Справа № 440/6297/22
Суддя: І.Г. Ясиновський
Дата ухвалення: 2022-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2022 року м. ПолтаваСправа № 440/6297/22
Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Ясиновського І.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області про визнання неправомірною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

25 липня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, у якій просить:

визнати бездіяльність Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, що полягає у невиконанні Рішення сесії Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 17.12.2021 в частині замовлення виконання робіт по розробці Детального плану частини території для будівництва основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємства харчової та переробної промисловості поблизу с. Чикалівка, вул. Новохатька, 1-В в Кременчуцькому районі Полтавської області неправомірною;

зобов`язати Кам`янопотоківську сільську раду Кременчуцького району Полтавської області вчинити певні дії, а саме - виконати Рішення сесії Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 17.12.2021, замовивши виконання робіт по розробці Детального плану частини території для будівництва основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємства харчової та переробної промисловості поблизу с. Чикалівка, вул. Новохатька, 1-В в Кременчуцькому районі Полтавської області.

В обґрунтування своїх вимог наголошував на противній бездіяльності відповідача, що полягає у невиконанні Рішення сесії Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 17.12.2021 в частині замовлення виконання робіт по розробці Детального плану частини території для будівництва основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємства харчової та переробної промисловості поблизу с. Чикалівка, вул. Новохатька, 1-В в Кременчуцькому районі Полтавської області, чим порушено його право на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для розміщення та експлуатації основних, підсобних та допоміжних будівель та споруд.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2022 року задоволено клопотання позивача про визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними, поновивши строку звернення до суду з даним позовом. Прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за цим позовом; розгляд справи проводиться за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників (у письмовому провадженні).

18 жовтня 2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову, наголошуючи на відсутності у відповідача обов`язку замовляти виготовлення детального плану території та відсутності порушеного права позивача /а.с. 85-88/.

Згідно з частиною п`ятою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України від 06.07.2005 № 2747-IV (надалі також КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Статтею 258 КАС України визначено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

За відсутності клопотань сторін про розгляд справи у відкритому судовому засіданні чи за правилами загального позовного провадження, зважаючи на достатність наданих сторонами доказів та повідомлених обставин, суд розглянув справу у порядку письмового провадження.

Дослідивши письмові докази, суд встановив такі обставини справи та відповідні до них правовідносини.

Рішенням двадцять другої сесії сьомого скликання Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 17.12.2021 вирішено замовити виконання робіт по розробці Детального плану частини території для будівництва основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємства харчової та переробної промисловості поблизу с. Чикалівка, вул. Новохатька, 1-В в Кременчуцькому районі Полтавської області /а.с. 46/.

Позивач звернувся до суду з даним позовом, вважаючи свої права порушеними бездіяльністю Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, що полягає у невиконанні Рішення сесії Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 17.12.2021 в частині замовлення виконання робіт по розробці Детального плану частини території для будівництва основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємства харчової та переробної промисловості поблизу с. Чикалівка, вул. Новохатька, 1-В в Кременчуцькому районі Полтавської області, а також вважаючи за необхідне зобов`язати Кам`янопотоківську сільську раду Кременчуцького району Полтавської області вчинити певні дії, а саме - виконати Рішення сесії Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 17.12.2021, замовивши виконання робіт по розробці Детального плану частини території для будівництва основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємства харчової та переробної промисловості поблизу с. Чикалівка, вул. Новохатька, 1-В в Кременчуцькому районі Полтавської області.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини у сфері забезпечення права громадян на землю урегульовано Земельним кодексом України від 25.10.2001 №2768-ІІІ (надалі - ЗК України, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Частиною 1 статті 3 ЗК України визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Положеннями частини 3 статті 22 ЗК України передбачено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування, зокрема, громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

За змістом частин 1, 2 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно ст.19 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», детальний план території деталізує положення генерального плану населеного пункту або комплексного плану та визначає планувальну організацію і розвиток частини території населеного пункту або території за його межами без зміни функціонального призначення цієї території. Детальний план території розробляється з урахуванням обмежень у використанні земель, у тому числі обмежень використання приаеродромної території, встановлених відповідно до Повітряного кодексу України.

Детальний план території є різновидом містобудівної документації.

Відповідно до п.7 ч.1 ст. 1 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», містобудівна документація - затверджені текстові та графічні матеріали з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій.

