Справа № 640/6610/21
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2022-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2022 року м. Київ № 640/6610/21

Окружний адміністративний суд м. Києва, у складі судді Вєкуа Н.Г, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (вул. Богомольця, 10, м. Київ, 01601 ), Національної поліції України (вул. Богомольця, 10, м. Київ, 01601, ), в якому просить суд:

- визнати протиправними та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України

№ 867 о/с від 07.12.2020 року про звільнення старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 (М-228244), старшого оперуповноваженого в особливо важких справах Управління боротьби з кібезлочипністіо Міністерства внутрішніх справ України, з 07 грудня 2020 року, відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів - у зв`язку з відсутністю можливості подальшого використання на службі);

- поновити ОСОБА_1 на службі в Міністерстві внутрішніх справ України на посаді старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах Управління боротьби з кіберзлочинністю Міністерства внутрішніх справ України з 08 грудня 2020 року;

- стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 середнє грошове утримання за час вимушеного прогулу з дня звільнення, визначеного наказом Міністерства внутрішніх справ України № 867 о/с від 07.12.2020 року по час поновлення на посаді;

- стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 середнє грошове утримання за час затримки по день фактичного розрахунку, відповідно до приписів ст. 117 Кодексу Законів про працю.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до положень статті 61 Закону України "Про Національну поліцію" обмеження, пов`язані зі службою в поліції щодо позивача відсутні, та відповідно до статті 49 Закону України "Про Національну поліцію", останній відповідає всім вимогам для служби у поліції, а відтак у відповідача-1 були відсутні правові підстави для звільнення позивача на підставі пункту 64 "г" Положення проходження служби рядовим і начальницьким ладом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року за №114.

Ухвалою суду від 16 березня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалою суду від 24 жовтня 2022 року провадження в адміністративній справі №640/6610/21 закрито в частині зобов`язання Національної поліції України прийняти позивача на службу до поліції, шляхом видання наказу про призначення за його згодою, відповідно до приписів пункту 9 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію», на посаду, відповідно до його кваліфікації, спеціалізації, освіти та досвіду роботи, яка відповідає посаді старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах Управління боротьби з кіберзлочинністю Міністерства внутрішніх справ України.

Відповідач-1 - Міністерство внутрішніх справ України, не погоджуючись із доводами позивача, надав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що в зв`язку з ліквідацією органів внутрішніх справ України перетворилось на цивільне відомство та наказом МВС України від 06 листопада 2015 року № 1390 в ньому скорочено всі атестовані посади, тобто посади, які заміщувались особами рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ. Отже, керівництво МВС України позбавлено можливості запропонувати позивачу посаду атестованого працівника міліції, як в апараті МВС України, так і в територіальних органах МВС України, за відсутністю останніх. При цьому, позивачу запропоновано взяти участь у конкурсі на вакантні посади в апараті Національної поліції України.

Відповідач-2 - Національна поліція України надав до суду відзив на позовну заяву, в якому наголосив, що у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 2 вересня 2015 року №641 утворено Національну поліцію України як центральний орган виконавчої влади, діяльність якої спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ, водночас новостворений центральний орган виконавчої влади, який не є правонаступником міліції, та не є структурним підрозділом МВС України. Відтак, зазначив, що у керівництва Національної поліції відсутній обов`язок щодо обов`язкового працевлаштування працівників міліції.

Розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач проходов службу в органах внутрішніх справ України з 01.09.2006 по 06.11.2015 року.

Наказом від 10.02.2015 № 219 о/с, відповідно до п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ ОСОБА_1 було звільнено з посади старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах Управління боротьби з кіберзлочинністю Міністерства внутрішніх справ України у запас Збройних Сил з 10.02.2015.

Позивач оскаржив своє звільнення до суду.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.09.2015, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 17.12.2015 в адміністративній справі № 826/4250/15 за позовом ОСОБА_2 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії - позов задоволено частково.

На виконання рішення суду у справі № 826/4250/15, наказом Міністерства внутрішніх справ України № 2285 о/с від 05.11.2015 було скасовано наказ від 10.02.2015 № 219 о/с про звільнення позивача та поновлено його на посаді старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах Управління боротьби з кіберзлочинністю.

У подальшому, у зв`язку із з набранням законної сили Закону України «Про Національну поліцію України» та втратою чинності Закону України «Про міліцію» з 07.11.2015, внаслідок чого були ліквідовані органи міліції, скорочено всі посади рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ (міліції) в організаційно-штатній структурі МВС України, 06.11.2015 наказом МВС України № 2328 о/с відповідно до п. п. 10, 11 Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил (через скорочення штатів) старшого лейтенанта міліції ОСОБА_2 старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах Управління боротьби з кіберзлочинністю, з 06 листопада 2015 року.

