Справа № 308/10779/22
Суддя: Сарай А. І.
Дата ухвалення: 2022-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.10.2022 місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючої судді Сарай А.І.,

за участю секретаря судового засідання Козак А.М.,

розглянувши у підготовчому засіданні у залі суду в місті Ужгороді адміністративну справу за позовною заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Ідея М.І.К.», в інтересах якого діє представник адвокат Петрик Віталій Васильович, до департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Ужгородська міська рада, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ТОВ «Ідея М.І.К.», в інтересах якого діє представник адвокат Петрик В.В., звернулося до суду з позовною заявою до департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Ужгородська міська рада, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.08.2022 прийнято до розгляду та відкрито провадження у адміністративній справі за вказаною позовною заявою. Розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

19.10.2022 від представника відповідача департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради до суду надійшло клопотання про закриття провадження у справі, в обґрунтування якого посилається на те, що як вбачається зі змісту поданої позивачем позовної заяви, предметом спору є, на думку позивача, саме відмова департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради в укладені договору оренди земельної ділянки та зобов`язання відповідача повторно розглянути питання щодо укладення договору оренди земельної ділянки. Вважає, що з огляду на суб`єктний склад сторін спору, даний спір має вирішуватися за правилами господарського судочинства, оскільки ТОВ «Ідея М.І.К», , має статус юридичної особи, має самостійний баланс, поточний та інші рахунки в установах банків, має круглу печатку та кутовий штамп з власним найменуванням, використовує фірмові бланки. Зміст і підстави поданого позову свідчать про те, що юридична особа, а саме ТОВ «Ідея М.І.К.», звернулася до Ужгородського міськрайонного суду щодо оспорення рішення та зобов`язання розглянути питання щодо укладення договору оренди земельної ділянки між двома юридичними особами, для здійснення юридичною особою своєї господарської діяльності. Тобто між позивачем та відповідачем, на думку позивача, існує спір щодо оспорнення рішення юридичної особи та щодо укладення договору оренди земельної ділянки, сторонами якого є юридичні особи, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства згідно з приписами Господарського процесуального кодексу України (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.03.2019 у справі № 904/2529/18). Виходячи з суб`єктного складу сторін даної справи, а саме суб`єкт владних повноважень та юридична особа, предмету позову, що стосується підстав та набуття права оренди між двома юридичними особами на реалізацію здійснення господарської діяльності, а тому, вважає, що заявлені позовні вимоги пов`язані із господарською діяльністю позивача ТОВ «Ідея М.І.К.». Просить звернути увагу на той факт, що матеріалами даної справи не підтверджено позивачем як саме порушено його права, оскільки жодного рішення про відмову в укладенні договору оренди земельної ділянки між департаментом міської інфраструктури та ТОВ «Ідея М.І.К.» Ужгородською міською радою не приймалося. У зв`язку з наведеним представник відповідача просить закрити провадження у даній справі.

Учасники справи у дане підготовче засідання не з`явилися.

Розглянувши вказане клопотання про закриття кримінального провадження, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі Сокуренко і Стригун проти України указав, що фраза встановленого законом поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні цього Суду у справі «Занд проти Австрії» висловлено думку, що термін судом, встановленим законом у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Пунктом 2 частини першої статті 4 КАС України визначено, що публічно-правовий спір спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Суб`єкт владних повноважень орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт сьомий частини першої статті 4 КАС України).

Отже, до юрисдикції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій, чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Водночас помилковим є застосування статті 19 КАС України та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних/господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовим вважається, зокрема спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

Разом з тим, суд зазначає, що приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до пункту шостого частини 1 статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Відповідно до частини 2 статті 20 Господарського кодексу України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Порядок захисту прав суб`єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами (частина 3 статті 20 Господарського кодексу України).

Приписами пункту 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Відповідно до частини першої та другої статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 127 Земельного кодексу України органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, здійснюють продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності або передають їх у користування (оренду, суперфіцій, емфітевзис) громадянам, юридичним особам та іноземним державам на підставах та в порядку, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 134 Земельного кодексу України земельні ділянки державної чи комунальної власності продаються або передаються в користування (оренду, суперфіцій, емфітевзис) окремими лотами на конкурентних засадах (на земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною другою статті 152 Земельного кодексу України закріплено право власника земельної ділянки або землекористувача вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Предметом спору у даній справі є: визнання протиправною відмови департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради в укладенні договору оренди земельної ділянки (кадастровий номер :17:001:0417); зобов`язання відповідача повторно розглянути питання щодо укладення договору оренди земельної ділянки (кадастровий номер :17:001:0417).

