначеному законом.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до абз. 1 ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

П. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, як юридичний факт, є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

В даному випадку оскаржується бездіяльність правоохоронних органів, яка призвела до отримання позивачем матеріальних збитків та отримання моральної шкоди, однак, беручи до уваги, що позивач у кримінальному провадженні не мав та не має жодного статусу, це не дозволяє йому оскаржити бездіяльність на підставі норм КПК України.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до ч. 5 ст. 21 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Посилання відповідачів, що дані спірні правовідносини регулюються ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також Положенням про застосування цього Закону, затвердженого наказом Мінюсту України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04.03.1996 року №6/5/3/41 є помилковими, оскільки позивач не є учасником кримінального провадження, відтак вказаний нормативний документ не регулює правовідносини щодо незаконного вилучення майна в особи, яка не є учасником кримінального провадження та не може бути застосований судом до спірних правовідносин. Окрім того, факт вилучення майна не заперечується сторонами і відбувся без ухвали суду, що дозволяє вилучати речі та за наявності передбаченого права доступу до речей тільки для огляду без вилучення.

Ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

ЄСПЛ в своєму рішенні у справі «Зінченко проти України» зазначає, що ст. 13 Конвенції гарантує на національному рівні доступність засобу юридичного захисту, здатного забезпечити втілення в життя змісту конвенційних прав і свобод, незалежно від того, в якій формі вони закріплені в національному правовому порядку.

При цьому, відповідно до судової практики Верховного Суду України, наведеної, зокрема, в його Постанові від 31 травня 2016 року по справі № 21-451а16, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося б примусове виконання рішення.

Таким чином вбачається, що позивачем в даному позові було обрано належний та ефективний спосіб захисту його порушеного права шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача.

Для оцінки поведінки держави в контексті дотримання вимог ст.1 Першого протоколу Суд має зробити повне дослідження різних інтересів у справі, беручи до уваги, що мета конвенції полягає в захисті прав, які є очевидними та вагомими. Серед іншого, встановлюється наявність спірної ситуації. При цьому, коли питання суспільної користі дійсно виникає у справі, ЄСПЛ вимагає від державних органів влади реагувати належним чином, правильно та з великою відповідальністю (див. рішення у справах Василеску проти Румунії та Бейлер проти Іспанії).

Оскільки ідеологія ст.1 Першого протоколу фактично відображена як у Конституції, так і в Цивільному кодексі, суд враховує такі правові позиції ЄСПЛ під час вирішення спорів про захист права та посилається на висновки Євросуду як на безпосереднє джерело права, а також переймає притаманні його рішенням ідеї справедливості й гуманності.

Невиконання рішення національного суду ЄСПЛ розцінює як втручання в право потерпілої особи на мирне володіння своїм майном, як визначено в першому реченні п.1 ст.1 Першого протоколу (див. рішення у справах Бурдов проти Росії, Ясіюнієне проти Литви, Войтенко проти України та Джасійне проти Литви).

В даному випадку на користь позивача винесено судове рішення, яке набрало законної сили та яким встановлені обставини, що не потребують повторного з`ясування та доказування відносно його майна, яке було вилучено та не повернуто на виконання рішення суду.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідачі ігнорують та не виконують рішення суду, чим звужують права особи та за наявності вже встановленої бездіяльності, щодо неповернення майна, яке належить позивачу, порушують існуючі права позивача, що тільки погіршує ситуацію, яка склалася.

Дійсні та реальні обмеження, неправомірно встановлені відповідачем щодо реалізації права власності, можуть бути de facto визнані порушенням ст.1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215, основними завданнями Казначейства є реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунка, відкритого у Національному банку і таке інше. Казначейство є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в Казначействі і банках. Тобто Казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦК України.

Пунктом 35 Постанови Кабінету Міністрів України № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників» від 03.08.2011р. визначено, що казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.

А відтак, вказане стягнення провадиться з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України.

Оскільки позивачем не заявлено позовних вимог про стягнення недоотриманих доходів у вигляді орендної плати чи упущеної вигоди, колегія суддів розглядає даний спір лише в межах заявлених позовних вимог.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.

Враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу Закарпатської обласної прокуратури слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Закарпатської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 червня 2022 року у справі № 807/1444/17 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді М. П. Кушнерик
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 26 жовтня 2022 року.