Справа № 420/9942/22
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2022-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/9942/22

Головуючий в 1 інстанції: Кравченко М.М. Дата і місце ухвалення: 22.09.2022р., м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Ступакової І.Г.

суддів Бітова А.І.

Лук`янчук О.В.

при секретарі Юраш К.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2022 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну, зобов`язання прийняти рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну, -

В С Т А Н О В И Л А :

В липні 2022 року громадянин Азербайджану ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення №4687 від 10.06.2022р. про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Азербайджану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що в травні 2019 року між громадянином Азербайджану ОСОБА_1 та громадянкою України ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. З цього часу позивач постійно проживає на території України та документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні. У зв`язку з тим, що шлюб з громадянкою України становить понад два роки позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну. Однак, рішенням №4687 від 10.06.2022р. відповідач відмовив у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію». Таке рішення ОСОБА_1 вважає незаконним та зазначає, що він підпадає під вимоги пункту 1 частини 3 статті 4 Закону. У спірному рішенні органом ДМС не зазначено посилання на закон України, на підставі якого позивачу відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну, в той час як п.6 ч.1 ст.10 Закону України «Про імміграцію» передбачає ненадання дозволу на імміграцію у інших випадках, передбачених законами України.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, громадянин Азербайджану ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, не повне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення від 22.09.2022р. з прийняттям нового судового рішення про задоволення його позову у повному обсязі.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що при розгляді справи в якості доказу законності спірного рішення ГУ ДМС України в Одеській області №4687 від 10.06.2022р. суд першої інстанції взяв до уваги лист Управління міграційної поліції ГУНП в Одеській області №15/1308 від 17.08.2021р., в якому зазначено перелік осіб, які начебто впливають на криміногенну обстановку на території м.Одеси та Одеської області. При цьому, судом не враховано, що вказаний лист носить рекомендаційний характер для міграційного органу та не може вважатися безумовною підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Азербайджану ОСОБА_1 . Крім того, у листі Управління міграційної поліції ГУНП в Одеській області відсутні будь-які конкретні посилання на вже встановлені факти порушення позивачем вимог законодавства України, до вказаного листа не додано жодного доказу в підтвердження таких фактів.

Також, апелянт посилається на те, що в якості юридичної підстави прийняття спірного рішення про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну суб`єктом владних повноважень зазначено п.6 ч.1 ст.10 Закону України «Про імміграцію», якою передбачено, що дозвіл на імміграцію не надається в інших випадках, передбачених законами України. Тобто, обов`язковою умовою є те, що такі випадки для відмови в наданні дозволу на імміграцію мають бути прямо передбачені законами України. Проте, як у рішенні ГУ ДМС України в Одеській області №4687 від 10.06.2022р., так і у висновку за результатами розгляду заяви позивача не міститься жодного посилання на закони України, які б вказували на наявність тих обставин, що охоплюються п.6 ч.1 ст.10 Закону.

Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області подало письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін. Відповідач зазначає, що при розгляді заяви громадянина Азербайджану ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну міграційний орган у порядку, затвердженому постановою КМУ від 26.12.2002р. №1983, надіслав запит до органу Національної поліції щодо проведення перевірки за обліками та повідомлення про наявність чи відсутність заперечень щодо надання дозволу. У відповідь на вказаний запит Управління міграційної поліції ГУПН в Одеській області повідомило ГУ ДМС України в Одеській області, що ОСОБА_1 безпосередньо впливає на криміногенну обстановку в м.Одесі та Одеській області. Зазначена відповідь Управління міграційної поліції ГУНП в Одеській області, як уповноваженого органу державної влади, не може викликати сумнівів у міграційного органу та підлягає обов`язковому врахуванню при вирішенні питання щодо надання громадянину Азербайджану ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача та представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Азербайджану.

10.05.2019р. між громадянином Азербайджану ОСОБА_1 та громадянкою України ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 10.05.2019р. серія НОМЕР_1 .

