Справа № 810/2116/17
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2022-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2022 року м. Київ № 810/2116/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської митниці Державної митної служби України про стягнення коштів за несвоєчасний розрахунок при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Київської митниці Державної митної служби України (відповідач, Київська митниця Держмитслужби) та з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог від 29.06.2017, від 07.08.2017 остаточно просить стягнути на його користь 53 852,19 грн за час затримки розрахунку при звільненні.

Також позивач просить стягнути з відповідача витрати, понесені у зв`язку з отриманням професійної правничої допомоги.

Обґрунтовуючи позов, позивач зазначає, що з 22.11.2016 по 29.12.2016 проходив державну службу на посаді заступника начальника митного посту - начальника відділу митного оформлення №2 митного посту «Південний термінал» Київської митниці ДФС.

Наказом Київської митниці ДФС від 29.12.2016 №892-о «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з займаної посади з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади» відповідно до пункту 72 частини першої статті 36 КЗпП України.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 10.02.2017 у справі №810/386/17, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23.05.2017 визначено, що позивачу не у повному обсязі виплачено заробітну плату за період з 22.11.2016 по 29.07.2016, оскільки з 22.11.2016 позивачу встановлено надбавку за вислугу років у розмірі 18% з урахуванням стажу роботи (державної служби).

Заборгованість із заробітної плати з урахуванням судових рішень відповідач виплатив 08.06.2017 після неодноразових звернень позивача. Затримка у розрахунку склала 107 робочих днів, у зв`язку з чим заборгованість за невчасно проведений повний фактичний розрахунок при звільненні за підрахунками позивача складає 53 852,19 грн.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2017 року.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 08 вересня 2020 року задоволено частково касаційну скаргу ОСОБА_1 , скасовано постанову Київського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2017 року, а справу №810/2116/17 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції - Київського окружного адміністративного суду.

Від Київської митниці Держмитслужби 09.11.2020 надійшли письмові пояснення, у яких відповідач позовні вимоги не визнає, вважає, що на момент звільнення позивача жодних претензій з його боку щодо виплачених при звільненні сум не було, позивач не висловлював вимог щодо встановленого розміру надбавки, судовий спір виник вже після його звільнення з посади. Окрім того, після ухвалення судового рішення у справі №810/378/17 Київська митниця здійснила перерахунок заробітної плати одразу після його надходження для виконання, тобто жодним чином не перешкоджала поновленню порушеного права позивача, у зв`язку з чим відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04.01.2021 задоволено клопотання представника відповідача, адміністративну справу №810/2116/17 передано за підсудністю до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 березня 2021 року справу прийнято мною у своє провадження вирішено здійснювати подальший розгляд справи одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції, чинній від 15 грудня 2017 року.

Оцінивши наявні у справі документи і матеріали, належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, судом встановлено наступне.

Наказом Київської митниці Державної фіскальної служби від 22.11.2016 №788-о ОСОБА_1 призначений на посаду заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення № 2 митного поста "Південний термінал" Київської митниці Державної фіскальної служби з 22.11.2016 та 29.12.2016 наказом № 892-о звільнений із займаної посади з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади", відповідно до п. 72 частини першої статті 36 КЗпП України.

Згідно наказу відповідача від 29.12.2016 № 892-о управлінню фінансування, бухгалтерського обліку та звітності наказано здійснити з позивачем повний розрахунок відповідно до статті 116 КЗпП України та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки в кількості 03 (три) календарні дні за період роботи з 22.11.2016 по 29.12.2016, відповідно до статті 24 Закону України "Про відпустки".

Наказ № 892-о від 29.12.2016 Київською митницею Державної фіскальної служби виконано 29.12.2016.

Станом на день проведення розрахунку з позивачем спору щодо розміру сум, належних йому при звільненні не існувало, що визнається сторонами.

Позивач 21.01.2017 через уповноваженого представника звернувся до Київської митниці Державної фіскальної служби з заявою, в якій просив вирішити питання про встановлення з 22.11.2016 надбавки за вислугу років у розмірі 50% посадового окладу та застосувати наслідки такого встановлення для здійснення перерахунку та виплати заробітної плати за період з 22.11.2016 по 29.12.2016. Також просив нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки здійснення повного розрахунку при звільненні (з 30.12.2016 по день виплати донарахованих сум надбавки за вислугу років, премії тощо).

Окрім того 21.01.2017 позивач звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Київської митниці Державної фіскальної служби про зобов`язання встановити з 22.11.2016 надбавку за вислугу років у розмірі 50 % посадового окладу та застосувати наслідки такого встановлення для здійснення перерахунку та виплати позивачу заробітної плати за період з 22.11.2016 по 29.12.2016.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 10.02.2017 у справі №810/386/17 позовні вимоги задоволено частково, зобов`язано Київську митницю Державної фіскальної служби встановити позивачу з 22.11.2016 надбавку за вислугу років у розмірі 50 % посадового окладу, а також застосувати наслідки такого встановлення для здійснення перерахунку та виплати позивачу заробітної плати за період з 22.11.2016 по 29.12.2016. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Зазначене рішення суду набрало законної сили 23.05.2017.

