Справа № 640/1873/22
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2022-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2022 року м. Київ № 640/1873/22

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Добрівської Н.А.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Пенсійного фонду України

про визнання протиправними та нечинними окремих положень Порядку №22-1, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Пенсійного фонду України (далі по тексту - відповідач, ПФУ), у якому просив визнати протиправними (такими, що не відповідають правовому акту вищої юридичної сили) та нечинними положення закріплені в абзаці 13 пункту 4.2 та абзаці 2 пункту 4.3 розділу IV «Приймання, оформлення і розгляд документів» Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-1 та із змінами, внесеними постановою правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 №25-1).

В обґрунтування щзаявлених вимог позивач вказує, що положення, закріплені в абзаці 13 пункту 4.2 та абзаці 2 пункту 4.3 розділу IV «Приймання, оформлення і розгляд документів» Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-1 та із змінами, внесеними постановою правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 №25-1) не відповідають положенням Конституції України та Закону України «Про звернення громадян» як актам вищої юридичної сили.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 січня 2022 року позовну заяву залишено без руху з наданням позивачу строку для усунення недоліків.

Ухвалою суду від 02 травня 2022 року відкрито провадження в адміністративній справі №640/1873/22 за правилами загального позовного провадження та призначено проведення підготовчого засідання.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому ПФУ не погоджується із заявленими позовними вимогами, оскільки питання пенсійного забезпечення врегульовуються спеціальним законодавством, а не Законом України «Про звернення громадян», зокрема і щодо порядку та строків розгляду звернень; заява про призначення перерахунок пенсії є формою звернення громадянина, щодо якої встановлено спеціальний порядок розгляду та вирішення, а отже не регулюється положеннями Закону України «Про звернення громадян», оскільки положеннями останнього визначається загальний порядок та загальні засади розгляду звернень громадян у національному законодавстві. Також зазначено, що діючим законодавством України функції держави щодо нарахування (обчислення) пенсій покладено на органи ПФУ та встановлена можливість подання відповідної заяви про призначення (перерахунок) пенсії до будь-якого територіального органу ПФУ. Зазначено, що після внесення постановою №25-1 змін, з 01 квітня 2021 року під час розгляду документів для призначення пенсії та прийняття рішення за результатами цього розгляду органами ПФУ застосовується принцип екстериторіальності, що передбачає опрацювання заяв про призначення пенсій будь-яким з територіальних органів ПФУ в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяву та де проживає заявник. Спірна Постанова зареєстрована у встановленому законодавством порядку та є чинною.

У відповіді на відзив позивачем зазначено, що спірні положення Порядку №22-1 повинні відповідати положенням Закону України «Про звернення громадян»; зазначено, що предметом спору є оскарження норм, які позбавляють громадянина його права отримати рішення та відповідь на звернення від того органу ПФУ, до якого він звернувся; вказано, що реєстрація нормативно-правового акта Міністерством юстиції України не свідчить про його правомірність та законність.

У підготовчому засіданні 18 липня 2022 року судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про закінчення підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав і просив його задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив та просив відмовити у його задоволенні.

Відповідно до частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України на підставі поданої сторонами заяви суд завершив розгляд справи в порядку письмового провадження.

Заслухавши пояснення учасників процесу, ознайомившись із письмово викладеними доводами учасників справи, дослідивши подані документи і матеріали, суд встановив такі обставини справи.

ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в м. Києві, яке є територіальним підрозділом ПФУ.

Заявою від 09 липня 2021 року позивач звернувся до ГУ ПФУ в м. Києві із заявою про перерахунок пенсії.

Рішенням ГУ ПФУ в Полтавській області від 21 липня 2021 року №182 позивачу відмовлено у здійсненні перерахунку пенсії відповідно до заяви від 13 липня 2021 року на підставі довідки Донецької обласної прокуратури від 04 грудня 2020 року №21-85-178 у зв`язку з недоцільністю.

За змістом частини другої статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Оскільки позивач є пенсіонером, до нього застосовуються положення Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління ПФУ 25 листопада 2005 року №22-1 (у редакції постанови правління ПФУ від 07 липня 2014 року №13-1), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846, який затверджено відповідно до пункту 12 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України від 01 березня 2001 року № 121, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі по тексту - Порядок №22-1).

Так, позивач вважає, що не відповідають Конституції України та Закону України «Про звернення громадян» такі положення:

- абзац 13 пункту 4.2 розділу IV «Приймання, оформлення і розгляд документів» Порядку №22-1, відповідно до якого після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу;

- абзац 2 пункту 4.3 розділу IV «Приймання, оформлення і розгляд документів» Порядку №22-1, відповідно до якого рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями частини другої статті 6 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

При цьому, питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення регулює Закон України «Про звернення громадян».