Відповідно до ст. 50 Закону України «Про землеустрій», проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок розробляються у разі формування нових земельних ділянок із земель державної, комунальної власності (крім випадків формування земельних ділянок за іншою документацією із землеустрою) та у разі зміни цільового призначення земельних ділянок у випадках, визначених законом. Проекти землеустрою щодо відведення земельної ділянки також можуть передбачати поділ, об`єднання земельних ділянок, Які перебувають у власності однієї особи.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки включає:

а) пояснювальну записку;

б) матеріали геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування (у разі формування земельної ділянки); .

в) розрахунок розміру втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва (у випадках, передбачених законом);

г) розрахунок розміру збитків власників землі та землекористувачів (у випадках, передбачених законом);

ґ) перелік обмежень у використанні земельної ділянки;

д) кадастровий план земельної ділянки.

У разі формування земельної ділянки чи зміни цільового призначення земельної ділянки для потреб, пов`язаних із забудовою, до проекту додається витяг із відповідної містобудівної документації із зазначенням функціональної зони території, в межах якої розташована земельна ділянка, та обмежень у використанні території для містобудівних потреб. Ці вимоги не поширюються на випадки, якщо відповідно до закону передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб може здійснюватися за відсутності зазначеної містобудівної документації або без дотримання правил співвідношення між видом цільового призначення земельної ділянки та видом функціонального призначення території, визначеного відповідною містобудівною документацією.

Відповідно до ч.3 ст. 24 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним або юридичним особам для містобудівних потреб допускається за умови, що відповідні земельні ділянки розташовані в межах території, щодо якої затверджено принаймні один із таких видів містобудівної документації на місцевому рівні:

комплексний план, складовою частиною якого є план зонування території; генеральний план населеного пункту, складовою якого є план зонування території;

план зонування території як окремий вид містобудівної документації на місцевому рівні, затверджений до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель";

детальний план території.

Обмеження щодо передачі (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним або юридичним особам, визначені цією частиною, не поширюються на випадки: розташування на земельній ділянці будівлі (споруди), що перебуває у власності фізичної або юридичної особи;

Таким чином, будучи власником майна, позивач не обмежений в отриманні у користування земельної ділянки містобудівною документацією.

Аналогічні норми містить і Земельний кодекс України, а саме в ч.3 ст. 20 Земельного кодексу України, відповідно до якої, категорія земель та вид цільового призначення земельної ділянки визначаються в межах відповідного виду функціонального призначення території, передбаченого затвердженим комплексним планом просторового розвитку території територіальної громади або генеральним планом населеного пункту.

Встановлення цільового призначення земельної ділянки може здійснюватися без додержання вимог, передбачених абзацом першим цієї частини, у випадках:

передачі земельної ділянки державної, комунальної власності відповідно до частини третьої статті 24 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Суд погоджується з твердженням представника відповідача, що позивач не має перешкод у розробці проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (навіть зі зміною цільового призначення), адже він як власник нерухомого майна, що розташоване на земельній ділянці підпадає під категорію осіб, щодо яких не поширюються обмеження, встановлені ч.3 ст. 24 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», ч.3 ст. 20 ЗК України.

Також позов не містить доказів, яким би підтверджувалась неможливість замовлення ним проекту землеустрою чи неможливість відповідної землевпорядної організації виготовити відповідний проект або ж звернення до такої організації та надання останньою відмови у виготовленні проекту з вказаних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття порушене право, за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття охоронюваний законом інтерес. Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття охоронюваний законом інтерес означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси, і просити про їх захист.

Отже, виходячи зі змісту наведених норм, судовому захисту підлягає лише порушене право особи. До адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Водночас, відповідно до зазначених норм право особи на звернення до адміністративного суду обумовлено суб`єктивним уявленням особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту.

Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Якщо ж таке право порушеним не є, то, відповідно, воно не може бути захищеним (поновленим) судом, а тому відсутність порушеного права є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову.

Таким чином, рішення суб`єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо такі рішення прийняті суб`єктом владних повноважень поза межами визначеної законом компетенції, або ж оспорюванні рішення є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 21.08.2018 року у справі № 295/14795/16-а, від 23.11.2018 року у справі № 296/10121/17, від 29.01.2019 року у справі № 826/10853/17, від 05.03.2019 року у справі № 360/2334/17, від 18.10.2019 року у справі № 813/38/16.

Вирішуючи переданий на розгляд суду спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась із позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, та наявність повноважень та правомірності дії відповідача в межах, визначених частиною 2 статті 2 КАС України.

Встановивши наявність у особи, яка звернулась з позовом до суду, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання вказаного права (інтересу) і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Зміст суб`єктивного матеріального права, або охоронюваного законом інтересу визначається не предметом позову, а його підставою.

