Справа № 380/8671/22
Суддя: Кушнерик Мар’ян Петрович
Дата ухвалення: 2022-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/8671/22 пров. № А/857/12113/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Кушнерика М.П.

суддів Курильця А.Р., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гірник Оксани Олегівни на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 28 липня 2022 року про повернення позовної заяви, прийняту суддею Потабенко В.А. в м.Львові, у справі № 380/8671/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов"язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

20 червня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не проведения розрахунку при звільненні - невиплату грошової компенсації за неотримане речове майно у розмірі 9415,70 грн.; зобов`язати відповідача виплатити позивачу грошову компенсацію вартості за нестримане під час проходження військової служби речове майно у розмірі 9415,70 грн. згідно довідки № 27 від 03.06.2022.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 28 липня 2021 року позовну заяву повернено, відповідно до ч.2 ст. 123 КАС України.

Представник позивача - адвокат Гірник О.О. подала апеляційну скаргу, з підстав неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що позивачу при звільненні не була виплачена компенсація за неотримане під час проходження військової служби речове майно.

Для отримання компенсації, 03 червня 2022 року позивач звернувся до відповідача із заявою про надання довідки про вартість речового майна, яке належить до видачі та виплату відповідної компенсації.

Вважає, що строк звернення до суду із позовною заявою про виплату компенсації вартості за неотримане речове майно обчислюється з моменту отримання довідки від 03 червня 2022 року і не обмежується строком, оскільки дана категорія спору стосується порушення роботодавцем законодавства про оплату праці.

Просить скасувати ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем не подано, що не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч.2 ст.312 КАС України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 5-7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що з 14.02.2020 позивача виключено зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 та всіх видів забезпечення.

Для отримання інформації щодо відповідної компенсації за неотримане речове майно, яке не виплачено позивачу при звільненні, позивач звернувся з адвокатським запитом, відповідь на який отримали 08.11.2021 з інформацією про те, що така компенсація нарахована позивачу, але не виплачена.

03.06.2022, позивачем отримано довідки про вартість речового майна № 27.

Ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 27.06.2022 позовну заяву без руху, з підстав несплати судового збору у розмірі 992,40 грн. та пропуском місячного строку звернення до суду.

Встановлено позивачу строк, протягом десяти днів з дня вручення ухвали для усунення недоліків позовної заяви.

04 липня 2022 позивачем подано квитанцію про сплату судового збору.

Ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 11 липня 2022 в зв`язку з неповним усуненням недоліків позовної заяви продовжено процесуальний строк, встановлений ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 27.06.2022 про залишення позовної заяви без руху, для усунення недоліків позовної заяви на 10 днів з дня отримання копії ухвали про продовження строку залишення позовної заяви без руху.

19.07.2022 на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви (вх. № 47756). Представник позивача зазначає, що грошова компенсація вартості за неотримане речове майно, виплата якої здійснюється за місцем проходження служби, тобто військової частини, з якою працівники перебувають (перебували) у трудових правовідносинах, має обов`язковий характер і особа має право на її отримання відповідно до державних гарантій та трудового договору. Спір стосовно невиплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у розумінні частини другої статті 233 КЗпП України охоплюється застосованим у ній визначенням «законодавство про оплату праці» та відповідно, звернення до суду із заявленими позивачем вимогами не обмежується будь-яким строком.

Повертаючи позов, з підстав пропуску строку звернення до суду, суд першої інстанції дійшов висновку про звернення позивача до суду поза межами встановленого місячного строку, передбаченого частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Натомість, позивач стверджує, що лише з 03.06.2022, що пов`язано з отриманням довідки про вартість речового майна № 27 від 03.06.2022, а тому вважає, що, звернувшись до суду 20 червня 2022 року, позивач не пропустив строк звернення до суду.

Отже, спірним питанням є визначення строку звернення до адміністративного суду з таким позовом та його дотримання позивачем.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Положеннями частини п`ятої статті 122 КАС України обумовлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Судовою палатою з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду Верховного Суду прийнято постанову від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, в якій вирішувалось питанням наявності чи відсутності підстав для застосування статей 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у разі невиплати (несвоєчасної виплати) військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Для вирішення вказаного правового питання Верховний Суд у наведеній постанові визначив правову природу такої компенсації та строки її виплати.

