Справа № 460/3108/22
Суддя: В.В. Щербаков
Дата ухвалення: 2022-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

25 жовтня 2022 року м. Рівне№ 460/3108/22
Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді В.В. Щербакова, розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення,зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі відповідач-2) про:

визнання протиправним та скасування рішення відповідача-1 від 14.01.2022 о/р 42 «Про відмову в перерахунку пенсії», яким позивачу відмовлено у переході на інший вид пенсії, що призначається відповідно до пункту 10 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VIII та статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-XII;

зобов`язання відповідача-2 перевести із 12.01.2022 позивача на пенсію за віком відповідно пункту 10 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VIII та статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-XII, обчисливши таку пенсію виходячи із 60% усіх без винятку складових заробітної плати, відображеної у довідках Департаменту з питань будівництва та архітектури Рівненської обласної державної адміністрації від 12.01.2022 №вих 2216/07-11/21, від 12.01.2022 №вих. 2215/01-11/21, та виплативши заборгованість, яка виникне у зв`язку з цим.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Рівненській області та отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Після звільнення 12.01.2022 із посади, робота на якій дає право на призначення пенсії державного службовця, та маючи стаж роботи на посаді державного службовця понад 10 років станом на 01.05.2016, позивач через Рівненський міський відділ обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області подав заяву про перехід на пенсію за віком державного службовця та надав усі документи, які підтверджують відповідний загальний і спеціальний стаж, та відображають заробітну плату державного службовця.

Проте, 14.01.2022 відповідач-1, якого було визначено за принципом екстериторіальності, прийняв рішення № 42, яким відмовив у переведенні на пенсію державного службовця з тих підстав, що стаж державної служби станом на 01.05.2016 рік складав менше 10 років, чого недостатньо для призначення пенсії за віком згідно із Законом України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VIII. При цьому, відповідачем-1 до стажу державної служби не зараховано період проходження позивачем військової служби.

Натомість позивач вважає, що до спеціального стажу державного службовця підлягав зарахуванню період проходження військової служби, а тому рішення відповідача-1 суперечить положенням чинного законодавства та підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 18.02.2022 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), встановлено відповідачам строк для подання відзиву на позовну заяву.

У встановлений судом строк від відповідачів надійшли відзиви на позовну заяву. В обґрунтування заперечень вказано, що підстав для зарахування до стажу роботи державного службовця періоду проходження військової служби немає. У зв`язку з цим, станом на 01.05.2016 загальний стаж роботи на посадах державної служби позивача складав менше 10 років, а відтак, права на призначення пенсії державного службовця у позивача немає.

З урахуванням вищевикладеного, відповідачі просили в задоволенні позову відмовити повністю.

Оскільки розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, то відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши подані сторонами заяви по суті справи і докази на їх обґрунтування, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, судом встановлено наступне.

Перебуваючи на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Рівненській області, ОСОБА_1 отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

12.01.2022 позивач подав до Рівненського відділення Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області заяву про перехід на пенсію за віком, що призначається відповідно до Закону України «Про державну службу» із документами про стаж роботи на посадах державної служби та заробітну плату.

За принципом екстериторіального поділу надані позивачем документи надіслані для прийняття рішення до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

14.01.2022 відповідач-1 за результатами розгляду заяви позивача прийняв рішення № 42, яким відмовив ОСОБА_1 у переході на пенсію державного службовця з тих підстав, що стаж державної служби позивача станом на 01.05.2016 становив менше 10 років, чого недостатньо для призначення пенсії за віком згідно із Законом України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VIII. При цьому, відповідачем-1 до стажу державної служби не зараховано періоду проходження позивачем військової служби із 19.11.1980 по 24.12.1982.

Вважаючи протиправним рішення відповідача-1 щодо відмови в призначенні пенсії державного службовця, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

За приписами п. 6 ч. 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно зі статтею 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Частиною першою статті 4 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-IV) визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Відповідно до статті 90 Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VIII (далі Закон №889-VIII), який набрав чинності з 01.05.2016, пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно із пунктом 10 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VІІІ державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-XII (далі - Закон №3723-XII) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Таким чином, за наявності в особи станом на 01 травня 2016 року певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону №3723-XII, але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Матеріалами справи стверджується, що станом на 01.05.2016 (дату набрання чинності Законом №889-VІІІ) позивач обіймав посаду начальника відділу технічного забезпечення комп`ютерних мереж та телекомунікацій Головного управління статистики У Рівненській області, яка відповідно до Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2016 р. №229, належала до посад державних службовців.

