Справа № 580/3739/22
Суддя: Валентин ГАРАЩЕНКО
Дата ухвалення: 2022-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2022 року справа № 580/3739/22

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гаращенка В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, в якому позивач просить:

- стягнути з Офісу Генерального прокурора (код ЄДРПОУ - 00034051) на мою користь вихідну допомогу в зв`язку зі звільненням в розмірі 36765 грн. (тридцять шість тисяч сімсот шістдесят п`ять грн).

- стягнути з Офісу Генерального прокурора (код ЄДРПОУ - 00034051) на мою користь вихідну допомогу внаслідок порушення законодавства про працю у сумі 110295 грн. (сто десять тисяч двісті дев`яносто п`ять грн).

- стягнути з Офісу Генерального прокурора (код ЄДРПОУ - 00034051) на мою користь моральну шкоду у сумі 147 060 грн. (сто сорок сім тисяч шістдесят грн.).

Ухвалою суду від 30.08.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у адміністративній справі. Розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження (без виклику учасників справи в судове засідання).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у день звільнення 24.12.2019 позивача не ознайомлено з наказом та не надано його копію, не вручено трудову книжку. Остаточний розрахунок у цей день не проведено.

Позивач вказує, що після отримання позивачем рішення Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.06.2022 у справі № 640/26052/19, яким визначено незаконність його звільнення та порушення права на працю, а також трудового договору стороною Офісу Генерального прокурора, позивач одразу звернувся до відповідача з метою досудового врегулювання та добровільної ним виплати у порядку ст. 44 КЗпП - внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку та вихідної допомоги при звільненні у розмірі не менше середнього місячного заробітку при звільнені.

Згідно листа та рішення Офісу Генеральної прокуратури № 21-875вих-22 від 13.07.2022, які надані позивачу в електронному варіанті на електронну адресу, вихідна допомога при звільненні не нараховувалася та не виплачувалася.

Позивач вважає, що має право на отримання вказаних видів грошової допомоги, які відповідач протиправно не виплатив, тому звернувся за судовим захистом своїх прав.

Крім того, позивач вважає, що внаслідок невиплати вихідної допомоги він зазнав моральних страждань, тому на його користь підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 147 060 грн.

Відповідач подав відзив проти адміністративного позову, в якому просив у задоволенні позову відмовити повністю з тих підстав, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.09.2021 у справі № 640/26052/19, яке постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.06.2022 залишено без змін, задоволено позов ОСОБА_1 . Скасовано рішення другої кадрової комісії від 03.12.2019 № 3 про неуспішне проходження ним атестації, наказ Генерального прокурора про звільнення з посади від 21.12.2019 № 2050к з 24.12.2019. Поновлено позивача на посаді та стягнено середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Відповідач звернув увагу, що вихідна допомога за своєю правовою природою є певною соціальною гарантією для працівника у разі розірвання з ним трудового договору з ініціативи роботодавця. Оскільки трудові відносини з позивачем відновлено, тому відсутні підстави для виплати вихідної допомоги при звільненні.

Щодо вимоги про стягнення на користь позивача вихідної допомоги внаслідок порушення законодавства про працю в сумі 110 2951 грн. відповідач зазначив, що виплата працівникові вихідної допомоги внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку, здійснюється виключно у випадках, передбачених статтею 38 КЗпП України, тобто у випадку розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника та 39 КЗпП України у випадку розірвання строкового трудового договору з ініціативи працівника. Водночас вищевказані статті не застосовуються до даних правовідносин, оскільки ОСОБА_1 звільнений з посади прокурора та з органів прокуратури не з власної ініціативи, а внаслідок неуспішного проходження атестації на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Щодо вимоги про стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 147060 грн., відповідач зазначив, що позивач у позовній заяві не надав жодних належних і допустимих доказів заподіяння йому моральних страждань, які б перебували у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку саме з фактом звільнення його з органів прокуратури за результатами неуспішного проходження атестації.

Наведене на думку відповідача вказує на відсутність підстав для задоволення позову.

У відповіді на відзив позивач не погодився з доводами відповідача, вказавши про їх безпідставність та наполягав на задоволенні позову.