На виконання постанови Київського окружного адміністративного суду від 10.02.2017 та ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 23.05.2017 справі №810/386/17 Київською митницею Державної фіскальної служби 06.06.2017 прийнято наказ № 374-о щодо внесення змін до додатку наказу Київської митниці Державної фіскальної служби від 21.12.2016 № 862-о "Про встановлення надбавки за вислугу років" в частині встановлення надбавки за вислугу років заступнику начальника митного поста "Південний термінал" - начальнику відділу митного оформлення № 2, а саме: ОСОБА_1 розмір надбавки встановити в розмірі 50% замість 18%. Здійснено перерахунок заробітної плати позивача за період з 22.11.2016 по 29.12.2016 за рахунок і в межах затвердженого фонду оплати праці. Платіжне доручення № 49 про виплату відповідної суми (для її перерахування на картковий рахунок позивача) 07.06.2017 Київською митницею Державної фіскальної служби передано до Бориспільського управління Державної казначейської служби України Київської області. Зазначені кошти 08.06.2017 у розмірі 1 421,28 грн виплачені позивачу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Виходячи з наведених законодавчих норм на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 у справі №810/451/17 зроблено висновок про те, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

У цій справі позивач у зв`язку з порушенням відповідачем його права на належну оплату праці, що встановлено постановою Київського окружного адміністративного суду від 10.02.2017 у справі № 810/386/17 (яка набрала законної сили 23.05.2017), просив стягнути на його користь суму середньомісячного заробітку за час затримки виплати грошових коштів при звільненні. При цьому відповідачем проведено фактичний розрахунок із позивачем нарахованої з 22.11.2016 надбавки за вислугу років у розмірі 50% посадового окладу, а також застосовано наслідки такого встановлення для здійснення перерахунку та виплати позивачу заробітної плати за період з 22.11.2016 по 29.12.2016 поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

Приймаючи до уваги те, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, позивач вважає порушеним своє право на отримання відшкодування за затримку належних йому грошових коштів на підставі статті 117 КЗпП України.

Отже, виходячи з обставин даної справи, встановлених судом, період затримки фактичного розрахунку при звільненні складає з 30.12.2016 (наступний день за днем звільнення) по 08.06.2017 (день фактичного повного розрахунку з позивачем), тобто 109 робочих днів.

Розмір середньоденного заробітку позивача, виходячи з наявної у справі довідки про середньомісячну заробітну плату від 26.07.2017 №110 (т.1 а.с.66) складає 468,57 грн, відтак: 109 робочих днів х 468,57 (середньоденний заробіток) = 51 074,13 грн. Зазначену суму відповідач має відшкодувати на користь позивача за невчасно здійснений розрахунок при звільненні.

Одночасно суд відхиляє доводи позивача щодо застосування до спірних правовідносин положень пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (чинного до 09.12.2020), відповідно до якого у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Як вбачається із зазначеного пункту, підставою для здійснення коригування заробітної плати на коефіцієнт підвищення, є ті факти, що підвищення окладів відбулося: у розрахунковий період або у період, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток.

Як стверджує сам позивач і цього оспорює відповідач, посадовий оклад за його посадою підвищився з 01.01.2017, при цьому позивача звільнено з посади 29.12.2016 та саме з цієї дати трудові правовідносини між ним та відповідачем припинено.

Відтак, підвищення посадового окладу відбулося в період, коли за позивачем вже не зберігався середній заробіток, оскільки розрахунковий період закінчився 29.12.2016.

Виходячи з наведеного, суд вбачає підстави лише для частково задоволення позовних вимог позивача.

Стосовно вимог про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне.

Відповідно до приписів частин першої - п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Так, частиною сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Отже, з аналізу наведених правових норм, вбачається, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, варто зазначити, що склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Також, на підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підтвердження обставин понесення витрат у зв`язку з отриманням професійної правничої допомоги позивачем надано:

- Договір про надання правової допомоги №01/17 КВЮ від 11.01.2017, укладений між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 (фахівець в галузі права);

- Акт №2 передачі-прийняття послуг з надання правової допомоги від 12.09.2017, відповідно до якого позивач отримав такі послуги: вивчення матеріалів, складання та друк позовної заяви на суму 3 200,00 грн; складання та друг заяви про збільшення позовних вимог на суму 640,00 грн + 160,00 грн; виїзд для участі в судовому засіданні на суму 640,00 грн (двічі); складання заяви про врегулювання спору мирним шляхом - 160,00 грн; складання заяви про залучення доказів - 320,00 грн

Всього отримано послуг з правничої допомоги на суму 5 760,00 грн, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №24 від 12.09.2017.

Відтак, Кодекс адміністративного судочинства України чітко передбачає можливість відшкодування послуг з професійної правничої допомоги, наданої саме адвокатом, тобто особою, яка має відповідне свідоцтво на право заняття адвокатською діяльністю.

Разом з тим, договір про надання правової допомоги №01/17 КВЮ від 11.01.2017 укладений між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 як фахівцем у галузі права. Доказів того, що ОСОБА_3 має статус адвоката та відповідне свідоцтво про право заняття адвокатською діяльністю суду не надано.

Виходячи з такого, суд не вбачає правових підстав для відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Задовольнити частково адміністративний позов ОСОБА_1 до Київської митниці Державної митної служби України про стягнення коштів за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Київської митниці Державної митної служби України на користь ОСОБА_1 51 074,13 грн (п`ятдесят одна грн сімдесят чотири грн 13 коп) за несвоєчасний повний фактичний розрахунок при звільненні.

В решті позовних вимог відмовити.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , (рнокпп НОМЕР_1 ), тел. НОМЕР_2 ).

Відповідач: Київська митниця Держмитслужби (адреса: 03124, м. Київ, вул. В. Гавела, 8-А, , тел. 044-457-96-77).

Суддя В.І. Келеберда