Таким чином, для вирішення питання щодо наявності підстав для призначення ОСОБА_1 пенсії державного службовця слід встановити, чи станом на 01.05.2016 у позивача був наявний спеціальний стаж державної служби більше 10 років.

Відповідачами не заперечує наявності підстав для зарахування до стажу державного службовця періоду роботи позивача в державних органах статистики з 25.01.2008 до 01.05.2016.

Суд встановив, що підставою для відмови у призначенні позивачу пенсії державного службовця став висновок відповідача-1 про те, що станом на 01.05.2016 стаж державного службовця становив менше 10 років, оскільки до спеціального стажу не зараховано періоду проходження строкової військової служби.

Вказані висновки суд оцінює критично та відхиляє, виходячи із наступного.

Частиною третьою статті 46 Закону №889-VIII визначено, що Порядок обчислення стажу державної служби затверджується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 6 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2016 року №229, стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності Законом України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VIII обчислюється відповідно до пункту 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VIII.

Згідно з пунктом 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VIII стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Тобто, обчислення стажу державної служби за періоди роботи до 01 травня 2016 року (до моменту вступу в дію Закону №889-VII) здійснюється відповідно до Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 травня 1994 року №283 (далі - Порядок №283).

Відповідно до абзацу 5 пункту 3 Порядку №283 до стажу державної служби зараховується час військової служби у Збройних Силах та інших військових формуваннях.

Відповідно до статті 2 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХП "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон №2232-ХІІ) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною 6 ст. 2 Закону №2232-ХІІ визначено види військової служби:

строкова військова служба;

військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період;

військова служба за контрактом осіб рядового складу;

військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу;

військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів);

військова служба за контрактом осіб офіцерського складу;

військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Відповідно до абзацу 2 частини першої статті 8 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Зазначені положення узгоджуються із роз`ясненням Національного агентства України з питань державної служби від 23.07.2020 №105-р/з «Щодо зарахування до стажу державної служби періодів проходження військової служби», за змістом яких видами військової служби, яка зараховується до стажу державної служби є військова служби (навчання) у вищому навчальному закладі, який має у своєму складі кафедри військової підготовки як військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права висловлена у постановах Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі №676/4235/17, від 10 квітня 2019 року у справі №607/2474/17, від 03 липня 2018 року у справі №569/350/17 від 27 грудня 2019 року у справі №500/2565/18, яку відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України суд враховує у даній справі.

Статтею 48 Кодексу законів про працю Української РСР передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Зазначеному положенню ст. 48 КЗпП України кореспондується пункт 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637 (далі - Порядок №637), за змістом якого зазначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка; за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами; у разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків; за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Абзацами 1, 2 пункту 6 Порядку №637 визначено, що для підтвердження військової служби, служби цивільного захисту, служби в органах державної безпеки, розвідувальних органах, Держспецзв`язку приймаються військові квитки.

Відповідно до записів військового квитка позивача Серія НОМЕР_1 , дата видачі 15.03.1989 в період з 19.11.1980 по 24.12.1982 позивач проходив строкову військову службу у Збройних силах СРСР, а після звільнення зі строкової військової служби в період 1983-1985 років пройшов повний курс за програмою підготовки офіцерів запасу на кафедрі військової підготовки Чернівецького ордену Трудового Червоного прапора державного університету. Відповідно до наказу Міністра оборони СРСР від 26.01.1985 №23 присвоєно первинне військове звання «лейтенант».

Відтак, до стажу державного службовця позивача підлягав зарахуванню, окрім роботи на посадах державної служби, також і період строкової військової служби з 19.11.1980 по 24.12.1982 та перебування на військові кафедрі військової підготовки вищого навчального закладу, за результатами якої ОСОБА_1 отримав військове звання «лейтенант».