Розглянувши подані документи і матеріали, повно, всебічно, об`єктивно дослідивши надані у справі докази, надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що наказом Генерального прокурора від 21.12.2019 № 2050к позивача звільнено з посади прокурора відділу представництва інтересів держави управління організації участі прокурора в суді Департаменту представництва інтересів держави в суді Генеральної прокуратури України з 24.12.2019.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.09.2021 у справі №640/26052/19, яке постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.06.2022 залишено без змін, задоволено позов ОСОБА_1 . Скасовано рішення другої кадрової комісії від 03.12.2019 № 3 про неуспішне проходження ним атестації, наказ Генерального прокурора про звільнення з посади від 21.12.2019 № 2050к з 24.12.2019. Поновлено позивача на посаді та стягнено середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Вважаючи, що позивач набув право на отримання вихідної допомоги при звільненні з органів прокуратури та вихідної допомоги внаслідок порушення законодавства про працю, представник позивач звернувся до відповідача з відповідним запитом.

Листом №21-875вих-22 від 13.07.2022 повідомлено позивача про відсутність підстав для виплати вказаних допомог.

Вважаючи дії відповідача неправомірними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд враховує, що Законом України «Про прокуратуру» 14 жовтня 2014 року № 1697-VII визначені правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Розділом VІІ Закону України «Про прокуратуру» регулюються питання звільнення прокурора з посади, припинення, зупинення його повноважень на посаді. Так, відповідно до п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України від 19.09.2019 року №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» ст.40 доповнено ч.5 такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених п.1 ч.1 цієї статті, а також особливості застосування до них положень ч.2 цієї статті, статей 42, 42-1, частин 1, 2, 3 ст.49-2, ст.74, ч.3 ст.121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».

З системного аналізу вищевказаного Закону вбачається, що питання щодо звільнення працівників органів прокуратури з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України (розірвання трудового договору до закінчення строку у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників); застосування ст.42 (переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці); ст.42-1 (переважне право на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на робот); частин 1, 2, 3 ст.ю49-2 (порядок вивільнення працівників); ст.74 (щорічні відпустки); ч.3 ст.121 (гарантії і компенсації при службових відрядженнях) регулюються Законом України «Про прокуратуру».

Відповідно до ч.5 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Окремим розділом ІХ Закону України «Про прокуратуру» регулюються питання соціального та матеріально-побутового забезпечення прокурора та інших працівників органів прокуратури.

Зокрема, ст.81 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Отже, Законом України «Про прокуратуру» не врегульоване питання виплати вихідної допомоги внаслідок розірвання трудового договору прокурорів за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у разі реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. У той час, як ст.44 КЗпП України врегульований порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення працівника.

Вихідною допомогою є державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами, яка виплачується працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

Статтею 44 КЗпП України передбачено, що «При припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток».

Отже, на спірні правовідносини поширюються норми ст. 44 КЗпП України.

Разом з тим, суд вважає за необхідне звернути увагу, що наказ про звільнення позивача скасовано в судовому порядку, рішенням суду поновлено його на займаній посаді та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Враховуючи, що звільнення позивача визнано судом незаконним, тому трудові правовідносини вважаються відновленими, а позивач отримав право на компенсацію свого незаконного звільнення. Відповідно, виплата середньомісячного заробітку внаслідок незаконного звільнення та стягнення вихідної допомоги при звільненні є взаємовиключними.

Відсутність факту поновлення позивача на займаній посаді та неотримання ним суми середнього заробітку не змінюють зазначених висновків, оскільки ст. 236 КЗпП України передбачає окремий вид відповідальності роботодавця, у вигляді оплати вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивач не має права на отримання вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку.

Щодо вимоги про стягнення на користь позивача вихідної допомоги внаслідок порушення законодавства про працю в сумі 110 2951 грн. відповідач зазначив, що виплата працівникові вихідної допомоги внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку, здійснюється виключно у випадках, передбачених ст. 38 КЗпП України, тобто у випадку розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника та ст. 39 КЗпП України у випадку розірвання строкового трудового договору з ініціативи працівника.

В контексті наведеного, суд зазначає, що звільнення позивача відбулось за ініціативою роботодавця, тому до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення ст. 38, 39 КЗпП України, відповідно позивач не має права на отримання вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку, відповідно позовні вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню.

В свою чергу вимоги позивача про стягнення моральної шкоди є похідними від вищенаведених вимог щодо стягнення вихідної допомоги, тому також задоволенню не підлягають.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими, а вимоги такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 139 КАС України у зв`язку з відмовою в задоволенні позову підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 14, 72, 76, 90, 139, 241-246, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня підписання рішення.

Суддя Валентин ГАРАЩЕНКО