Відповідно до пункту 6 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом, визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Системний аналіз зазначених вище положень законодавства дає підстави вважати, що у випадках виникнення відносин між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, а саме, між позивачем як пенсіонером у випадках призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, та органами ПФУ, застосовуються норми спеціального законодавства, а саме, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», по відношенню до якого норми Закону України «Про звернення громадян» є загальними та, відповідно, можуть застосовуватися лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить положенням Закону №1058.

При цьому, Порядок №22-1, зокрема і оскаржувані положення, прийняті відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки відповідно до частини першої статті 44 вказаного Закону призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.

Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії визначається правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.

Наведене вказує, що Верховною Радою України шляхом прийняття Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» делеговано відповідачу право встановлювати та визначати порядок подання документів для призначення (перерахунку) пенсій.

Постановою правління ПФУ від 16 грудня 2020 року №25-1 «Про затвердження Змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України», зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 16 березня 2021 року за №339/35961, яка набрала чинності 30 березня 2021 року, зокрема введено принцип екстериторіальності, за яким після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

При цьому, суд зазначає, що принцип екстериторіальності дозволяє удосконалити процедуру звернення осіб до органів ПФУ з питань призначення (перерахунку) та виплати пенсії, оскільки законодавчо була встановлена можливість подання відповідної заяви про призначення (перерахунок) пенсії до будь-якого територіального органу ПФУ та опрацювання заяв в порядку черговості їх надходження незалежно від того, де було прийнято заяву та де проживає заявник.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що заявою від 09 липня 2021 року позивач звернувся до ГУ ПФУ в м. Києві про перерахунок пенсії; рішенням ГУ ПФУ в Полтавській області від 21 липня 2021 року №182 позивачу відмовлено у здійсненні перерахунку пенсії відповідно до заяви від 13 липня 2021 року на підставі довідки Донецької обласної прокуратури від 04 грудня 2020 року №21-85-178 у зв`язку з недоцільністю.

Тобто, заява позивача була розглянута структурним підрозділом органу, що призначає пенсію.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частин першої, другої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пункт 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення зокрема про: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Відповідно до пункту 18 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Системний аналіз наведених норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить, що судовий захист прав, свобод або інтересів шляхом повного чи часткового задоволення адміністративного позову, можливий виключно відносно тієї особи, права, свободи або інтереси якої порушено з боку конкретного суб`єкта владних повноважень та за умови порушення її прав.

Задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин. Відповідно на противагу вказаному вище, не порушують права чи інтереси ті дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень, які не впливають на суб`єктивні права та обов`язки особи, зокрема, ті, вчинення яких особа не вправі вимагати від суб`єкта владних повноважень.

Обґрунтовуючи право на звернення до суду, позивач посилається на те, що у спірному випадку порушене його право на розгляд заяви органом, який прийняв цю заяву та на підписання відповіді лише керівником такого органу або особою, яка виконує його обов`язки відповідно до Закону України «Про звернення громадян».

Водночас, як встановлено судом, на спірні правовідносини не поширюються положення Закону України «Про звернення громадян», оскільки у випадках виникнення відносин між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, а саме, між позивачем як пенсіонером у випадках призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, та органами ПФУ, застосовуються норми спеціального законодавства, а саме, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», по відношенню до якого норми Закону України «Про звернення громадян» є загальними та, відповідно, можуть застосовуватися лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить положенням Закону №1058.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що внаслідок прийняття Порядку №22-1 в оскаржуваній частині права та інтереси позивача не порушені і не обмежені, оскільки матеріали справи містять копії заяви від 09 липня 2021 року, якою позивач звернувся до ГУ ПФУ в м. Києві про перерахунок пенсії та яка була розподілена за принципом екстериторіальності, та прийнятого за результатами її розгляду рішення ГУ ПФУ в Полтавській області від 21 липня 2021 року №182.

Суд вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача у спірному випадку є оскарження рішення за наслідками розгляду заяви позивача про здійснення перерахунку пенсії у випадку, якщо він не погоджується із таким рішенням.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги документально та нормативно не підтверджуються та є такими, що не підлягають задоволенню.

При цьому, судом не досліджується відповідність Порядку №22-1 в оскаржуваній частині положенням Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» як акта вищої юридичної сили, оскільки зазначене не є предметом та підставою позову.

Згідно з частиною першою статті 9, статтею 72, частинами першою, другою, п`ятою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем доведено правомірність своєї поведінки з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати зі сплати судового збору відшкодуванню позивачу не підлягають.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 2, 5-11, 73-77, 90, 139, 241-246, 264 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку, визначеному статтями 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України протягом 30 днів з моменту складення повного тексту

Суддя: Н.А. Добрівська