Під підставою позову, слід розуміти фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна вимога (вимоги) позивача. Зокрема, йдеться про юридичні факти матеріально-правового характеру, що визначаються нормами матеріального права, та які зумовлюють виникнення, зміну чи припинення спірних правовідносин, а також інші доказові факти, на підставі яких можна зробити висновок про наявність або відсутність зазначених юридичних фактів.

В той же час, позивачем у цій справі не вірно обрано спосіб захисту його особистих прав, оскільки навіть у випадку задоволення сформульованих ним позовних вимог, не відбудеться ефективний захист прав позивача, оскільки не призведе до автоматичного їх відновлення, зокрема не призведе до отримання в оренду позивачем вказаної земельної ділянки.

В свою чергу надаючи оцінку посиланню позивача на бездіяльність Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, що полягає у невиконанні Рішення сесії Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 17.12.2021 та зобов`язання відповідача виконати Рішення сесії Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 17.12.2021, замовивши виконання робіт по розробці Детального плану частини території для будівництва основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємства харчової та переробної промисловості поблизу с. Чикалівка, вул. Новохатька, 1-В в Кременчуцькому районі Полтавської області, суд зазначає наступне.

Верховний Суд у постанові від 21.12.2018 у справі N 3813/4640/17 сформував висновок про те, що бездіяльність суб`єкта владних повноважень може бути визнана протиправною лише у випадку, якщо відповідач ухиляється від вчинення дій, які входять до кола його повноважень та за умови наявності правових підстав для вчинення таких дій.

Постановою Кабінету Міністрів України від 01.09.2021 № 926 «Про затвердження Порядку розроблення, оновлення, внесення змін та затвердження містобудівної документації» (надалі - Порядок №926) передбачено, що генеральний план населеного пункту, призначений для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту, розробляється у складі комплексного плану або включається до нього як складова одночасно з його затвердженням, деталізує положення комплексного плану та повинен узгоджуватися з іншими його положеннями. Генеральні плани населених пунктів, внесених до Списку історичних населених місць України, розробляються обов`язково.

Плани зонування територій населених пунктів у межах території територіальної громади та історико-архітектурні опорні плани з визначенням меж історичних ареалів населених пунктів, внесених до Списку історичних населених місць України, розробляються одночасно із генеральними планами та включаються до комплексного плану як невід`ємні складові генеральних планів відповідних населених пунктів.

Рішення про розроблення містобудівної документації на місцевому рівні (комплексного плану, генеральних планів населених пунктів, детальних планів території) щодо території територіальної громади, а також оновлення і внесення змін до неї приймає відповідна сільська, селищна, міська рада.

Пунктом 35 вказаного Порядку зазначено, що виконавчий орган сільської, селищної і міської ради, Київська та Севастопольська міські держадміністрації є замовником розроблення містобудівної документації на місцевому рівні (комплексного плану, генеральних планів населених пунктів, детальних планів територій) (далі - замовник), який організовує розроблення, внесення змін та подання генерального плану населеного пункту на розгляд відповідної сільської, селищної, міської ради, незалежно від визначених відповідно до закону джерел фінансування.

Відтак, відповідач, прийнявши Рішення від 17.12.2021, діяв в межах та на підставі наданих йому повноважень.

У той же час виконання такого рішення в частині замовлення розроблення містобудівної документації на місцевому рівні (комплексного плану, генеральних планів населених пунктів, детальних планів територій) покладено на виконавчий комітет такої ради, що організовує розроблення, внесення змін та подання генерального плану населеного пункту на розгляд відповідної сільської, селищної, міської ради, незалежно від визначених відповідно до закону джерел фінансування.

В свою чергу Виконавчий комітет Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області учасником даної справи не визначений, позовні вимог до нього не заявлено.

На підставі викладеного суд доходить висновку, що прийняте розпорядження вичерпало свою дію, не порушує прав та законних інтересів позивача у спірних правовідносинах, оскільки не породжує, не змінює та не припиняє прав та обов`язків для останнього у сфері публічно-правових відносин, з огляду на що відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області (вул. Миру, буд. 19, с. Кам`яні Потоки, Кременчуцький район, Полтавська область, 39763, ідентифікаційний код 22547199) про визнання неправомірною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному ч.8 ст. 18, ч.ч. 7-8 ст. 44 та ст. 297 КАС України, а також з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених підп. 15.5 підп. 15 п. 1 р. VII "Перехідні положення" КАС України.

Суддя І.Г.Ясиновський