Позивач оскаржив своє звільнення до суду.

18.02.2019 рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва у справі № 826/1692/16, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.05.2019, позов ОСОБА_2 до Міністерства внутрішніх справ України було задоволено частково.

На виконання рішення суду у справі № 826/1692/16, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 28.02.2019 № 169 о/с було поновлено старшого лейтенанта міліції ОСОБА_2 на посаді старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах Управління боротьби з кіберзлочинністю з 07.11.2015.

15.05.2019 наказом Міністерства внутрішніх справ України № 446 о/с, у зв`язку із повною ліквідацією органів внутрішніх справ, ОСОБА_2 звільнено з органів внутрішніх справ з 15.05.2019.

Позивач оскаржив своє звільнення до суду.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.06.2020, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2020, у справі № 640/11863/19, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

На виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.06.2020 у справі № 640/11863/19, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 20.07.2020 № 543 о/с ОСОБА_2 було поновлено на посаді старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах Управління боротьби з кіберзлочинністю з 16.05.2019.

Наказом МВС України від 07.12.2020 року № 867 о/с позивача було звільнено із займаної посади у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів - у зв`язку із відсутністю можливості подальшого використання на службі).

Незгода позивача із прийнятим рішенням зумовила його звернення до Окружного адміністративного суду м. Києва із даним позовом, при вирішенні якого суд виходить із наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Спірні відносини регулюються Законом України від 02 липня 2015 року №580-VIІI "Про Національну поліцію", який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Згідно з підпунктом 1 пункту 1 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII, цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Враховуючи, що Закон № 580-VIII був опублікований в Голосі України 06.08.2015 № 141-142, тож набрав чинності 07.11.2015, у той час, як пункти, зокрема, 8-11 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону, набрали чинності 07.08.2015.

За приписами пункту 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII, з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Виходячи з наведеної норми вбачається, що працівники міліції з моменту опублікування Закону № 580-VIII вважаються такими, що належним чином попереджені про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Згідно з пунктами 9,10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580- VIII, працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

При цьому, пунктом 64 «г» Положення № 114 передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік), через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Таким чином, виходячи з вищенаведеного в сукупності, працівники міліції можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення виключено у разі виявлення бажання проходити службу в поліції та за їх згодою або у разі проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Враховуючи імперативність норм пунктів 9 та 10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII щодо порядку вирішення питання подальшого проходження служби діючими співробітниками міліції до 06.11.2015 (за згодою або на конкурсній основі), неприйняття працівника на службу до поліції до вказаного терміну є безальтернативною підставою для його звільнення зі служби через скорочення штатів.

В свою чергу, суд звертає увагу на те, що надання згоди працівником міліції на призначення на посаду в органі поліції, неможливе без його обізнаності із переліком усіх наявних вакантних посад в даному органі.

Тобто, наданню згоди працівником міліції на призначення на посаду в органі поліції повинна передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, а саме - ініціатива керівництва, оскільки згода особи, по своїй суті, є відповіддю на цю ініціативу, а наслідком такої згоди є призначення особи на посаду у відповідності до узгодженої пропозиції.

Відповідно, якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття певних посад і не подала заяви (рапорту) про участь в конкурсі на зайняття певної посади, то виникають підстави для застосування пункту 10 Закону № 580-VIII щодо звільнення особи за скороченням штатів.

Вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника в новоутвореній установі відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» не є обов`язком роботодавця. Законом України «Про Національну поліцію» передбачена альтернатива вибору працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, а саме прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Працівники міліції можуть бути прийняті на службу до поліції за власним бажанням та у спосіб, визначений пунктом 9 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію».

При цьому, постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції, ліквідувавши як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ.

У зв`язку з ліквідацією органів внутрішніх справ України Міністерство перетворилось на цивільне відомство та наказом МВС України від 06.11.2015 № 1390 в ньому було скорочено всі атестовані посади, тобто посади, які заміщувались особами рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ.

Під час розгляду справи судом встановлено, що повідомленням від 03.09.2020 № 29314/22-2020 «Про наступне вивільнення», яке позивач отримав 04.09.2020 під особистий підпис, його було повідомлено, що у зв`язку з набранням законної сили Законом України «Про Національну поліцію України» втратив чинність Закон України «Про міліцію» з 07.11.2015, внаслідок чого були ліквідовані органи міліції, та в організаційно-штатній структурі МВС України не передбачено посад рядового і начальницького складу ОВС (міліції), оскільки усі відповідні посади було ліквідовано.

Також повідомлено, що питання прийняття осіб на службу до органів Національної поліції України перебувають у виключній компетенції відповідного керівника Національної поліції або її територіального органу. Керівниці в.о МВС України не уповноважене видавати акти індивідуальної дії щодо прийняття на службу до органів поліції. У зв`язку з наведеним вказано, що після закінчення двомісячного терміну з дати отримання позивачем цього персонального попередження він підлягає звільненню з органів внутрішніх справ з відповідної посади за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів, у зв`язку з відсутністю можливості подальшого використання на службі) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 № 114.

У силу вимог статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Таким чином, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які цей працівник може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення.

Аналогічна правова позиція сформульована Верховним Судом України у постанові від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15 та підтримана Верховним Судом, зокрема, у постановах від 08 травня 2019 року у справі № 806/1175/17 та від 13 лютого 2020 року у справі №810/1564/17.

Отже, законодавство України передбачає певну процедуру звільнення у зв`язку зі скороченням штату. Зокрема, звільнення у зв`язку із скороченням штату можливо, якщо роботодавцем вжито всіх заходів щодо переводу працівника на іншу посаду шляхом запропонування працівнику, що звільняється, всіх вакансій, на які може претендувати особа з урахуванням її фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності, а також у випадках, коли неможливо перевести працівника з його згоди на іншу роботу, або коли працівник відмовився від такого переведення

Судом встановлено, що 04.09.2020 МВС України було складено акт (копію якого позивач отримав під особистий підпис 04.09.2020), яким зафіксовано, що позивачу роз`яснено порядок прийняття на службу в органи Національної поліції України (виключно за результатами конкурсу), а також повідомлено, що запропонувати призначення на вакантну посаду державного службовця для подальшого проходження державної служби в МВС України без проходження позивачем відповідного конкурсу немає правових підстав, у зв`язку з чим запропоновано до спливу двомісячного терміну попередження про наступне вивільнення взяти участь у конкурсах на державну службу та службу в поліції у разі їх оголошення.

Одночасно позивачу були запропоновані наявні вакантні посади працівників (цивільний персонал) у МВС України станом на 04.09.2020, а саме, провідного інспектора ні відділу європейської інтеграції Головного управління європейської та євроатлантичної інтеграції Директорату стратегічного планування та європейської інтеграції; провідного інженера відділу методології Управління радіочастотного ресурсу та супроводження заходів Департаменту державного майна та ресурсів; провідного інспектора відділу персоналу Департаменту охорони здоров`я та реабілітації; провідного інспектора відділу організації роботи телефонної «гарячої лінії» МВС Управління моніторингу дотримання прав людини; провідного інспектора відділу № 1 Управління організаційно-інформаційного супроводження діяльності керівництва МВС Департаменту забезпечення діяльності апарату; провідного інспектора відділу № 2 Управління організаційно-інформаційного супроводження діяльності керівництва МВС Департаменту забезпечення діяльності апарату; провідного інспектора відділу № 3 Управління організаційно-інформаційного супроводження діяльності керівництва МВС Департаменту забезпечення діяльності апарату; провідного інспектора відділу №4 Управління організаційно-інформаційного супроводження діяльності керівництва МВС Департаменту забезпечення діяльності апарату; провідного інспектора відділу №5 Управління організаційно-інформаційного супроводження діяльності керівництва МВС Департаменту забезпечення діяльності апарату.

Наявність вищенаведених посад цивільного персоналу в структурних підрозділах апарату МВС України станом на 04.09.2020 підтверджується листом Департаменту забезпечення діяльності апарату МВС України від 04.09.2020 № 28442/09 на запит Департаменту персоналу від 03.09.2020 № 28299/22 (копії листів додаються).

Також, з метою сприяння ОСОБА_1 в прийнятті на службу до Національної поліції, Департамент персоналу МВС України звернувся 16.11.2020 з листом № 38833/22-2020 щодо розгляду питання про можливість прийняти ОСОБА_1 , на службу в Національну поліцію України.

Листом від 26.11.2020 № 7304/12/1/2/03-2020 Департамент кадрового забезпечення Національної поліції України повідомив, що прийняття ОСОБА_1 на службу до поліції, за умови відповідності його вимогам до поліцейських, можливе після проходження ним конкурсу на посаді, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції, відповідно до положень статей 47 та 52 Закону України «Про Національну поліцію».

