Справа № 640/747/21
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2022-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/747/21 Суддя першої інстанції: Іщук І.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Бужак Н.П., Кобаля М.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства економіки України на прийняте у порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 червня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства економіки України про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2021 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства економіки України (далі - Відповідач, Мінекономіки) про:

- визнання протиправною бездіяльності Відповідача;

- стягнення з Мінекономіки на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.07.2020 у справі №640/3806/20 з 08.07.2020 по 29.09.2020 у розмірі 81 179,28 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.06.2022 позов задоволено:

- визнано протиправною бездіяльність Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.07.2020 у справі №640/3806/20 з 08.07.2020 по 29.09.2020;

- стягнуто з Відповідача на користь Позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.07.2020 у справі №640/3806/20 з 08.07.2020 по 29.09.2020 у розмірі 81 179,28 грн.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що роботодавець зобов`язаний добровільно та негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі відразу після його прийняття, незалежно від того, чи буде це рішення оскаржуватися. Додатково підкреслив про необхідність виходу за межі позовних вимог шляхом визнання протиправною бездіяльності Мінекономіки щодо не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову повністю. Свою позицію обґрунтовує тим, що, по-перше, судом неправильно визначено час затримки виконання рішення суду першої інстанції у справі №640/3836/20, оскільки Мінекономіки була подана апеляційна скарга на вказане рішення суду, по-друге, Позивачем попущено тримісячний строк на звернення до суду за захистом своїх прав, по-третє, суд першої інстанції безпідставно вийшов за межі позовних вимог.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.08.2022 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу і витребувано матеріали справи із суду першої інстанції, які надійшли до Шостого апеляційного адміністративного суду 12.10.2022.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Свою позицію обґрунтовує тим, що наказ про поновлення на роботі має бути виданий роботодавцем одразу після оголошення рішення суду незалежно від того чи буде це рішення оскаржуватися. Додатково зазначила, що відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08.04.2022 у справі №755/12623/19, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати, а тому працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу без обмеження будь-яким строком.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.10.2022 призначено справу до розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.07.2020 у справі №640/3806/20 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, позов задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства від 17.01.2020 №162-к;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора департаменту розвитку підприємництва та регуляторної політики Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України з 18.02.2020;

- стягнути з Відповідача на користь Позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18.02.2020 по 07.07.2020 у сумі 130712,40 грн.

У задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Указаним рішенням допущено негайне його виконання в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника директора департаменту розвитку підприємництва та регуляторної політики Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України та в частині стягнення з Відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі стягнення за один місяць - 27 518,40 грн (а.с. 6-15).

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.11.2020 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.07.2020 змінено лише в частині та:

- стягнуто з Відповідача на користь Позивача моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн;

- визнано протиправним та скасовано п. 1 наказу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 17.01.2020 № 162-к.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 липня 2020 року - залишено без змін (а.с. 16-26).

09.07.2020 Позивач звернувся до Відповідача із заявою (вх. № П-3981-20) про поновлення на посаді заступника директора департаменту розвитку підприємництва та регуляторної політики та виплати середньомісячної заробітної плати на підставі рішення суду в частині, допущеного до негайного виконання (а.с. 27).

Наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 30.09.2020 №1304-к ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника директора департаменту технічного регулювання - начальника управління стандартизації та міжнародного співробітництва Мінекономіки (а.с. 28, 50).

09.12.2020 Позивач звернувся до Відповідача із заявою про добровільну виплату, зокрема, середнього заробітку за 59 робочих днів затримки виконання судового рішення (а.с. 29-30). Відповіді на вказану заяву, як встановлено судом першої інстанції, надано не було.

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 233, 235, 236 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), ст. 371 КАС України, ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження», суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність достатніх підстав для стягнення на користь Позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, одночасно зазначивши про необхідність виходу за межі позовних вимог в частині формулювання змісту бездіяльності Відповідача, яка протиправно була допущена.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до абз. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Судовою колегією враховується, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно (п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

При цьому приписи ст. 236 КЗпП України закріплюють, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Викладене, у свою чергу, свідчить про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Практика Європейського суду з прав людини (справи «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Горнсбі проти Греції») говорить, що право на справедливий суд є ілюзорним, якщо судове рішення залишається невиконаним.