Як вказує ОСОБА_1 з моменту реєстрації шлюбу він постійно проживає на території України. З 04.07.2019р. позивач має зареєстроване у встановленому законодавством порядку місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 . що підтверджується довідкою Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради №А5-95384-ф/л від 26.04.2021р.

23.04.2021р. позивач отримав посвідку на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_2 , строком дії до 22.04.2022р.

17.05.2021р. ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання дозволу на імміграцію на підставі п.1 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію» у зв`язку з тим, що його дружина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шлюб з якою триває понад два роки, є громадянкою України, та надав відповідні документи для цього.

На виконання вимог постанови КМУ від 26.12.2002р. №1983 «Про затвердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень» ГУ ДМС України в Одеській області провело відповідну перевірку за обліками щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні заявнику дозволу на імміграцію в Україну, а також надіслало відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ та Держприкордонслужби.

За результатами проведеної перевірки 10.06.2022р. ГУ ДМС України в Одеській області прийняло висновок за результатами розгляду заяви громадянина Азербайджану ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну, відповідно до якого було вирішено провадження за заявою громадянина Азербайджану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , припинити та в наданні дозволу на імміграцію відмовити, про прийняте рішення повідомити заявника.

Зокрема, у вказаному висновку зазначено, що згідно відповіді Управління міграційної поліції ГУНП в Одеській області №15/1308 від 17.08.2021р. громадянин Азербайджану ОСОБА_1 є особою, яка безпосередньо впливає на криміногенну обстановку в м.Одесі та Одеській області.

Рішенням ГУ ДМС України в Одеській області від 10.06.2022р. №4687 відмовлено громадянину Азербайджану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.6 ч.1 ст.10 Закону України «Про імміграцію».

Не погоджуючись з правомірністю вказаного рішення ОСОБА_1 оскаржив його в судовому порядку.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що ГУ ДМС України в Одеській області правомірно відмовило громадянину Азербайджану ОСОБА_1 у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.6 ч.1 ст.10 Закону України «Про імміграцію» з огляду на отриману від Управління міграційної поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області інформацію про те, що позивач є особою, яка безпосередньо впливає на криміногенну обстановку в м.Одесі та Одеській області. Суд зазначив, що відповідь Управління міграційної поліції ГУНП в Одеській області від 17.08.2021р. №15/1308 не повинна викликати сумнівів у ГУ ДМС України в Одеській області, а отже мотивувальна складова оскаржуваного рішення від 10.06.2022р. №4687 з посиланням на отриману інформацію має місце бути.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначає Закон України «Про імміграцію» від 07.06.2001р. №2491-III (далі Закон №2491-III)

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону №2491-III дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів, визначених ч.2 ст.4 Закону №2491-III.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.4 Закону №2491-III дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Згідно п.2 ч.1 ст.9 Закону №2491-III заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Частиною п`ятою статті 9 Закону №2491-III визначено перелік документів, які подаються до відповідного органу державної влади для надання дозволу на імміграцію.

При цьому, в силу положень ч.10 ст.9 Закону №2491-III у разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Відповідно до ст.10 Закону №2491-III дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначено Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №1983 від 26.12.2002р. (далі Порядок №1983).

Відповідно до пп.3 п.2 Порядку №1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи ДМС - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме - одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.

Відповідно до п.12 Порядку №1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, інформацію, зазначену ними у заяві про надання дозволу на імміграцію, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; проводять перевірку законності перебування в Україні іммігранта з використанням інтегрованої міжвідомчої інформаційно-комунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон України (система «Аркан»), або шляхом надсилання запитів до Адміністрації Держприкордонслужби; проводять перевірку даних іммігранта за банками даних Інтерполу з метою отримання інформації, яка є підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію»; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Пунктом 14 Порядку №1983 передбачено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ та Держприкордонслужби. МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Згідно п.16 Порядку №1983 у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Пунктом 19 Порядку №1983 передбачено, що рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу діє протягом року від дня його прийняття.