Судова палата, проаналізувавши наведені законодавчі приписи та висновки Конституційного Суду України і Верховного Суду, дійшла до такого.

Зі змісту положень Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29 квітня 2016 року № 232, висновується, що речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю, а спрямоване насамперед на задоволення потреб військовослужбовців під час несення ними військової служби.

Такі гарантії щодо забезпечення військовослужбовців доречно порівняти із подібними категоріями трудового законодавства, а саме пунктом 3 частини першої статті 29 КЗпП України, відповідно до якого власник або уповноважений ним орган зобов`язаний до початку роботи за укладеним трудовим договором забезпечити працівника необхідними для роботи засобами.

Речове майно може бути різноманітним: майном особистого користування (предмети військової форми одягу, взуття та спорядження, які видаються у власне користування військовослужбовців) та інвентарним майном, яке є власністю військової частини та використовується особовим складом тимчасово під час проведення спеціальних робіт, несення бойового чергування, варти тощо. Лише перший вид майна, у разі його неотримання, підлягає грошовій компенсації.

Отже, речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця.

Щодо правової природи компенсації за неотримане речове майно, судова палата вважає, що таку слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум.

За змістом статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Частиною другою статті 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Таким чином у цій справі слід визначити правову природу такої компенсації, оскільки як уже зазначено, стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.

Умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.

Отже, компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.

Враховуючи визначену у постанові судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, правову природу грошової компенсації за неотримане речове майно, спеціальним строком звернення до суду з цим позовом є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній Верховним Судом у постановах від 26 травня 2021 року у справі № 380/5093/20, від 30 серпня 2021 року у справі № 520/7668/20 та від 12 жовтня 2021 року у справі № 380/6200/20.

Відповідно, доводи позивача про те, що грошова компенсація вартості за неотримане речове майно при звільненні є складовою грошового забезпечення військовослужбовця, а тому, згідно статті 233 КЗпП України строк звернення до суду не застосовується є хибною та такою, що не відповідає вимогам процесуального закону та судовій практиці Верховного Суду.

Строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців, а відтак відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини другої статті 122 КАС України.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 41 від 14.02.2020 позивача виключено зі списків особового складу управління та знято з усіх видів забезпечення 14.02.2020 (а.с. 12)

У позовній заяві представник позивача зазначає, що для отримання інформації щодо відповідної компенсації за неотримане речове майно, яке не виплачено позивачу при звільненні, звернулась з адвокатським запитом, відповідь на який отримала 08.11.2021 з інформацією про те, що така компенсація нарахована позивачу, але не виплачена. 03.06.2022 позивач отримав довідку про вартість речового майна № 27, а тому вважає, що не пропустив строк звернення до суду.

Таким чином, отримавши 08.11.2021 відповідь від військової частини, позивач був обізнаний про виникнення у відповідача обов`язку з приводу проведення розрахунку грошової компенсації після звільнення, про що правильно вказав суд першої інстанції.

Реалізація позивачем певних дій не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду. Адже отримавши відповідь від військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України 08.11.2021 щодо нарахованої (але невиплаченої) компенсації за неотримане речове майно у позивача виникла об`єктивна можливість дізнатися про порушення своїх прав та звернутися з позовом до суду або вчинити інші дії на захист своїх прав та законних інтересів.

Натомість, не погоджуючись з розміром грошової компенсації за неотримане речове майно, позивач звернувся до суду через систему "Електронний суд" 20 червня 2022 року.

Наведене свідчить про пропущення строку звернення до суду, передбаченого частиною п`ятою статті 122 КАС України, з відповідними позовними вимогами.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності. Тобто, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_1 пропустив місячний строк звернення до суду, не навівши при цьому, поважних та об`єктивних причин пропуску вказаного строку.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, п.29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Частиною 1, 2 ст. 123 КАС України встановлено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

З врахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції постановлено ухвалу з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому така скасуванню не підлягає.

керуючись ст.ст.243, 308, 312, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гірник Оксани Олегівни залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 28 липня 2022 року про повернення позовної заяви у справі № 380/8671/22, - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її підписання, але може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя М. П. Кушнерик
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула