Справа № 640/9140/19
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2022-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2022 року м. Київ № 640/9140/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді-доповідача Келеберди В.І., суддів Амельохіна В.В., Качура І.А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до 1. Національного банку України;

2. Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,

3. Міністерство фінансів України

про визнання протиправними дій, бездіяльності та рішення,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Національного банку України (далі - відповідач 1, НБУ), Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі - відповідач 2, АТ «Приватбанк»), Міністерства фінансів України (далі - відповідач 3, Мінфін) з вимогами про:

- визнання протиправною бездіяльності Міністерства фінансів України в частині незабезпечення захисту єдиних акціонерів АТ «Приватбанк» клієнтів, що слугувало розголошенню банківської таємниці та передачі персональних даних клієнтів стороннім особам;

- визнання протиправною бездіяльності Національного банку України в частині нездійснення нагляду за діяльністю АТ «Приватбанк», що стало причиною розголошення банківської таємниці (персональних даних клієнтів) за статтею 32 Конституції України;

- визнання протиправними дій АТ «Приватбанк», а саме: посадових осіб ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 за підтримки ОСОБА_8 , щодо передачі конфіденційної інформації клієнтів банку будь-яким колекторським компаніям;

- визнання протиправним та скасування рішення АТ «Приватбанк» СП-2019-6746604 від 20.04.2019 щодо передачі стороннім особам даних клієнтів.

Позов обґрунтовано тим, що позивач є клієнтом АТ «Приватбанк», має заборгованість за кредитними зобов`язаннями. Після 18.12.2016 учасником АТ «Приватбанк» стала Держава. 06.05.2019 з позивачем сталася така подія: біля станції метро «Дарниця» в м. Києві до нього підійшли молодики, які із застосуванням фізичного примусу вимагали віддати їм заборгованість за кредитом у АТ «Приватбанк», у зв`язку з чим позивач дізнався, що АТ «Приватбанк» передав невідомим особам конфіденційну інформацію, а саме: паспортні дані, ідентифікаційний номер, номери телефонів, інформацію про місце проживання, фінансовий стан та інші дані колекторським компаніям без погодження позивача, чим порушено положення Конституції та інших законів України.

Надалі позивач у мережі Інтернет знайшов інформацію про те, що АТ «Приватбанк» продав чи передав інформацію та конфіденційні дані про 40 тисяч клієнтів банку колекторським компаніям, при цьому за твердженнями позивача НБУ, який мав би здійснювати регулювання та банківський нагляд у тому числі за діяльністю АТ «Приватбанк», самоусунувся та з «власної бездіяльності та злочинної самовпевненості» перестав здійснювати банківський контроль.

Позивач вважає, що за попередньою домовленістю згідно розробленого плану, з метою обійти закон працівники Приватбанку: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 за підтримки ОСОБА_8 організували схему та затвердили її наказом банку СП-2019-6746604 від 20.04.2019.

Посилаючись на те, що зазначеними особами порушено конституційні права, змінено істотні умови договору, укладеного між Банком та позивачем, змінено кредитора без його згоди, з порушенням банківської таємниці, ОСОБА_1 вважає, що зазначені події відбулися внаслідок бездіяльності та протиправних дій відповідачів.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 серпня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі №640/9140/19, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін колегією у складі трьох суддів, запропоновано відповідачам надати відзиви на позовну заяву.

Ухвалами Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 травня 2019 року та від 25 червня 2019 року відмовлено у задоволенні заяв ОСОБА_1 про забезпечення адміністративного позову.

Від Національного банку України 02.09.2019 надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначається, що перелік функцій НБУ передбачений Законом України «Про Національний банк України, при цьому не передбачається надання правової оцінки правовідносинам, що виникають між банком та його клієнтами на договірній основі, вирішення спорів між банком та його клієнтами, здійснення контролю за виконанням працівниками банків службових обов`язків, а також надання правової оцінки їх діям, у тому числі щодо передачі персональних даних клієнтів

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 вересня 2019 року відмовлено представнику позивача Осіпчуку Р.О. у задоволенні клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Від Міністерства фінансів України 12.09.2019 надійшов відзив на позовну заяву, зазначається, що питання взаємодії клієнта та Банку не належить до компетенції Мінфіну, звертає увагу, що позивачем не наведено жодних обґрунтувань, які б свідчили про вчинення Мінфіном бездіяльності щодо незабезпечення захисту «єдиних акціонерів АТ «Приватбанк», клієнтів, що слугувало розголошенню банківської таємниці та передання персональних даних клієнтів стороннім особам, тому вважає, що позовні вимоги до Мінфіну задоволенню не підлягають.

Позивачем у свою чергу 04.10.2019 подано письмову відповідь на відзиви відповідачів 1 та 3.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 жовтня 2019 року відмовлено представнику позивача у задоволенні клопотання про витребування доказів.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Оцінивши наявні у справі документи і матеріали, належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, судом окремо по пунктах позовних вимог позивача встановлено наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оцінюючи доводи позивача в частині позовних вимог до НБУ та Міністерства фінансів України, суд виходить з того, що Національний банк України відповідно до статті 2 Закону України «Про Національний банк України» (тут та далі - Закон №679-XIV в редакції на час виникнення спірних правовідносин) є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Перелік функцій НБУ визначений статтями 6 та 7 Закону №679-XIV, зокрема, зазначеними статтями не передбачено функцій НБУ з надання оцінки відносинам, що виникають між банком та його клієнтами, здійснення контролю за виконанням працівниками банків службових обов`язків, а також надання оцінки їх діям, у тому числі щодо передачі персональних даних клієнтів.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банки є економічно незалежними. Органам державної влади і органам місцевого самоврядування забороняється будь-яким чином впливати на керівництво чи працівників банків у ході виконання ними службових обов`язків або втручатися у діяльність банку, за винятком випадків, передбачених законом.

Згідно з частиною четвертою статті 4 Закону №679-XIV та частиною третьою статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» НБУ не відповідає за зобов`язаннями банків, а банки не відповідають за зобов`язаннями НБУ, якщо інше не передбачено законом або договором.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до статей 6, 627, 628 Цивільного кодексу України сторони визначають умови договору х урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Надання кредитів, їх повернення, як визначено статтею 1054 ЦК України, здійснюється виключно на договірних умовах.

Отже, усі питання, які виникають внаслідок укладення договору, вирішуються сторонами такого договору, а у випадку недосягнення домовленості - спори розглядаються у судовому порядку, оскільки Закон №679-XIV не відносить до повноважень НБУ розгляд спорів стосовно договірних відносин між банком та його клієнтом, до повноважень НБУ також не належить контроль за додержанням банками законодавства про захист персональних даних та видання нормативно-правових актів у сфері захисту персональних даних.

Статтею 67 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що НБУ здійснює банківський нагляд у формі інспекційних перевірок та безвиїзного нагляду.

Інспекційна перевірка банку - це форма здійснення банківського нагляду уповноваженими Національним банком особами безпосередньо у банку.

Відповідно до статті 71 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кожний банк є об`єктом інспекційної перевірки уповноваженими НБУ особами. Перевірки здійснюються з метою визначення рівня безпеки і стабільності операцій банку, достовірності звітності банку і дотримання банком законодавства України про банки і банківську діяльність, а також нормативно-правових актів НБУ.

Перевірка банків здійснюється відповідно до плану, затвердженого НБУ. Планова перевірка здійснюється не частіше одного разу на рік. Про проведення планової перевірки НБУ зобов`язаний повідомити банк не пізніше, ніж за 10 днів до його початку.

НБУ може прийняти рішення про проведення позапланової перевірки банку при наявності обґрунтованих підстав.

Зокрема, відповідно до пункту 22 розділу V Положення про організацію та проведення інспекційних перевірок, затвердженого постановою Правління НБУ від 17.07.2001 №276 (далі - Положення №276), позапланова інспекційна перевірка - це інспекційна перевірка, що проводиться за наявності обґрунтованих підстав відповідно до розпорядчого акту НБУ. Підстави такої перевірки перераховані у зазначеному пункті Положення.

