Справа № 580/9867/21
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2022-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/9867/21 Суддя (судді) першої інстанції: Марина БІЛОНОЖЕНКО
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Парінова А.Б.,

суддів: Грибан І.О.,

Ключковича В.Ю.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 03 червня 2022 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Черкаській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Черкаського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Національної поліції в Черкаській області (далі - відповідач), в якій просить: визнати противоправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Черкаській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані відпустки: щорічну чергову оплачувану відпустку за 2018 рік у кількості 11 діб, 6 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2018 рік, щорічну чергову оплачувану відпустку за 2019 рік у кількості 30 діб, 7 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2019 рік, 4 доби додаткової оплачуваної відпустки за 2016 рік, та додаткову відпустку як учаснику бойових дій: за 2016 рік у кількості 14 діб, за 2017 рік у кількості 14 діб, за 2018 рік у кількості 14 діб та 2020 рік у кількості 14 діб; зобов`язати Головне управління Національної поліції в Черкаській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за щорічну чергову оплачувану відпустку за 2018 рік у кількості 11 діб, 6 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2018 рік, щорічну чергову оплачувану відпустку за 2019 рік у кількості 30 діб, 7 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2019 рік, 4 доби додаткової оплачуваної відпустки за 2016 рік, та додаткову відпустку як учаснику бойових дій: за 2016 рік у кількості 14 діб, за 2017 рік у кількості 14 діб, за 2018 рік у кількості 14 діб та 2020 рік у кількості 14 діб.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що станом на день прийняття наказу про звільнення з Національної поліції, відповідач не провів з ним розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпусток, а також соціальної відпустки, передбаченої Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", як учаснику бойових дій за вищевказані періоди.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 03 червня 2022 року позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Черкаській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані відпустки: щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2018 рік у кількості 11 діб та 6 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2018 рік, щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2019 рік у кількості 19 діб та 7 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2019 рік, 4 доби додаткової оплачуваної відпустки за 2016 рік та додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2019 роки, у кількості 14 діб за 2016 рік, 14 діб та 2017 рік, 14 діб за 2019 рік; зобов`язано Головне управління Національної поліції в Черкаській області (АДРЕСА_2, код ЄДРПОУ - НОМЕР_3) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) грошову компенсацію за невикористані відпустки: щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2018 рік у кількості 11 діб та 6 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2018 рік, щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2019 рік у кількості 19 діб та 7 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2019 рік, 4 доби додаткової оплачуваної відпустки за 2016 рік та додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2019 роки, у кількості 14 діб за 2016 рік, 14 діб та 2017 рік, 14 діб за 2019 рік; в задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що позивачу було здійснено нарахування та виплату грошової компенсації за невикористану відпустку в році звільнення. Крім того, зазначає, що грошова компенсація нараховується та виплачується лише за невикористану в році звільнення відпустку, тоді як для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки служби, що передують року звільнення, законних підстав немає. Крім того, апелянт зазначає, що відповідачем пропущено строк звернення до суду з даним позовом. Також, відповідачем зазначає, що грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій не надається, тому позивач безпідставно просить грошову компенсацію за невикористану відпустку за 2016, 2017 2018, 2020 рік. Крім того, вказано, що позивач просить нарахувати та виплатити грошову компенсацію за щорічну чергову оплачувану відпустку за 2019 рік у кількості 30 діб, та 7 діб додаткової оплачуваної відпустки, проте згідно листа ГУНП в Черкаській області від 08.09.2021 № Г-177/12/7/01-2021, невикористана частина щорічної основної оплачуваної відпустки за 2019 рік складає 16 діб, а додаткова - 7 днів. Крім цього, вказано, що позивач просить нарахувати та виплатити компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2018 та 2020, проте згідно листа департаменту кадрового забезпечення від 29.09.2021 № г-877/12/1/3/03-2021 позивач використав відпустку за 2018 період як учасник бойових дій (наказ від 13.11.2018 № 1086 о/с) та за 2020 рік згідно листа ГУНП в Закарпатській області від 13.09.2021 № Г-262/106/2-2021 за період проходження служби з 08.03.2020 по 21.03.2020 відповідно до статті 16-2 ЗУ "Про відпустки" додаткова відпустка із збереженням заробітної плати як учаснику бойових дій за 2020, тому компенсація за вказаний період не підлягає до задоволення.

Позивачем відзиву на апеляційну скаргу до суду не подано.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 , проходив службу в Національній поліції з 07.11.2015р. по 28.07.2020р. відповідно до наказу №198 о/с від 28.07.2020 року позивача звільнено з посади начальника управління протидії наркозлочинності Головного управління Національної поліції в Черкаській області, за п. 4 ч.1 ст. 77 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів), з 15.08.2020р., з виплатою одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції та стажем служби в поліції для її виплати - 13 років, 03 місяці, 01 день, з виплатою компенсації за невикористану в році звільнення відпустку в кількості 23 доби за фактично відпрацьований час в 2020 році.

