Справа № 420/12915/22
Суддя: Пекний А.С.
Дата ухвалення: 2022-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді: Пекного А.С., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Першого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Першого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі відповідач, Перший Київський відділ ДВС у м. Одесі Південного МРУЮ), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Першого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не зняття арешту з майна ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Перший Київський відділ ДВС у м. Одесі Південного МРУЮ внести до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів, нерухомого майна запис про зняття арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 та заборону відчуження, обтяжене на підставі постанови про накладення арешту № б/н від 21.12.2009, виданої Першим Київським відділом ДВС у м. Одесі Південного МРУЮ, реєстраційний номер обтяження: 9364776.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що він є власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . З Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень він дізнався про те, що відповідачем постановою від 21.12.2009 на вказане нерухоме майно накладено арешт реєстраційний номер обтяження: 9364776, у зв`язку з чим 02.06.2022 звернувся до Першого Київського відділу ДВС у м. Одесі Південного МРУЮ із заявою про зняття арешту з майна, в чому йому було відмовлено листом від 06.09.2022 №33287. Також відповідач у цьому листі повідомив, що на виконанні в Першому Київському відділі ДВС у м. Одесі Південного МРУЮ не перебувають виконавчі провадження, де боржником є ОСОБА_1 , а виконавче провадження, в межах якого накладено арешт, знищено у зв`язку із спливом терміну зберігання.

Посилаючись на те, що виконавче провадження є завершеним і знищено, тривале зберігання арешту на нерухоме майно є безпідставним і порушує право власності позивача на це майно, ОСОБА_1 вважає, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, не вчинивши дій щодо зняття арешту з майна.

Ухвалою від 19.09.2022 позовну заяву залишено без руху та встановлено строк для усунення її недоліків.

Ухвалою від 26.09.2022 відкрито провадження у справі та вирішено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідачем 07.10.2022 подано відзив на позовну заяву, в якому він просить закрити провадження у справі.

Відповідач вказує, що відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, який є архівною складовою Автоматизованої системи виконавчого провадження, на виконанні перебували виконавче провадження № 15899098 з примусового виконання виданого 07.10.2009 Київським районним судом м. Одеси виконавчого листа №2-4637 про стягнення з ОСОБА_1 аліментів та виконавче провадження №16907440 з примусового виконання виданого 15.10.2009 Київським районним судом м. Одеси виконавчого листа №2-4637 про стягнення з ОСОБА_1 судового збору, в межах яких і був накладений арешт на майно позивача.

Арешт на належне позивачу у цій справі майно було накладено у відповідності із вимогами Закону України від 21.04.1999 №606-XIV «Про виконавче провадження», постанова про накладення арешту боржником не оскаржувалась. У подальшому державним виконавцем було закінчено виконавче провадження згідно із пунктом 10 частини 1 статті 49 Закону України від 21.04.1999 №606-XIV «Про виконавче провадження», що не передбачало зняття арешту з майна, а відтак державний виконавець правомірно не вирішив цього питання. Задовольнити заяву позивача щодо зняття арешту з майна можливо лише при наявності підстав, визначених статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження». Оскільки такі підстави відсутні, то позивачу було правомірно відмовлено у знятті арешту з майна.

Відповідач з посиланням на правові висновки Верховного Суду у постановах від 06.02.2019 у справі №815/4232/17, від 22.04.2019 у справі №757/53656/17-а, від 21.02.2020 у справі №643/5597/19, від 06.03.2020 у справі №640/23588/19, а також на те, що фактично оскаржувані дії і бездіяльність органу державної виконавчої служби здійснювались при виконанні судового рішення, ухваленого в порядку цивільного судочинства, вважає, що цей спір не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Ухвалою від 12.10.2022 у відповідача витребовано докази.

20.10.2022 відповідачем на виконання ухвали суду подано витяги з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, який є архівною складовою Автоматизованої системи виконавчого провадження щодо виконавчих проваджень №15899098 та №16907440.

Позивачем 20.10.2022 подано до суду копію рішення Київського районного суду м. Одеси від 30.07.2009 у справі №2-4637 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.