Крім того, листом Департаменту персоналу МВС України від 30.11.2020 № 40651/22-2020 ОСОБА_1 у доповнення до пропозицій МВС України від 04.09.2020 та у зв`язку із неотриманням відповіді на них повторно запропоновано наявні станом на 27.11.2020 вакантні посади цивільного персоналу в апараті Міністерства, а саме: провідного інженера відділу методології Управління радіочастотного ресурсу та супроводження заходів Департаменту державного майна та ресурсів; провідного інспектора відділу організації роботи телефонної «гарячої лінії» МВС Управління моніторингу дотримання прав людини; провідного інспектора відділу №1 Управління організаційно-інформаційного супроводження діяльності керівництва МВС Департаменту забезпечення діяльності апарату; провідного інспектора відділу № 2 Управління організаційно-інформаційного супроводження діяльності керівництва МВС Департаменту забезпечення діяльності апарату; провідного інспектора відділу №3 Управління організаційно-інформаційного супроводження діяльності керівництва МВС Департаменту забезпечення діяльності апарату; провідного інспектора відділу №4 Управління організаційно-інформаційного супроводження діяльності керівництва МВС Департаменту забезпечення діяльності апарату; провідного інспектора відділу №5 Управління організаційно-інформаційного супроводження діяльності керівництва МВС Департаменту забезпечення діяльності апарату.

Зазначеним листом позивачу було надіслано копії наказу МВС від 25.11.2020 № 838 о/с (про скасування наказу МВС від 15.05.2019 № 446 о/с про звільнення ОСОБА_1 ) та лист Національної поліції від 26.11.2020.

Наявність вищенаведених посад цивільного персоналу в структурних підрозділах апарату МВС України підтверджується листом Департаменту забезпечення діяльності апарату МВС України від 20.11.2020 № 37360/09 на запит Департаменту персоналу від 18.11.2020 № 37089/22 .

Крім того, відповідачем-1 листом від 25.11.2020 № 40224/22-2020 було повідомлено Первинну профспілкову організацію апарату МВС України про наступне вивільнення ОСОБА_1 .

Разом з тим, матеріали справи не містять будь-яких доказів, які б свідчили про виявлення позивачем бажання (наміру) прийняти участь у конкурсі на заміщення вакантних посад державних службовців МВС України та/або конкурсі на прийняття на службу в поліцію, а також про прийняття запропонованих вакантних посад.

У свою чергу, небажання особи брати участь у конкурсі на заміщення вакантних посад для служби у лавах Національної поліції за умови, що такий порядок вступу на службу в органах поліції передбачений нормами чинного законодавства, не може бути підставою для визнання протиправним та скасування наказу про звільнення позивача та, відповідно, його поновлення на посаді.

Такі правові висновки суду відповідають правовій позиції, викладеній Верховним Судом в постанові від 28 лютого 2020 року (справа №0540/5961/18-а), та від 11 червня 2020 року (справа № 821/303/17).

Тобто, Міністерством внутрішніх справ України було попереджено позивача про можливість взяти участь у конкурсі на державну службу.

При цьому суд звертає увагу, що якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття посад і не подала заяви (рапорту) про участь в конкурсі на зайняття посад, виникають підстави для застосування пункту 10 розділу XI Закону №580-VІІІ і звільнення особи за скороченням штатів.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №815/70/16 та від 27 лютого 2020 року у справі №826/27239/19.

Таким чином, суд вважає, що відповідачем обов`язок щодо попередження позивача про майбутнє звільнення через скорочення штатів виконано у повному обсязі, водночас запропоновано вакантні посади, на які останній міг бути призначений за результатами проходження відповідного конкурсу.

Як свідчать матеріали справи, позивач не скористався правом бути прийнятим на службу в поліцію у встановленому Законом України "Про Національну поліцію" порядку - шляхом проходження конкурсу, оскільки до суду не було надано будь-яких доказів виявлення ним наміру прийняти участь у конкурсі на заміщення вакантних посад державних службовців МВС України та/або конкурсі на прийняття на службу в поліцію.

З урахуванням викладеного, суд вважає правомірним звільнення позивача на підставі пункту 64 «г» Положення № 114 та, відповідно, відсутність підстав для задоволення позову.

Оскільки суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача щодо скасування наказу про звільнення та відсутність підстав для його скасування, позовні вимоги про поновлення позивача на посаді та стягнення середнього грошового утримання за час затримки, як похідні, задоволенню також не підлягають.

Закріплений у частині 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, а відтак адміністративний позов не підлягає задоволенню.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Н.Г. Вєкуа