Частиною 3 статті 14 КАС України закріплено, що невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена вже згаданою статтею 236 КЗпП України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Колегія суддів наголошує, що обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.

За змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення.

Аналогічний правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 24.01.2019 у справі №760/9521/15-ц.

Крім того, у своїй постанові від 31.03.2020 у справі №823/2321/18 Верховний Суд в аналогічній справі вказав, що середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

При цьому, судовою колегією враховується, що затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі є саме невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі після проголошення судового рішення. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 у справі № 6-435цс15, а також у постанові Верховного Суду від 24.01.2019 у справі №524/415/16-а і постанові від 05.05.2022 у справі №280/4402/21.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Таким чином, доводи Апелянта про те, що судом першої інстанції неправильно визначено час затримки виконання рішення суду першої інстанції у справі №640/3836/20 з огляду на подання Мінекономіки апеляційної скарги на вказане рішення суду оцінюються колегією суддів критично, оскільки вони спростовуються наведеним вище нормативним регулюванням спірних правовідносин та обов`язком роботодавця негайно виконати рішення про поновлення на роботі.

З урахуванням наведеного, а також зважаючи на те, що з 08.07.2020 до 29.09.2020 включно не було видано наказ про поновлення Позивача на заступника директора департаменту розвитку підприємництва та регуляторної політики з 18.02.2020, судова колегія приходить до висновку про правильність позиції суду першої інстанції щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог про стягнення з Відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на службі.

Так, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.07.2020 у справі №640/3806/20 встановлено, що середньоденна заробітна плата Позивача складає 1 375,92 грн, яка обрахована за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, а відтак з урахуванням затримки виконання судового рішення на 59 робочих днів суд першої інстанції обґрунтовано вказав на необхідність стягнення з Відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі у розмірі 81 179,28 грн. При цьому колегія суддів звертає увагу, що правильність обчислення цієї суми учасниками цієї справи під сумнів не ставиться.

Також судова колегія критично оцінює доводи Апелянта про пропуск Позивачем місячного строку на звернення до суду за захистом своїх прав. Так, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.06.2021 у цій справі визнано поважними причини пропуску ОСОБА_1 звернення до суду (а.с. 60-63), оскільки остання звернулася за судовим захистом своїх прав протягом місяця після неотримання відповіді Відповідача на свою заяву від 09.12.2020 про добровільну виплату середнього заробітку за 59 робочих днів затримки виконання судового рішення (а.с. 29-30).

Крім того, ч. 2 ст. 233 КЗпП України установлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Отже, право на заробітну плату не обмежується будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з указаної норми.

Позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються стягнення належної йому заробітної плати, які, відповідно до статті 233 КЗпП України, не обмежуються будь-яким строком звернення до суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 808/1271/18, від 22.04.2021 у справі № 826/8789/18, від 26.05.2022 у справі №420/10861/21.

Колегія суддів критично оцінює доводи Апелянта про те, що суд першої інстанції безпідставно вийшов за межі позовних вимог, оскільки, як було встановлено раніше, матеріалами справи підтверджено вчинення Мінекономіки протиправної бездіяльності щодо не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, а тому висновок суду узгоджується із приписами ч. 2 ст. 9 КАС України, за якими суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому посилання Апелянта на постанови Верховного Суду у справах №697/2368/15-ц, 635/8395/15-ц, №686/24003/18, №287/575/16-ц, №287/587/16-ц щодо необхідності застосування принципу диспозитивності не є релевантними до спірних правовідносин, оскільки висновки у цих справах стосуються застосування положень ЦПК України, а не КАС України.

Висновки ж постанови Верховного Суду від 19.02.2019 у справі №824/399/17-а стосувалися необхідності правильного визначення предмету і підстав позову у справах про стягнення податкового боргу, а відтак твердження Мінекономіки про необхідність їх врахування при вирішенні цього спору є помилковим.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Міністерства економіки України - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 червня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді Н.П. Бужак

М.І. Кобаль

Повний текст постанови складено та підписано 26 жовтня 2022 року.