З аналізу вказаних правових норм у їх сукупності слідує, що наявність у особи права на отримання дозволу на імміграцію в межах квоти або поза квотою імміграції не є безумовною підставою для надання відповідного дозволу. Прийняттю рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу передує визначена Порядком №1983 процедура прийняття та перевірки документів, з`ясування питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», в тому числі надіслання відповідних запитів до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ та Держприкордонслужби, які, в свою чергу, проводять після надходження таких запитів перевірки (кожен в межах своєї компетенції) з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається.

Зазначене дає колегії суддів обґрунтовані підстави для висновку, що інформація, яка надходить від МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ та Держприкордонслужби за результатами перевірки запитів щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, має бути обов`язково врахована міграційним органом, що охоплюється пунктом 6 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію».

Як вже зазначалося колегією суддів, на запит ГУ ДМС України в Одеській області від 04.08.2021р., надісланий на виконання вимог п.14 Порядку №1983, листом №15/1308 від 17.08.2021р. Управління міграційної поліції ГУНП в Одеській області повідомило про наявність заперечень щодо імміграцію в Україну громадянина Азербайджану ОСОБА_1 , оскільки він є особою, яка безпосередньо впливає на криміногенну обстановку в м.Одесі та Одеській області.

Частинами 1, 2 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: 1) забезпечення публічної безпеки і порядку; 2) охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; 3) протидії злочинності; 4) надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки від органу, одним із основних завдань якого є протидія злочинності, надійшла інформація про те, що позивач є особою, яка безпосередньо впливає на криміногенну обстановку в м.Одесі та Одеській області, ГУ ДМС України в Одеській області зобов`язане було врахувати таку інформацію при вирішенні питання про наявність або відсутність підстав для надання громадянину Азербайджану ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну.

При цьому, у відповідача не має виникати сумнівів у правдивості та/або обґрунтованості наданої інформації.

Що ж до посилань апелянта на те, що у листі Управління міграційної поліції ГУНП в Одеській області відсутні будь-які конкретні посилання на вже встановлені факти порушення позивачем вимог законодавства України з наданням їх документального підтвердження, а також посилання на такі факти відсутні як у рішенні ГУ ДМС України в Одеській області №4687 від 10.06.2022р., так і у висновку за результатами розгляду заяви позивача, то колегія суддів не приймає їх до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про національну безпеку України» загрози національній безпеці України - явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України.

Згідно п.9 ч.1 ст.1 Закону України «Про національну безпеку України» національна безпека України - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз.

Відповідно до п.26 ч.1 ст.23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань, серед іншого, здійснює оперативно-розшукову діяльність відповідно до закону.

Правова регламентація оперативно-розшукової діяльності встановлена Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність» від 18 лютого 1992 року №2135-ХІІ (далі - Закон №2135-ХІІ), відповідно до статті 1 якого завданням оперативно-розшукової діяльності є пошук і фіксація фактичних даних про протиправні діяння окремих осіб та груп, відповідальність за які передбачена Кримінальним кодексом України, розвідувально-підривну діяльність спеціальних служб іноземних держав та організацій з метою припинення правопорушень та в інтересах кримінального судочинства, а також отримання інформації в інтересах безпеки громадян, суспільства і держави.

Оперативно-розшукова діяльність - це система гласних і негласних пошукових, розвідувальних та контррозвідувальних заходів, що здійснюються із застосуванням оперативних та оперативно-технічних засобів (ст.2 Закону №2135-ХІІ).

За змістом пункту 1 частини першої статті 6 Закону №2135-ХІІ підставами для проведення оперативно-розшукової діяльності є: наявність достатньої інформації, одержаної в установленому законом порядку, що потребує перевірки за допомогою оперативно-розшукових заходів і засобів, про: злочини, що готуються; осіб, які готують вчинення злочину; осіб, які переховуються від органів досудового розслідування, слідчого судді, суду або ухиляються від відбування кримінального покарання; осіб безвісно відсутніх; розвідувально-підривну діяльність спецслужб іноземних держав, організацій та окремих осіб проти України;

Зазначені підстави можуть міститися в заявах, повідомленнях громадян, посадових осіб, громадських організацій, засобів масової інформації, у письмових дорученнях і постановах слідчого, вказівках прокурора, ухвалах слідчого судді, суду, матеріалах правоохоронних органів, у запитах і повідомленнях правоохоронних органів інших держав та міжнародних правоохоронних організацій, а також запитах повноважних державних органів, установ та організацій, визначених Кабінетом Міністрів України, про перевірку осіб у зв`язку з їх допуском до державної таємниці, до роботи з ядерними матеріалами та на ядерних установках (частина друга статті 6 Закону № 2135-ХІІ).

Прийняття рішення про проведення оперативно-розшукових заходів, подання та розгляд відповідних клопотань, проведення оперативно-розшукових заходів, фіксація та використання їх результатів, проведення цих заходів до постановлення ухвали слідчого судді та інші питання їх проведення регулюються згідно з положеннями глави 21 Кримінального процесуального кодексу України з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом, щодо мети проведення оперативно-розшукових заходів, суб`єкта ініціювання та проведення цих заходів, обґрунтування клопотання про їх проведення та підстав для його задоволення слідчим суддею, використання результатів оперативно-розшукових заходів та інших питань, обумовлених специфікою мети їх проведення. Прийняття рішень про проведення оперативно-розшукових заходів, які не потребують дозволу слідчого судді або рішення прокурора, здійснюється керівником відповідного оперативного підрозділу або його заступником з повідомленням про прийняте рішення прокурора (частина друга статті 8 Закону №2135-ХІІ).

Відповідно до частини першої статті 9 Закону №2135-ХІІ у кожному випадку наявності підстав для проведення оперативно-розшукової діяльності заводиться оперативно-розшукова справа. Постанова про заведення такої справи підлягає затвердженню начальником органу Національної поліції або начальником відокремленого підрозділу територіального органу Національної поліції, органу Служби безпеки України, оперативного підрозділу органу Державного бюро розслідувань, Державної прикордонної служби України, охорони вищих посадових осіб, Служби зовнішньої розвідки України, оперативного підрозділу органів доходів і зборів, органу, установи виконання покарань чи слідчого ізолятора, розвідувального органу Міністерства оборони України, розвідувального органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах охорони державного кордону, підрозділу Національного антикорупційного бюро України або його уповноваженим заступником.

За змістом частини першої статті 10 Закону №2135-ХІІ матеріали оперативно-розшукової діяльності використовуються: 1) як приводи та підстави для початку досудового розслідування; 2) для отримання фактичних даних, які можуть бути доказами у кримінальному провадженні.

Частиною 10 статті 9 Закону №2135-ХІІ передбачено заборону оприлюднювати або надавати зібрані відомості, а також інформацію щодо проведення або непроведення стосовно певної особи оперативно-розшукової діяльності до прийняття рішення за результатами такої діяльності.

Враховуючи наявність в органів Національної поліції повноважень на здійснення оперативно-розшукової діяльності, а також встановлену Законом №2135-ХІІ заборону надання зібраних відомостей, в тому числі інформації щодо проведення або не проведення стосовно певної особи оперативно-розшукової діяльності, колегія суддів доходить висновку, що відсутність у листі Управління міграційної поліції ГУНП в Одеській області посилання на вже встановлені факти порушення позивачем вимог законодавства України з наданням їх документального підтвердження, не може бути підставою для висновку про незаконність рішення ГУ ДМС України в Одеській області №4687 від 10.06.2022р. та його скасування.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновку суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, а тому підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 та скасування рішення від 22.09.2022р. колегія суддів не вбачає.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що спірне рішення ГУ ДМС України в Одеській області №4687 від 10.06.2022р. про відмову позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну, у відповідності до пункту 19 Порядку №1983 діє протягом року від дня його прийняття. А відтак, по спливу вказаного терміну ОСОБА_1 не позбавлений права повторно звернутися до міграційного органу з відповідною заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому, відповідно до ст. 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 308, 310, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 25 жовтня 2022 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук