Справа № 520/17006/21
Суддя: Бабаєв А.І.
Дата ухвалення: 2022-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2022 року № 520/17006/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Бабаєва А.І.,

за участі:

секретаря судового засідання Крамної А.М.,

представника позивача Лютянської Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просив суд:

- визнати дії ГУ ДМС України в Харківській області щодо відмови ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту протиправними;

- зобов`язати ГУ ДМС України в Харківській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідачем, на думку позивача, вчинено протиправні дії щодо відмови ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідач, Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, надало до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначило, що відповідач у спірних правовідносинах діяв згідно чинного законодавства.

В судове засідання представник позивача прибула, позовну заяву підтримала та просила її задовольнити.

Представником позивача було заявлено клопотання про призначення перекладача.

26.09.2022 року в судовому засіданні представник позивача просила залишити без розгляду клопотання про залучення перекладача.

Протокольною ухвалою суду залишено без розгляду клопотання про залучення перекладача.

В судове засідання представник відповідачів не прибув, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 09.08.2021 року громадянин громадянин Республіки Сенегал ОСОБА_1 , звернувся з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Головного управління Державної Міграційної служби України в Харківській області.

Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянин Республіки Сенегал ОСОБА_1 .

Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області винесено наказ №222 від 28.08.2021 року, яким відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або, яка потребує додаткового захисту, громадянину Республіки Сенегал ОСОБА_1 , у зв`язку з тим, що його заява є очевидно необґрунтованою через відсутність умов, передбачених п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області складено повідомлення №34 від 28.08.2021 року про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач, вважаючи протиправними дії відповідача, звернувся з даним позовом до суду.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Згідно з п.1 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з частиною шостою статті 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

В заяві від 09.08.2021 позивач повідомив, що причиною, яка перешкоджає його поверненню до країни громадянської належності, є побоювання за життя, а саме через те, що йому загрожує небезпека через нестабільну ситуацію в регіоні Казаманс (Синегал).

В співбесіді від 17.08.2021 заявник повідомив, що він народився в регіоні Казаманс Республіки Сенегал, проте у дитячому віці, приблизно в 1998-1999 році, він з родиною переїхав до села Джірнда, через нестабільну ситуацію в регіоні Казаманс. Заявник не зміг назвати точну дату, переїзду його родини до села Джірнда тому, що з пояснень заявника, не пам`ятає вищевказану дату через те що був маленькою дитиною. Також, позивачем зазначено - «Коли ми переїхали в Джірнда, моя сім`я відправила моїх брата і сестру в Гамбію до татового брата тому що у нас в той момент були фінансові проблеми. Мої сестра і брат переїхали до Гамбії приблизно в 1998-1999 році.»

Тобто, з вищевказаного виходить, що заявник з родиною переїхали з регіону Казаманс на постійне місце проживання до ОСОБА_3 в 1998-1999 році.

Заявник повідомив, що до нього та його родини не застосовувалось фізичне насилля в Республіці Сенегал. Позивач закінчив навчання, отримав 2 паспорта та інші документи, оформив всі документи для виїзду на навчання в Україні. Основною метою приїзду заявника до України було навчання, про що заявник повідомив в співбесіді від 17.08.2021 року.

Крім того, в заяві-анкеті від 09.08.2021 року позивач зазначив - «Вот тому отримати цей документ буде дуже добре, і я буду легально знаходитись в Україні. З цим документом я буду отримувати нормальне життя, буду працювати спокійно, буду сам заробляти та не від кого не залежати.» Також в співбесіді від 17.08.2021 на питання: «Якщо Ви зараз повернетеся на батьківщину, що з Вами може статися», заявник відповів: «Якщо я повернуся в Сенегал мені буде безпечно, але мені себе потрібно буде забезпечувати, тому що у мене немає освіти щоб працювати з хорошою зарплатою.» На питання: «Чому Ви не можете повернутися жити в ОСОБА_4 ?», відповів: «Я не можу поїхати в ОСОБА_4 , тому що та жінка, коли я вчився, в усьому мені допомагала, а зараз я вже дорослий чоловік і я не можу до неї повернутися», а на питання: «А Ви можете жити і працювати в Дакарі самостійно?», відповів: «Ні тому що у мене немає диплома, я провчився в Дакарі 2 роки і не закінчив інститут, провчився в Україні і не закінчив інститут. Без диплома я не зможу знайти хорошу роботу в Дакарі, щоб знімати житло і себе забезпечувати, а жити з подругою мами я не можу тому що я вже дорослий.». Питання: «Чому Ви не можете поїхати жити в Гамбії до сестри і брата?» відповідь: «Брат мені допомагав для навчання, але він втратив роботу, і зараз не може мене утримувати. У нас не прийнято щоб чоловіка утримувала сестра, тому вона не може мене утримувати, у нас це не культурно.»

За таких обставин, позивач керувало бажання поліпшити матеріальне становище та отримати освіту, а не отримати додатковий або тимчасовий захист в Україні.

Враховуючи наведені норми діючого законодавства, наведені позивачем обставини та вказані ДМС України факти про країну походження позивача, суд не знаходить підстав, які б свідчили про можливість позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності, не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 23.01.2019 року по справі № 826/4078/16.

Відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Причини, які позивач зазначає, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та не відповідають критеріям, визначеним пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Таким чином, на підставі вищевикладеного та у зв`язку з відсутністю умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області винесено наказ №222 від 28.08.2021 року, яким відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або, яка потребує додаткового захисту, громадянину Республіки Сенегал ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене, суд вважає, що у спірних правовідносинах відповідачами не порушено прав позивача, протилежного судовим розглядом не встановлено, а позивачем не доведено.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на те, що позивач не довів обставин, які б свідчили про порушення його прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин, то у суду відсутні підстави для задоволення позову.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 243, ст. 246, ст.255, ст. 293, ст. 295, ст. 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (61057, м. Харків, вул. Римарська, 24) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Бабаєв А.І.

Повний текст рішення складено 25.10.2022 року