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що 10.08.2021 сформовано протокол електронного аукціону на оренду торгового павільйону автозупинки-комплексу площею 28,8 кв.м., у відповідності до якого переможцем визначено ТОВ «Ідея М.І.К.».

31.08.2021 позивачем було укладено договір оренди нерухомого або іншого окремого індивідуально визначеного майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Ужгород № 1173/0 з департаментом міського господарства Ужгородської міської ради.

07.10.2021 рішенням Ужгородської міської ради № 427 позивачу надано дозвіл на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок з подальшою передачею їх в оренду.

03.02.2022 рішенням Ужгородської міської ради № 638 позивачу затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер :17:001:0417) площею 0,0122 га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі по вул. Михайла Грушевського та передано її в оренду строком на 3 роки.

03.08.2022 позивач направив директору департаменту міської інфраструктури відповідний лист та просив вжити невідкладних заходів для укладення з ТОВ «Ідея М.І.К.» договору оренди земельної ділянки (кадастровий номер :17:001:0417) на виконання рішення XVI сесії VIII скликання Ужгородської міської ради від 03.02.2022 № 638.

Однак, департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради, розглянувши зазначений лист, відмовив в укладенні договору оренди земельної ділянки (кадастровий номер :17:001:0417) у зв`язку з тим, що у департаменті відсутні будь-які відомості, які б давали змогу віднести вказане майно до нерухомої речі, а станом на поточний період 2022 року відсутня технічна експертиза, яка б встановила факт приналежності споруди до нерухомих речей, в тому числі не проведена державна реєстрація права власності територіальної громади на останню.

Позивач не погоджується із вищезазначеним рішенням відповідача, оскільки останній не повно з`ясував усі фактичні обставини та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в доказам та обставинам, що потягло за собою необгрунтоване рішення.

Це зумовлено тим, що у відповідності до висновку експерта за результатами проведеного будівельно-технічного дослідження від 01.08.2022 № 0023/2022 встановлено, що переміщення автобусної зупинки в комплексі з торговим павільйоном за адресою вул. Грушевського, б/н, м. Ужгород, біля будинку № 25, в просторі без її знецінення та зміни призначення неможливе.

Позивач виготовив всю необхідну документацію для укладення договору оренди земельної ділянки (кадастровий номер :17:001:0417), майно, що розташоване на ній є нерухомим, а відтак не бачить підстав/перешкод у неможливості реалізації цього.

Суд зазначає, що критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Водночас, помилковим є поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 914/2006/17.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Аналогічної правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21.03.2018 у справі № 184/2470/13, у постанові від 06.06.2018 у справі № 826/631/15.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.03.2018 у справі №536/233/16-ц викладено правовий висновок про те, що розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває речового права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору.

Таким чином, заявлений у цій справі позов має на меті захист права позивача щодо надання у користування (оренду) земельної ділянки з кадастровим номером :17:001:0417.

При визначенні підсудності справи суд виходить з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач. Позивач подав позов з метою захистити своє право користування земельною ділянкою, яке, на його думку, порушено відповідачем.

З огляду на наведене та враховуючи суть спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що даний спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, цей спір має вирішуватися в порядку господарського судочинства, за правилами якого можливий одночасний розгляд вимог про визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування, а також захисту права позивача на земельну ділянку.

Згідно з пунктом другим частини другої статті 183 КАС України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Зважаючи на те, що вирішуваний спір не є публічно-правовим, натомість його належить розглядати у порядку господарського судочинства, суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі.

За приписами частини 1 статті 239 КАС України якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Беручи до уваги наведену норму, суд роз`яснює позивачу, що він вправі звернутися з позовом до місцевого господарського суду в порядку, передбаченому Господарським процесуальним кодексом України.

Керуючись статтями 183, 238, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Закрити провадження в адміністративній справі № 308/10779/22 за позовною заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Ідея М.І.К.», в інтересах якого діє представник адвокат Петрик Віталій Васильович, до департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Ужгородська міська рада, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Роз`яснити позивачу його право звернутися до місцевого господарського суду в порядку, передбаченому Господарським процесуальним кодексом України.

Ухвала у справі набирає законної сили негайно після її проголошення. Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або у судовому засіданні у разі неявки учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Головуюча А.І. Сарай