Справа № 420/11128/22
Суддя: Радчук А.А.
Дата ухвалення: 2022-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2022 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Радчука А.А.,

розглянувши в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду в порядку спрощеного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ :

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , в якій просив:

визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо непроведення своєчасного повного розрахунку під час звільнення з військової служби ОСОБА_1 ;

зобов`язати Військову частину НОМЕР_4 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнiй заробіток за час затримки розрахунку при звiльненнi, а саме з 07.11.2020 по 29.07.2022 відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 03.11.2020 № 560 позивача звiльнено з військової служби вiдповiдно до п.п. "г" п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок i військову службу" та наказом командира військової частини НОМЕР_5 (по стройовій частині) від 07.11.2020 № 253 виключено зі списків військової частини НОМЕР_5 з 07.11.2020. При цьому, під час проходження військової служби, нарахування та виплата грошового забезпечення здійснювалося не у повному обсязі.

Позивач звернув увагу, що фактично з 01.01.2020 фінансове забезпечення Військової частини НОМЕР_5 здійснюється Військовою частиною НОМЕР_2 .

Вважаючи протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо нарахування та виплати з 1 лютого 2020 року по 7 листопада 2020 року основних видів грошового забезпечення без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2020 року, позивач 05.10.2021 звернувся до суду. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 8 лютого 2022 року по справі № 420/18494/21 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 було відмовлено. проте, Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.07.2022 по справі № 420/18494/21:

визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 з 1 лютого 2020 року по 7 листопада 2020 року основних видів грошового забезпечення без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2020 року;

зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 здійснити з 1 лютого 2020 року по 7 листопада 2020 року перерахунок та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" із врахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2020 року для обчислення посадового окладу та окладу за військове звання;

зобов`язати військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок та виплату отриманих ОСОБА_1 у 2020 році грошової допомоги на оздоровлення, одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби та компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки із врахуванням перерахованого грошового забезпечення за 2020 рiк.

Позивач зауважив, що на виконання рішення суду по справі № 420/18494/21 Військовою частиною НОМЕР_4 здійснено перерахунок та виплату Позивачу грошового забезпечення за період з 01 лютого 2020 року по 07 листопада 2020 року в розмірі 227 656,67 грн., зазначені кошти перераховані на рахунок Позивача 29.07.2022 року.

Посилаючись на те, що виплата Позивачу грошового забезпечення (із врахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2020 року для обчислення посадового окладу та окладу за вiйськове звання) за період з 01.02.2020 по 07.11.2020 проведена у повному обсязі лише 29.07.2022, тобто поза межами строку, встановленого ст. 116 Кодексу законів про працю України, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 16.08.2022 року відкрито провадження по справі та повідомлено сторін, що суд розгляне справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

20.09.2022 року до суду надійшов відзив на адміністративний позов, відповідно до якого Військова частника НОМЕР_2 не визнає позов у повному обсязі, вважає його безпідставним, необгрунтованим та таким, що не відповідає чинному законодавству.

Так, відповідач вважає, що за наявності спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку у розумінні частини першої статті 117 КЗпП України є безпідставним. Із матеріалів справи вбачається, що позивач, вважаючи проведений з ним розрахунок при звiльненнi неправильним, звертався до суду з позовом щодо стягнення належних йому сум індексації грошового забезпечення. На виконання зазначеного судового рішення, вiйськовою частиною НОМЕР_2 було виплачено Позивачу індексацію грошового забезпечення.

Крім того, на думку відповідача, виплата індексації грошового забезпечення не є правовою підставою для проведення виплати середнього заробітку у розумінні Порядку №100, інших правових підстав для виплати позивачу середнього заробітку, передбачених Порядком №100, Позивачем зазначено не було.

Відповідач також зазначив, що індексація грошового забезпечення не може вважатися тією складовою грошового забезпечення, в розумінні статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», так як вона не є постійною та сталою величиною, яка не змінюється, має несистематичний характер, оскільки індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка, що виключає можливість включення її до складу грошового забезпечення, яким забезпечується військовослужбовець, звільнений з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини. Відтак, норми статті 117 КЗпП не можуть бути застосовані до затримки виплати компенсації за невикористаннi днi вiдпустки як учаснику бойових дій, що передбачена статтею 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», що, на думку відповідача, свідчить про безпідставність заявленого Позивачем позову.

13.10.2022 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач відзначив, що розрахунки з Позивачем щодо індексації грошового забезпечення не є предметом розгляду цієї справи.

Водночас, на противагу доводам відповідача, позивач зазначив, що частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирiшення такого спору. Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розмiри належних звiльненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Ішших заяв по суті під час розгляду справи до суду не надходило.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 у період з 08.06.2015 по 07.11.2020 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_5 .

Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 03.11.2020 № 560 генерал-майора ОСОБА_1 звiльнено з військової служби вiдповiдно до п.п. "г" (у зв`язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів) п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок i вiйськову службу".

Наказом командира військової частини НОМЕР_5 (по стройовій частині) від 07.11.2020 № 253 генерал-майора ОСОБА_1 виключено зі списків військової частини НОМЕР_5 з 07.11.2020.

Згідно листа за вх. №39140 від 19.12.2019 року т.в.о. начальника фінансово-економічного управління ІНФОРМАЦІЯ_1 полковника ОСОБА_2 запропоновано військову частину НОМЕР_5 виключити з мережі розпорядників бюджетних коштів та зарахувати військові частини НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_2 .

