Справа № 320/11488/20
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2022-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого суддів Файдюка В.В.,

Суддів Мєзєнцева Є.І.,

Собківа Я.М.

При секретарі Шепель О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 червня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - відповідач), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані вихідні, святкові та не робочі дні, які не використані під час перебуванні у відрядженні для виконання завдань у зоні проведення АТО за період часу з 01 лютого 2017 року по 12 лютого 2018 року та зобов`язати нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за ці дні;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування позивачу добових за час перебування у відрядженні для виконання завдань у зоні проведення АТО за період часу з 01 лютого 2017 року по 12 лютого 2018 року, не надання вихідних днів за виконання службових і спеціальних обов`язків під час відрядження та зобов`язати нарахувати та виплатити позивачу добові витрати за ці дні.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що він перебував у відрядженні для виконання завдань у зоні проведення АТО з 01 лютого 2017 року по 12 лютого 2018 року, після повернення наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 від 21 лютого 2020 року № 26 позивач виключений із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Однак, відповідачем не проведено при звільненні з військової служби всіх передбачених законом виплат, зокрема виплату компенсації за вихідні, святкові і неробочі дні під час перебування позивача в зоні проведення антитерористичної операції; не здійснено нарахування добових за час перебування у відрядженні для виконання завдань у зоні проведення АТО за період часу з 01 лютого 2017 року по 12 лютого 2018 року, не надано вихідних днів за виконання службових і спеціальних обов`язків під час відрядження. Вказав, що відповідно до статті 72 Кодексу законів про працю України робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 13 червня 2022 року даний адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування ОСОБА_1 добових за час перебування у відрядженні для виконання завдань у зоні проведення АТО за період з 02 лютого 2017 року по 12 лютого 2018 року.

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 добові за час перебування у відрядженні для виконання завдань у зоні проведення АТО за період з 02 лютого 2017 року по 12 лютого 2018 року.

У задоволенні решті позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні частини позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що норми Кодексу законів про працю на спірні правовідносини не розповсюджуються, оскільки питання оплати праці врегульоване спеціальними нормами, які не передбачаються компенсації за виконання військових обов`язків понад встановлений службовий час.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням в частині відмови в задоволенні позовних вимог, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в цій частині та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування своєї позиції позивач посилається на те, що у період з 01 лютого 2017 року по 12 лютого 2018 року він виконував завдання у зоні проведення Антитерористичної операції в складі Збройних сил України, а тому відсутність вихідних, святкових та неробочих днів зумовлюється специфікою виконання службових обов`язків в зоні проведення Антитерористичної операції та постійної участі підрозділів військової частини в бойових діях. Частиною 2 статті 203 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України передбачено, що офіцерам, військовослужбовцям військової служби за контрактом, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні, відповідний час для відпочинку надається командиром (начальником), як правило, протягом наступного тижня. Але практика показує, що такі вихідні протягом наступного тижня не завжди надаються навіть на території України, де не діє особливий етан, не кажучи вже про бойові дії. Такі вихідні автоматично анулюються, оскільки законодавство не врегульовано належним чином.

Відповідно до п.3 ч.1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Приймаючи до уваги, що в суді першої інстанції справа розглядалась в порядку спрощеного провадження, враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, позивачем 14 січня 2016 року укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах рядового складу. Позивач військову службу проходив у Богуславському РВК. Чинність контракту припинено 21 лютого 2020 року.

Згідно з посвідченням про відрядження від 01 лютого 2017 року № 19 позивача Богуславським РВК направлено у відрядження до військової частин-польова пошта НОМЕР_1 на строк 12 місяців з 02 лютого 2017 року по 02 лютого 2018 року для виконання завдань у зоні АТО. Згідно з відмітками на зворотній стороні посвідчення позивач 02 лютого 2017 року прибув до військової частини за місцем відрядження, 11 лютого 2018 року вибув із військової частини за місцем відрядження, а 12 лютого 2018 року прибув за місцем проходження військової служби до м. Богуслав. Посвідчення зареєстроване, має номер, на відмітках про прибуття і вибуття проставлені печатки та підписи відповідальних осіб.

Обставини щодо вибуття та прибуття позивача у відрядження підтверджуються також і відповідними наказами, виданими як за місцем його служби, так і за місцем відрядження.

Так, відповідно до наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 від 01 лютого 2017 року № 19 позивача направлено у відрядження у зону АТО, терміном на 12 місяців з 02 лютого 2017 року по 02 лютого 2018 року.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 11 лютого 2018 року № 43 позивач вибув з відрядження до ІНФОРМАЦІЯ_2 з військової частини НОМЕР_2 з 11 лютого 2018 року.

Згідно наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 від 12 лютого 2018 року № 13 позивач з пункту постійної дислокації військової частини НОМЕР_2 після виконання службових (бойових) завдань у районні проведення АТО прибув і приступив до виконання службових обов`язків.