Також ним подано заяву, в якій він указує, що відповідачем у зазначеній справі, а відповідно і боржником у виконавчому провадженні був ОСОБА_1 , 1962 року народження, у той час як позивач у цій справі 1948 року народження, тобто інша особа. З цього позивач висновує, що відповідачем помилково накладено арешт на його майно, позаяк він не є боржником у виконавчому провадженні, в межах якого накладався арешт.

Розглянувши матеріали справи, суд приходить до таких висновків.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стверджує, що є власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, на об`єкт: квартиру АДРЕСА_2 , накладено обтяження арешт нерухомого майна згідно з постановою державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 21.12.2009 без номеру.

Обтяження зареєстровано 21.12.2009 року за номером 9364776, власником зазначено ОСОБА_1 .

Постанова від 21.12.2009 без номеру винесена державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції під час примусового виконання виданого 07.10.2009 Київським районним судом м. Одеси виконавчого листа №2-4637 про стягнення з ОСОБА_1 , 1962 року народження, на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 500,00 грн щомісячно, починаючи з 22.06.2009 року й до повноліття дитини ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позивач 02.06.2022 звернувся до Першого Київського відділу ДВС у м. Одесі Південного МРУЮ із заявою про зняття арешту з майна, в чому йому було відмовлено листом від 06.09.2022 №33287. Також відповідач у цьому листі повідомив, що на виконанні в Першому Київському відділі ДВС у м. Одесі Південного МРУЮ не перебувають виконавчі провадження, де боржником є ОСОБА_1 , а виконавче провадження, в межах якого накладено арешт, знищено у зв`язку із спливом терміну зберігання.

Посилаючись на те, що виконавче провадження є завершеним і знищено, позивач не є боржником у виконавчому провадженні, в межах якого накладено арешт на квартиру, тривале зберігання арешту на нерухоме майно є безпідставним і порушує право власності позивача на це майно, ОСОБА_1 вважає, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, не вчинивши дій щодо зняття арешту з майна.

Згідно із частиною 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За змістом статті 4 КАС України, адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. В свою чергу, публічно-правовий спір це спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи;

Статтею 19 КАС України визначено справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Так, згідно із частиною 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема:

1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

1-1) спорах адміністратора за випуском облігацій, який діє в інтересах власників облігацій відповідно до положень Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки", із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності;

2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;

3) спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень;

4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів;

5) за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом;

6) спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму;

7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації;

8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності;

9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб;

10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб;

11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності державного замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про оборонні закупівлі", крім спорів, пов`язаних із укладенням державного контракту (договору) про закупівлю з переможцем спрощених торгів із застосуванням електронної системи закупівель, а також зміною, розірванням і виконанням державних контрактів (договорів) про закупівлю;

12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України "Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень";

13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років";

14) спорах із суб`єктами владних повноважень з приводу проведення аналізу ефективності здійснення державно-приватного партнерства;

15) спорах, що виникають у зв`язку з оголошенням, проведенням та/або визначенням результатів конкурсу з визначення приватного партнера та концесійного конкурсу.

Відповідно до частин 2, 3 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи:

1) що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України;

2) що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства;

3) про накладення адміністративних стягнень, крім випадків, визначених цим Кодексом;

4) щодо відносин, які відповідно до закону, статуту (положення) громадського об`єднання, саморегулівної організації віднесені до його (її) внутрішньої діяльності або виключної компетенції, крім справ у спорах, визначених пунктами 9, 10 частини першої цієї статті.

Адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Водночас визначальними ознаками приватноправових відносин є, зокрема, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Відповідно до частини четвертої статті 82 Закону України від 21.04.1999 №606-XIV «Про виконавче провадження» (далі Закон №606-XIV), який діяв на час накладення арешту, рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Положеннями статті 52 цього Закону визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається насамперед на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Згідно зі статтею 57 Закону №606-XIV арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом, зокрема, винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

У чинній редакції Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон №1404-VIII) правове регулювання вказаних положень здійснюється статтям 48, 50, 56 та 74.

Положеннями статті 60 Закону №606-XIV визначено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. В разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У разі наявності письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов`язані зі зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

З наведених правових норм вбачається, що відповідно до Закону №606-XIV зняття арешту з майна здійснюється шляхом винесення виконавцем постанови. Така постанова може бути винесена на підставі постанови начальника відповідного відділу державної виконавчої служби лише у разі порушення порядку накладення арешту, в усіх інших випадках - виключно на підставі рішення суду.

Аналогічно, статтею 59 Закону №1404-VIII установлено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

- отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

- надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

- отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

- наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

- відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

- отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

- погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

- отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

- підстави, передбачені пунктом 1--2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону;

- отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності".

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Отже, Законом №1404-VIII також установлено, що зняття арешту з майна здійснюється шляхом винесення постанови. При цьому у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, а державним виконавцем самостійно виноситься постанова про зняття арешту лише у вичерпному переліку випадків, які наведені у статті 59 Закону №1404-VIII.

У даному спірному випадку підставою для звернення до суду із цим позовом стало те, що арештоване виконавцем нерухоме майно належить на праві власності позивачу, а не боржнику.

Утім, оскарження дій та рішень державного виконавця, спрямованих на арешт спірного майна особою, яка не є ані стороною, ані учасником виконавчого провадження, однак має речове право на таке майно, не приведе до належного захисту її прав, оскільки навіть визнання судом таких дій чи рішень протиправними не буде підставою для винесення виконавцем постанови про зняття арешту з майна з огляду на вичерпний перелік цих підстав, установлений статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» (статтею 59 чинного Закону №1404-VIII).

Законодавець визначив окремий механізм поновлення порушеного права особи, якій належить арештоване майно і яка не є боржником у виконавчому провадженні, - це звернення до суду з позовом про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту (стаття 59 Закону України «Про виконавче провадження» у чинній редакції, стаття 60 цього Закону в редакції, чинній на момент накладення арешту на майно).

З огляду на наведені норми та сукупність обставин у цій справі суд вважає, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту, який не приведе до поновлення речового права на майно.

Оскільки зняття арешту з майна здійснюється постановою виконавця, прийнятою на підставі ухваленого судового рішення з цього питання, ефективним способом захисту є звернення до суду з позовом про визнання права та зняття арешту зі спірного майна.

Для визначення юрисдикції цього спору необхідно визначити підстави позову, зміст прав, на захист яких направлено звернення до суду. Якщо підставою позову є неправомірні, на думку позивача, дії органу державної виконавчої служби при накладенні арешту на певне майно, то такий спір має розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Якщо підставою позову є наявність спору про право та/або позивач подає його з метою захисту права власності або іншого речового права, то ці спори мають розглядатися в порядку цивільного/господарського судочинства як такі, що випливають із цивільних правовідносин.

Отже, спір у цій справі не має ознак публічно-правового, оскільки стосується порушеного речового права позивача.

Підстави для закриття провадження у справі визначені статтею 238 КАС України, відповідно до пункту 1 частини першої якої суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку про те, що провадження у цій адміністративній справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 238 КАС України.

Наслідки закриття провадження у справі визначені статтею 239 КАС України, відповідно до якої якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Керуючись ст.238, 239 КАС України, суд

ухвалив:

Закрити провадження у адміністративній справі №420/12915/22 за позовом ОСОБА_1 до Першого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

Роз`яснити позивачу, що розгляд цієї справи відноситься до юрисдикції місцевого загального суду за правилами цивільного судочинства.

Роз`яснити позивачу, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Повернути ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) з Державного бюджету судовий збір у сумі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн. 40 коп., сплачений відповідно до квитанції № ПН701 від 15.09.2022.

Копію ухвали направити учасникам справи.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду в 15-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження апеляційна скарга подається протягом 15 днів з дня складання повного судового рішення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення (підписання) суддею.

Суддя А.С. Пекний

.