Скарги до Національного банку України на дії банківських установ розглядаються останнім згідно та у межах повноважень, визначених спеціальними Законами України «Про банки і банківську діяльність», «Про Національний банк України».

Також Положенням про організацію та проведення інспекційних перевірок, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 17.07.2001 №276, не передбачено таких підстав для проведення інспекційних перевірок як розгляд звернень громадян, зокрема, щодо договірних відносин із банківськими установами.

Відповідні заходи можуть бути застосовані виключно за результатами банківського нагляду, і його формою розгляд звернень громадян не є.

Виходячи з наведених законодавчих норм, а також з обставин, які викладає позивач в адміністративному позові, суд не вбачає ознак бездіяльності НБУ в частині не здійснення нагляду за діяльністю АТ «Приватбанк», що, як стверджує позивач, стало причиною розголошення банківської таємниці.

Окрім того, статтею 73 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та Положенням про застосування НБУ заходів впливу, затвердженого постановою Правління НБУ від 17.08.2012 №346 (із змінами), не передбачено застосування НБУ заходів впливу за порушення банком законодавства про захист прав споживачів.

Отже, у НБУ відсутні правові підстави для здійснення заходів впливу до АТ «Приватбанк» щодо надання оцінки діям щодо укладання та виконання умов договору, укладеного з позивачем. Невиконання сторонами договірних зобов`язань, а також незгода клієнта з діями банку, які стосуються таких договірних зобов`язань призводить до виникнення спорів, вирішення яких виходить за межі повноважень НБУ.

В частині позовних вимог до Міністерства фінансів України суд виходить з того, що порядок участі держави у капіталізації банків затверджується Кабінетом Міністрів України за погодженням з Національним банком України.

Постановою КМУ від 18.12.2016 №961 «Деякі питання забезпечення стабільності фінансової системи (далі - Постанова №961) прийнято пропозицію НБУ щодо участі держави в особі Міністерства фінансів України у виведенні з ринку ПАТ КБ «Приватбанк».

На підставі статті 411 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Постанови №961, прийнятої з урахуванням рішення РНБО України від 18.12.2016 «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки України в економічній сфері та захисту інтересів вкладників», введеного в дію Указом Президента України від 18.12.2016 №560, на підставі пропозицій НБУ і рішення Ради з фінансової стабільності від 18.12.2016 Держава набула право власності на акції ПАТ КБ «Приватбанк».

На виконання Постанови №961, відповідно до абзацу 12 частини шостої статті 411 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» між Мінфіном та Фондом гарантування вкладів фізичних осіб 21.12.2016 укладено договір купівлі-продажу акцій ПАТ КБ «Приватбанк», на підставі якого держава в особі Мінфіну придбала ак2ції ПАТ КБ «Приватбанк» у повному обсязі за одну гривню за рахунок коштів, передбачених Мінфіну Державним бюджетом України на 2016 рік за КПКВК 3501010 «Керівництво та управління у сфері фінансів».

Мінфін здійснює управління корпоративними правами держави у статутному капіталі ПАТ КБ «Приватбанк» в межах повноважень, встановлених Законами України «Про банки і банківську діяльність», «Про управління об`єктами державної власності», «Про акціонерні товариства», через органи управління, зокрема наглядову раду та загальні збори акціонерів.

Статтею 40 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вирішення питань, пов`язаних з управлінням поточною діяльністю банку, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників банку та ради банку, належить до компетенції Правління банку.

Питання взаємодії клієнта та банку не належить до компетенції Міністерства фінансів України.

Судом встановлено, що листом Мінфіну від 14.06.2019 №14010-02-Ш-1205/1131 надано відповідь позивачу на його звернення з аналогічних питань, поставлених ним у позовній заяві. Зокрема, у відповіді наведено, що Мінфін здійснює управління корпоративними правами держави у статутному капіталі ПАТ КБ «Приватбанк» у межах повноважень, встановлених Законами України «Про банки і банківську діяльність», «Про управління об`єктами державної власності», «Про акціонерні товариства», через органи управління, зокрема наглядову раду та загальні збори акціонерів.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» держава не відповідає за зобов`язаннями банків, а банки не відповідають за зобов`язаннями держави, якщо інше не передбачено законом або договором.