Також, позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням від 25.07.2016р. Серії НОМЕР_2 .

Позивач 01.09.2021р. звернувся з заявами до Національної поліції України, Головного управління Національної поліції в Закарпатській області та відповідача, на отримання інформації, чи надавались позивачу додаткові відпустки із збереженням грошового забезпечення як учаснику бойових дій за 2015-2020 років, а також основна за 2015-2020 роки.

Згідно листа Національної поліції України від 29.09.2021р. № Г-877/12/1/3/03-2021, за період проходження служби в ДПН та апараті центрального органу управління поліції з 07.11.2015року по 15.01.2019рік, позивач використав: 30 діб щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2016 рік (наказ ДПН від 22.11.2016 № 174 о/с та наказ НОНУ від 12.12.2017 № 1046 о/с); 30 діб щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2017 рік (накази НІІУ від 07.07.2017 року № 503 о/с (зі змінами) та від 10.04.2018 № 309 о/с); 5 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2017 рік (наказ НПУ від 10.04.2018 №309 о/с); 19 діб щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2018 рік (накази НПУ від 05.07.2018 № 613 о/с, від 27.08.2018 року № 792 о/с та від 11.01.2019 № 33 о/с); 14 календарних днів додаткової відпустки зі збереженням заробітної плати (грошового забезпечення) за 2018 рік як учасник бойових дій (наказ НПУ від 13.11.2018 року № 1086 о/с).

Позивач не скористався правом на: залишок щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2018 рік у кількості 11 діб; 30 діб щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2019 рік; 4 доби додаткової оплачуваної відпустки за 2016 рік; 6 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2018 рік; 7 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2019 рік; 14 календарних днів додаткової відпустки зі збереженням заробітної плати (грошового забезпечення) за 2016 рік як учасникові бойових дій; 14 календарних днів додаткової відпустки зі збереженням заробітної плати (грошового забезпечення) за 2017 рік як учасникові бойових дій; 14 календарних днів додаткової відпустки зі збереженням заробітної плати (грошового забезпечення) за 2019 рік як учасникові бойових дій.

Згідно Листа від 08.09.2021 року ГУ НП в Черкаській області, за обліком УКЗ ГУНП та на підставі витягу з наказу ГУНП в Закарпатській області від 06.04.2020 року №81 о/с, невикористана частина щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2019 рік становить 16 діб, додаткова оплачувана відпустка за 2019 рік становить 7 діб.

Відповідно до Листа ГУ НП в Закарпатській області від 13.09.2021року, за період проходження служби в ГУНП в Закарпатській області позивачу надавалися відпустки відповідно до статей 92-93 Закону України "Про Національну поліцію" та Закону України "Про відпустки" у такі періоди, зокрема: з 23.09.2019р. по 02.10.2019р. - частина щорічної основної оплачуваної відпустки за 2019 рік; з 02.03.2020 по 29.03.2020 - невикористана частина щорічної основної оплачуваної відпустки за 2019 рік та додаткова оплачувана відпустка за стаж служби в поліції за 2019 рік; з 03.03.2020 - відкликано з відпустки; з 08.03.2020 по 21.03.2020 - відповідно до статті 16-2 Закону України "Про відпустки" додаткова відпустка із збереженням заробітної плати як учаснику бойових дій за 2020 рік.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо невиплати грошової компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпусток, а також соціальної відпустки, передбаченої Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", як учаснику бойових дій за спірні періоди протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог частково, суд першої інстанції виходив з того, що у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки, а тому оскільки відповідачем не було виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані щорічну чергову основну оплачувану відпустку та додаткову відпустку, то наявна бездіяльність Головного управління Національної поліції щодо позивача. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що оскільки положеннями Закону № 580-VIII та Порядку № 260 не передбачено правового регулювання щодо питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, то при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України та Закону № 504/96-ВР.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

За змістом статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 45 Конституції України встановлено, що кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Закон України «Про відпустки» від 15.11.1996 року № 504/96-ВР (надалі - Закон № 504/96-ВР) встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно зі статтею 4 Закону № 504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина 1 статті 24 Закону № 504/96-ВР).

Аналогічні положення містяться в частині 1 статті 83 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України).

Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року № 580-VIII (надалі - Закон № 580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до частини 1, 3 статті 59 Закон № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (стаття 60 Закону № 580-VIII).

Частинами 1, 2 статті 92 Закону № 580-VIII встановлено, що поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Положеннями частини 1-4 статті 93 Закону №580-VIII передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.

Відповідно до частин 8-11 статті 93 Закону № 580-VIII поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Згідно з частиною 1, 2 статті 94 Закону № 580-VIII поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 260 від 06.04.2016 затверджено "Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських" (далі - Порядок № 260).