Наказом Військового комісару ІНФОРМАЦІЯ_2 від 21 лютого 2020 року № 26 молодшого сержанта ОСОБА_1 , водія відділення забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_2 звільнено у запас за пунктом 2 (за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військової-лікарської комісії про непридатність до військової служб в мирний час, або обмежену придатність у воєнний час) ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» і виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення

20 січня 2020 року позивач звернувся до відповідача з клопотанням про виплату грошової компенсації за невикористані вихідні, святкові та неробочі для під час відрядження для виконання завдань у зоні АТО у період з 02 лютого 2017 року по 12 лютого 2018 року згідно чинного законодавства.

Листом відповідача від 18 лютого 2020 року № 2/4/115 позивача повідомлено, що відповідно до розділу 1 пункту 7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям ЗС України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260, військовослужбовцям за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується.

Вважаючи, що відповідач протиправно не нарахував та не виплатив йому грошову компенсацію за участь в антитерористичній операції у вихідні, святкові і неробочі дні, не нарахував добові за час перебування у відрядженні для виконання завдань у зоні проведення АТО, не надав вихідні дні за виконання службових і спеціальних обов`язків під час відрядження, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ч.1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На виконання вимог вказаної статті колегія суддів переглядає оскаржуване рішення з тих підстав та щодо тих обставин, на які посилається апелянт в своїй скарзі.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам справи, суд зважає на наступне.

Згідно ч. 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до статей 1, 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі - Закон №2011-XII) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до ч. 1 статті 9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно абз.2 статті 12 цього Закону у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначені Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV (далі - Статут ЗСУ).

Так, згідно вимог абз.2-3 статті 199 Статуту ЗСУ для військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби, курсантів (слухачів) військових навчальних закладів, навчальних центрів, військових частин) встановлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями. Для військовослужбовців строкової військової служби і курсантів (слухачів) військових навчальних закладів, навчальних центрів, військових частин встановлюється шестиденний робочий тиждень з одним вихідним днем. Тривалість робочого тижня встановлюється законом.

Військові навчання, походи кораблів, бойові стрільби та бойове чергування, несення служби у добовому наряді здійснюються у будь-які дні тижня без обмеження загальної тривалості службового часу.

Відповідно до вимог абз.1-2 статті 203 Статуту ЗСУ вихідні, святкові та неробочі дні є днями відпочинку для всього особового складу, крім військовослужбовців, залучених до виконання службових обов`язків. Ці дні згідно з планами, а також вільний від занять час відводяться для відпочинку, проведення культурно-освітньої роботи, спортивних заходів та ігр. Офіцерам, військовослужбовцям військової служби за контрактом, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні, відповідний час для відпочинку надається командиром (начальником), як правило, протягом наступного тижня.

Пунктом 3 розділу II Інструкції про організацію у Збройних Силах України соціального і правового захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та членів їхніх сімей, працівників Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 19 січня 2016 року №27, передбачено, що в умовах особливого періоду на військові частини додатково покладаються завдання, серед яких, надання військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні поза пунктами постійної дислокації військової частини, відповідного часу (іншого дня) для відпочинку, у тому числі з можливістю виїзду до місця проживання сім`ї.

Крім цього, відповідно до вимог п.7 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 7 червня 2018 року №260 (далі Порядок № 260), за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується.

Розділом XXXI Порядку №260 визначено складові сум грошового забезпечення, яке виплачується військовослужбовцю у разі його звільнення з військової служби, і вказаними нормами також не передбачено виплату військовослужбовцю компенсації невикористаних днів відпочинку за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні.

Таким чином, як вірно зазначено судом першої інстанції, вищенаведеними нормами не передбачено виплату військовослужбовцям грошової компенсації за невикористані вихідні, святкові та неробочі дні, у які той чи інший військовослужбовець виконував обов`язки військової служби.

При цьому, військовослужбовцям, які виконують службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні у межах пункту дислокації військової частини, відповідний час для відпочинку надається командиром (начальником), як правило, протягом наступного тижня, а у випадку виконання ним службових обов`язків у вихідні, святкові та неробочі дні поза пунктами постійної дислокації військової частини, військовослужбовцю надається відповідний час (інший день) для відпочинку, у тому числі з можливістю виїзду до місця проживання сім`ї.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що норми Кодексу законів про працю України на спірні правовідносини не розповсюджуються, оскільки питання оплати праці врегульоване спеціальними нормами, які не передбачають компенсації за виконання військових обов`язків понад встановлений службовий час.

Відтак, позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані вихідні, святкові та не робочі дні, які не використані під час перебуванні у відрядженні для виконання завдань у зоні проведення АТО за період часу з 01 лютого 2017 року по 12 лютого 2018 року та зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за ці дні, є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду не спростовують.

Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.

З наведеного вище колегія суддів приходить до висновку, що при винесенні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для його скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 316, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 червня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та подальшому оскарженню не підлягає, відповідно до п.2 ч.1 статті 263, п.2 ч.5 статті 328 КАС України.

Повний текст рішення виготовлено 25 жовтня 2022 року.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Є.І. Мєзєнцев

Я.М. Собків