Зазначене підтверджується і довідкою Головного управління статистики у Рівненській області від 12.01.2022 №вих. 17-10/94-22, відповідно до якої період строкової військової служби з 19.11.1980 по 24.12.1982 враховано до загального стажу державного службовця для обчислення та виплати надбавки за вислугою років.

Таким чином, суд дійшов висновку, що загальний стаж державної служби позивача станом на 01.05.2016 складав 10 років 4 місяці та 13 днів, зокрема: протиправно не зарахований відповідачем-1 до стажу державної служби період строкової військової служби з 19.11.1980 по 24.12.1982 та добровільно зарахований ним період роботи на посадах в державному органі з 25.01.2008 до 01.05.2016.

Згідно з частиною першою статті 37 Закону №3723-XII (в редакції, станом на дату виникнення спірних правовідносин 12.01.2022) на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченому абзацом 1 частини першої статті 28 Закону №1058-IV, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Відтак, оскільки позивач станом на дату звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії досяг 62 річного віку, стаж на посаді державної служби станом на 01.05.2016 складав понад 10 років, перед зверненням за призначенням пенсії працював на посаді, віднесеній до посад державних службовців і був звільнений з неї, а тому набув право на призначення пенсії відповідно до пункту 10 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VIII та статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-XII.

Правилами ч. 1 ст. 10 Закону №1058-IV встановлено, що особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Зазначене свідчить на користь того, що відповідно до поданої заяви від 12.01.2022 були наявні правові підстави для призначення ОСОБА_1 пенсії державного службовця.

Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку, що для захисту прав та інтересів позивача слід визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 14.01.2022 о/р 42 «Про відмову в перерахунку пенсії», яким ОСОБА_1 відмовлено у переході на інший вид пенсії, що призначається відповідно до пункту 10 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VIII та статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-XII.

Положеннями ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Визначаючи спосіб захисту порушених прав Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 лютого 2019 року у справі №822/524/18 (Пз/9901/23/18), провадження №11-555заі18, вказала на необхідність зобов`язання відповідача призначити і здійснити нарахування і виплату пенсії державного службовця відповідно до ст. 37 Закону №3723-XII у розмірі 60 відсотків від заробітку, зазначеного у довідці про заробітну плату (щодо основних та додаткових складових заробітної плати).

Виходячи з вищевикладеного, з метою відновлення порушених прав, свобод та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, необхідно зобов`язати відповідача-2 перевести ОСОБА_1 із 12.01.2022 на пенсію за віком відповідно пункту 10 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VIII та статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-XII, обчисливши таку пенсію виходячи із 60% усіх без винятку складових заробітної плати, відображеної у довідках Головного управління статистики у Рівненській області від 12.01.2022 №16-38/03-22, від 12.01.2022 №16-38/05-22, та виплативши заборгованість, яка виникне у зв`язку з цим.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, натомість, доводи

Відповідачі не довели правомірності своєї поведінки у спірних правовідносинах, натомість доводи позивача відповідають фактичним обставинам справи та є обґрунтованими.

У сукупності викладеного, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити повністю.

Враховуючи положення ст.139 КАС України, суд стягує на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати по сплаті судового збору у сумі 992,40 грн.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 14.01.2022 №42 «Про відмову в перерахунку пенсії», яким ОСОБА_1 відмовлено у переході на інший вид пенсії, що призначається відповідно до пункту 10 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VIII та статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-XII.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області перевести ОСОБА_1 із 12.01.2022 на пенсію за віком відповідно пункту 10 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VIII та статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-XII, обчисливши таку пенсію виходячи із 60% усіх складових заробітної плати, відображеної у довідках Головного управління статистики у Рівненській області від 12.01.2022 №16-38/03-22, від 12.01.2022 №16-38/05-22.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві судові витрати зі сплати судового збору в сумі 496,20 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області судові витрати зі сплати судового збору в сумі 496,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 25.10.2022.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 )

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Короленка, 7,м.Рівне,33028, )

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (вул. Бульварно Кудрявська, 16, м. Київ, 04053, )

Суддя В.В. Щербаков