Пунктом 3 розділу І Порядку № 260 передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з абзацами 7, 8 пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Отже, право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено чинним законодавством, у тому числі спеціальним відносно позивача. Особу не може бути позбавлено такого права. Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у статті 92 Закону № 580-VIII. При цьому, як свідчать положення частин 8, 11 статті 93 Закону № 580-VIII за бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік. Отже, існують випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року, тому передбачено право поліцейського використати відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Вищевикладене, дає підстави колегії суддів прийти до висновку про те, що у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже в протилежному випадку це суперечитиме суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - Кодекс законів про працю України.

Отже, з огляду на відсутність правового врегулювання положеннями Закону № 580-VIII та Порядку № 260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, при вирішенні даного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України та Закону № 504/96-ВР, про що вірно було зазначено судом першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 24 Закону № 504/96-ВР, частини 1 статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 19.01.2021 року по справі № 160/10875/19, яка відступила від попередніх висновків Верховного Суду щодо стягнення компенсації за невикористані дні відпусток працівниками МВС.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується апелянтом, що згідно листа Національної поліції України від 29.09.2021р. № Г-877/12/1/3/03-2021, позивач не використав залишок щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2018 рік у кількості 11 діб та 6 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2018 рік; 4 доби додаткової оплачуваної відпустки за 2016 рік; 7 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2019 рік.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині щодо визнання протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції в Черкаській області щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2018 рік у кількості 11 діб та 6 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2018 рік, щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2019 рік у кількості 19 діб та 7 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2019 рік, 4 доби додаткової оплачуваної відпустки за 2016 рік.

Щодо компенсації додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до статей 1-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

За частиною першою статті 4 Закону № 504/96-ВР, до щорічних відпусток відносяться, зокрема, інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення рівня соціального захисту окремих категорій ветеранів війни" від 14.05.2015 №426-VIII було доповнено Закон № 504/96-ВР статтею 16-2. Закон набрав чинності 06.06.2015.

Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР, учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Статтями 4, 5 Закону № 3551-XII визначено, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни. Учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Згідно з частиною восьмою статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються пільги, зокрема, використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік, що слідує з частини 1 статті 12 Закон № 3551-XII.

З аналізу наведених норм вбачається, що категорія осіб, якою у даному випадку є учасники бойових дій, мали право на отримання додаткової відпустки тривалістю 14 календарних днів під час проходження служби.

Відповідно до абзацу третього частини 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту, учасники бойових дій, у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним служби.

Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпустки протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Таким чином, норми Закону №3551-XII не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

З урахуванням зазначеного, на час прийняття наказу про звільнення позивача, відповідачем протиправно не проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-XII.

Вказані висновки відповідають правовій позиції викладеній в постанові Великої Палати Верховного Суду України від 21.08.2019р. за результатами перегляду рішення Верховного Суду від 16 травня 2019 року у зразковій справі №620/4218/18.

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону №504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

З аналізу матеріалів справи та норм права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що при звільненні з поліції, позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним додаткову відпустку як учасником бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17 вирішений порядок застосування правових позицій Верховного Суду, відповідно до якого, у випадку якщо у різних постановах Верховного Суду викладені різні правові висновки з цього питання, то суд керується позицію, викладеною у постанові, яка зводиться до того, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.

Щодо доводів апелянта стосовно пропуску позивачем строку звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 статті 122 КАС України встановлено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Водночас, за приписами статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Колегія суддів зазначає, що в аспекті спірних правовідносин поняття "грошове забезпечення" і "заробітна плата", які використано у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними, а тому спір щодо виплати грошового забезпечення поліцейським та/або працівникам органів внутрішніх справ, у тому числі компенсації за невикористані дні відпустки, охоплюється застосованим у частині 2 статті 233 КЗпП України визначенням "законодавство про оплату праці", а тому звернення до суду з заявленими позивачем вимогами не обмежуються будь-яким строком.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.02.2021 у справі № 160/5393/19.

Водночас, колегія суддів критично ставиться до посилань апелянта на правову позиції Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладену у постанові від 11.02.2021 у справі № 240/532/20, відповідно до якої суд дійшов висновку про неможливість застосування до вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні загального строку, передбаченого ст. 233 КЗпП, оскільки в адміністративному судочинстві до таких правовідносин слід застосовувати спеціальну норму статті 122 КАС України, адже в даному випадку позивачем не було заявлено вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Посилання апелянта на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 31.03.2020 року по справі №808/2122/18, колегія суддів не бере до уваги, оскільки, виходячи з процесуальних механізмів забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду, за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в останніх судових рішеннях Верховного Суду мають перевагу , отже підлягає застосування висновки викладені в постанові від 19.01.2021 року по справі № 160/10875/19

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що зміст апеляційної скарги є ідентичним відзиву на адміністративний позов, а отже, доводи, викладені заявником в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і не знайшли свого належного підтвердження під час розгляду апеляційної скарги.

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Частиною 1 ст. 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишаються без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Черкаській області - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 03 червня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, зазначених у ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді: І.О. Грибан

В.Ю. Ключкович