Виходячи з наведеного, суд зазначає, що позивачем не наведено у позовній заяві яких конкретно заходів не вжив Мінфін в порядку контролю та на захист єдиних акціонерів АТ «Приватбанк», клієнтів, що слугувало розголошенню банківської таємниці та передачі персональних даних клієнтів стороннім особам, не обґрунтовано у чому саме полягає бездіяльність Мінфіну, у зв`язку з чим суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Стосовно позовних вимог позивача до АТ КБ «Приватбанк», а саме: про визнання протиправними дій посадових осіб ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 за підтримки ОСОБА_8 , щодо передачі конфіденційної інформації клієнтів банку будь-яким колекторським компаніям; про визнання протиправним та скасування рішення АТ «Приватбанк» СП-2019-6746604 від 20.04.2019 щодо передачі стороннім особам даних клієнтів, суд зазначає наступне.

Як вбачається з наявної у справі копії постанови Національного антикорупційного бюро України (головний підрозділ детективів) від 27.12.2019 про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №00000648 від 24.07.2019 у зв`язку з відсутністю в діяннях службових осіб ПАТ КБ «Приватбанк» складів кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 364, частини другої статті 364-1 КК України, у провадженні НАБУ перебували матеріали зазначеного кримінального провадження за фактами можливого вчинення кримінальних правопорушень, у тому числі за заявою ОСОБА_9 щодо зловживання службовим становищем шляхом незаконної передачі прав вимоги по більше ніж 30-ти тисячам кредитних справ на суму понад 2 млрд.грн третім особам, зокрема: ТОВ «Дельта М Юкрейн», ТОВ «Колекторське агентство «Фактор», ТОВ «Кредитекспрес Юкрейн Ел.Ел.Сі.», ТОВ «Дебтфорт Україна», ТОВ «Прімоколект. Центр грошових вимог», ТОВ «Укрборг», ТОВ «Європейська агенція з повернення боргів».

У постанові також зазначено, що в ході досудового розслідування здійснено доступ до документів АТ КБ «Приватбанк», допитано в якості свідка ОСОБА_9 , а також ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 - працівників банку.

Проведеними слідчими та процесуальними діями наявності складів злочинів в діях службових осіб АТ КБ «Приватбанк» не встановлено, так як права вимоги банком на користь колекторських компаній не відчужувалися, а послуги сплачувалися виходячи з суми повернутої боржниками банку заборгованості, при цьому їх вартість була співмірною з вартістю відпрацювання боржників внутрішніми підрозділами банку з урахуванням необхідності найму банком персоналу для їх відпрацювання, а помилково передані активи були повернуті та відпрацювання до банку до початку роботи по реєстрам боржників колекторськими компаніями. Не встановлено доказів, які могли б свідчити про наявність істотної шкоди або тяжких наслідків, які настали саме внаслідок відпрацювання боржників АТ КБ «Приватбанк», відповідно до критеріїв, затверджених рішенням правління банку, зовнішніми колекторськими компаніями, та внаслідок помилкової передачі та повернення на відпрацювання службам банку помилково переданих боржників.

Таким чином, судом встановлено, що позивач в порядку кримінального провадження звертався до правоохоронних органів, зокрема, щодо дій працівників АТ КБ «Приватбанк», при цьому після здійснення досудового розслідування справу було закрито за постановою НАБУ від 27.12.2019.

В адміністративному позові позивач заявляє вимоги до АТ КБ «Приватбанк» щодо визнання протиправними дій працівників банку з тих самих підстав, що перевірялися під час здійснення досудового розслідування в рамках кримінального провадження.

З огляду на встановлені обставини суд зазначає, що АТ КБ «Приватбанк» та його працівники не є суб`єктами владних повноважень у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, а правовідносини позивача з АТ КБ «Приватбанк» не є публічно-правовими, у зв`язку з чим не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Підстави закриття провадження у справі передбачені частиною першою статті 238 Кодексу адміністративного судочинства, зокрема, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 239 Кодексу адміністративного судочинства України якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, у зв`язку з чим провадження у цій частині позовних вимог слід закрити.