На думку позивача, під час проходження військової служби, нарахування та виплата грошового забезпечення здійснювалося йому не у повному обсязі, а саме: у період з 01.02.2020 до 07.11.2020 нарахування та виплата основних видів грошового забезпечення проводилася без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 01.01.2020. Вважаючи такі дії Військової частини НОМЕР_2 протиправними, позивач 05.10.2021 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 8 лютого 2022 року по справі № 420/18494/21 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дії та зобов`язання здійснити певні дії відмовлено.

Відповідно Постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.07.2022 по справі № 420/18494/21 апеляційну скаргу позивача задоволено, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 8 лютого 2022 року скасовано, та ухвалено нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено:

визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 з 1 лютого 2020 року по 7 листопада 2020 року основних видів грошового забезпечення без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2020 року;

зобов`язано Військову частину НОМЕР_8 здійснити з 1 лютого 2020 року по 7 листопада 2020 року перерахунок та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" із врахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2020 року для обчислення посадового окладу та окладу за військове звання;

зобов`язано військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок та виплату отриманих ОСОБА_1 у 2020 році грошової допомоги на оздоровлення, одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби та компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки із врахуванням перерахованого грошового забезпечення за 2020 рiк.

Судом встановлено, що на виконання визезазначеного рішення Військовою частиною НОМЕР_4 здійснено перерахунок тa виплату Позивачу грошового забезпечення за період з 01 лютого 2020 року по 07 листопада 2020 року в розмірі 227 656,67 грн., що підтверджується долученою до позову довідкою про перерахунок грошового забезпечення від 28.07.2022 № 2085.

Вiдповiдно до платіжного доручення від 28.07.2022 № 1014 кошти в сумі 227 656,67 грн. перераховані на рахунок Позивача 29.07.2022 року, що також підтверджується випискою за картковим рахунком ОСОБА_1 за період з 29.07.2022 по 29.07.2022.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо несвоєчасного повного розрахунку при звільненні з позивачем протиправними, останній звернувся до суду.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями статті 43 Конституції України закріплено право кожного громадянина на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він обирає. При цьому громадянам гарантується захист від незаконного звільнення, а право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Предметом даного адміністративного спору є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку відповідно до статей 116, 117 КЗпП України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ).

Статтею 1 Закону № 2011-XII встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Частиною другою, третьою статті 9 Закону № 2011-ХІІ обумовлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008встановлено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Слід зауважити, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільнені військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Водночас, такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України, оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішення питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладено Верховним Судом у постановах від 10.05.2019 у справі № П/811/276/16, від 31.10.2019 у справі № 828/598/17, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19.

Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з ст. 117 КЗпП у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору ті відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Так, судом встановлено, що Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.07.2022 по справі № 20/18494/21, серед іншого, зобов`язано Військову частину НОМЕР_8 здійснити з 1 лютого 2020 року по 7 листопада 2020 року перерахунок та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" із врахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2020 року для обчислення посадового окладу та окладу за військове звання.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України та судове рішення є обов`язковим до виконання.

Частиною 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016р. №1402-VIII та ч. 2 ст. 14 КАС України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

З огляду на зазначене, суд звертає увагу, що розрахунки з Позивачем щодо індексації грошового забезпечення не є предметом розгляду цієї справи, а отже, доводи відповідача щодо неможливості включення даної складової до складу грошового забезпечення, яки забезпечуються військовослужбовець при звільненні, суд не приймає до уваги.

Матеріалами справи підтверджується, що у даному випадку відповідач не провів з позивачем повного розрахунку при звільненні в день його виключення зі списків особового складу частини - 07.11.2020 року.

Водночас, судом встановлено, що на виконання вищезазначеної постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.07.2022 по справі № 420/18494/21 повний розрахунок заборгованості по грошовому забезпеченні з позивачем проведено 29.07.2022 року, що підтверджується випискою з карткового рахунку позивача. Зазначене, крім цього, не оскаржується відповідачем.

Таким чином, остаточний розрахунок з позивачем був проведений не 07.11.2020 (в день звільнення з військової служби), а 29.07.2022, що свідчить про протиправну бездіяльність відповідача щодо не проведення своєчасного повного розрахунку з позивачем при звільненні, відтак у цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 07.11.2020 по 29.07.2022 відповідно до Порядку обчислення середньої заробiтної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, суд зазначає наступне.

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту.

З огляду на викладене, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.

Механізм обчислення середньої заробітної плати визначений Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок №100).

Відповідно до п.2 Порядку №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 5 Порядку №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Абзацом 1 пункту 8 Порядку №100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При цьому, суд враховує зміни до ч. 1 ст. 117 КЗпП, що відбулись 01.07.2022 року, відповідно до яких статтю викладено у наступній редакції: "у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців".

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що належним, достатнім та ефективним способом захисту, який у повній мірі відновлює порушені права позивача, у даному випадку є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.11.2020 по 06.05.2021 відповідно до Порядку обчислення середньої заробiтної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

У контексті оцінки кожного аргументу (доводу), наданого стороною, суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах Проніна проти України (пункт 23) і Серявін та інші проти України (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів і інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бендерський проти України від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" позивач звiльнений від сплати судового збору, тому питання розподілу судових витрат судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо непроведення своєчасного повного розрахунку під час звільнення з військової служби ОСОБА_1 .

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_4 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.11.2020 по 06.05.2021 відповідно до Порядку обчислення середньої заробiтної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст. ст. 293, 295 КАС України.

Суддя А.А. Радчук