Щодо юрисдикції суду, до якого віднесено розгляд таких вимог, то суд вже зазначив вище про досудове розслідування у кримінальному провадженні, зареєстрованому за заявою позивача, а окрім того зазначає, що вимоги стосовно протиправних на думку позивача дій АТ КБ «Приватбанк» та його працівників, пов`язаних із чинними договірними відносинами, належать до юрисдикції цивільного суду.

Також суд зазначає, що пунктом 4 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленого цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитися у наявності у особи, яка звернулася за судовим захистом, відповідного право або охоронюваного законом інтересу, встановити, чи є відповідне право чи інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачений законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способом його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову у позові.

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у постанові від 03.07.2018 у справі №826/16634/16.

Враховуючи наведене, скаржитися щодо певних обставин абстрактно та лише тому, що позивач вважає, що начебто певні обставини впливають на його правове становище не припустимо.

Необхідними умовами для набуття особою права на судовий захист є:

- безпосередня участь особи в переданих на вирішення до адміністративного суду публічно-правових відносинах;

- володіння позивачем у цих відносинах певним обсягом прав;

- здійснення неправомірного зазіхання державою на ці права позивача у спірних правовідносинах, внаслідок чого належні позивачеві права мають бути порушеними.

Наявність цих ознак є обов`язковою умовою для одержання особою захисту порушення прав та здійснення державою примусової сили для захисту шляхом прийняття адміністративним судом відповідного рішення.

Разом з тим, у позовній заяві позивач не навів жодних обґрунтувань, які б могли свідчити про вчинення НБУ та Мінфіном протиправних дій чи бездіяльності, та які б могли свідчити про порушення особистих прав та інтересів позивача.

Відтак, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, заявлених до Національного банку України та Міністерства фінансів України.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду справи суд перевіряє, чи прийняті (вчинені) рішення:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Проаналізувавши обставини справи на предмет дотримання відповідачами 1 та 3 положень статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку, що відповідачі діяли у межах своїх повноважень та на підставі чинного законодавства України, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої підлягають відшкодуванню або оплаті витрати позивача - не суб`єкта владних повноважень лише при задоволенні адміністративного позову.

Окрім того, за пунктом 5 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом).

Таким чином, питання щодо повернення судового збору в частині позовних вимог, провадження за якими судом закрито, буде вирішено у разі надходження відповідного клопотання від позивача, яким сплачено судовий збір при зверненні до суду з такими вимогами.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 238-239, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Закрити провадження в адміністративній справі № 640/9140/19 в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання протиправними дій посадових осіб ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 за підтримки ОСОБА_8 , щодо передачі конфіденційної інформації клієнтів банку будь-яким колекторським компаніям та про визнання протиправним та скасування рішення АТ «Приватбанк» СП-2019-6746604 від 20.04.2019 щодо передачі стороннім особам даних клієнтів.

2. Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Національного банку України, Міністерства фінансів України про визнання протиправною бездіяльності щодо незабезпечення захисту єдиних акціонерів АТ «Приватбанк» клієнтів, що слугувало розголошенню банківської таємниці та передачі персональних даних клієнтів стороннім особам; про визнання протиправною бездіяльності Національного банку України в частині нездійснення нагляду за діяльністю АТ «Приватбанк», що стало причиною розголошення банківської таємниці (персональних даних клієнтів) за статтею 32 Конституції України.

3. Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 , тел. НОМЕР_2 .

Відповідач 1: Національний банк України, адреса: 01601, м. Київ, вул. Інститутська, будинок 9, , тел. +22 , електронна пошта .

Відповідач 3: Міністерство фінансів України, адреса: 01008, м. Київ, вул. Грушевського, 12/2, тел. 044-206-56-95.

Суддя-доповідач В.І. Келеберда

Судді В.В. Амельохін

І.А. Качур