Справа № 340/4353/22
Суддя: Г.П. Казанчук
Дата ухвалення: 2022-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2022 року м. Кропивницький Справа № 340/4353/22

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої - судді Казанчук Г.П.

за участю секретаря судового засідання Сосновської В.В,

за участю в судовому засіданні в порядку відеоконференції:

позивача - ОСОБА_1 , представника позивача Голубенка Р.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Голованівської районної військової адміністрації Кіровоградської області про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВИКЛАД ОБСТАВИН:

ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Голубенка Романа Сергійовича, звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Голованівської районної військової адміністрації від 01.09.2022 №65-к Про звільнення ОСОБА_2 ;

- поновити ОСОБА_2 на державній службі на посаді начальника відділу управління персоналом апарату Голованівської районної військової адміністрації Кіровоградської області з 02.09.2022 року;

- зобов`язати Голованівську районну військову адміністрацію () вирішити питання про поновлення ОСОБА_2 (РНОКПІІ НОМЕР_1 ) на рівнозначній посаді державної служби у Голованівській районній військовій адміністрації Кіровоградської області в порядку переведення із відділу управління персоналом апарату Голованівської районної військової адміністрації Кіровоградської області;

- стягнути з Голованівської районної військової адміністрації () на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з вирахуванням при виплаті встановлених податків і зборів;

- рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на посаді та стягнення на її користь середнього заробітку у межах суми стягнення.

Позов мотивовано тим, що з 2015 року ОСОБА_1 працювала в Голованівській РДА, а з 03.12.2021 року обіймала посаду начальника відділу управління персоналом апарату Голованівської районної державної адміністрації Кіровоградської області, з якої наказом №65-к від 01.06.2022 року її звільнено відповідно до пп.1 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу". Позивач вважає своє звільнення незаконним та зазначає, що при попередженні про наступне звільнення їй було запропоновано вільну посаду, яка є нижчою, ніж займала позивач, при наявності рівнозначної посади.

Від Голованівської районної військової адміністрації (надалі відповідач) надійшов відзив на позовну заяву із запереченнями проти позову, мотивованими тим, що в Голованівської РВА відбулась зміна штату та структути апарату райвіськадміністрації в результаті чого скорочено посаду начальника відділу управління персоналом без скорочення чисельності або штату державних службовців. У попередженні про наступне звільнення позивачки їй було запропоновано відповідно до її кваліфікації їй була запропонована посада головного спеціаліста сектору управління персоналом апарату районної військової адміністрації. При цьому було враховано, що ОСОБА_2 має досвід роботи у сфері управління персоналом 11 років 9 місяців, натомість ОСОБА_3 , якій було запропоновано посаду завідуючої сектору управління персоналом, мала довід роботи у сфері управління персоналом 13 років 9 місяців, тому саме їй було запропонована посада завідувача сектору (а.с.224-239 т.1).

Представник позивача подав відповідь на відзив, у якій вказав на помилкове обрахування стажу роботи позивача, вказавши, що позивач має стаж роботи у сфері управління 14 років 7 місяців 1 день, натомість ОСОБА_3 має стаж роботи у сфері управління персоналом 13 років 8 місяців 10 днів. Крім того, вказано на те, що вимоги тривалості стажу роботи роботодавцем застосовується лише при скороченні рівнозначних посад, чого в даному випадку не було. Посади осіб, які були реорганізовані не є рівнозначні ''начальник відділу управління персоналом'' та ''головний спеціаліст відділу управління персоналом'' (а.с.22-25 т.2).

Відповідач надав заперечення на відповідь на відзив у яких вказано проте, що у ч.3 ст.87 ЗУ ''Про державну службу'' вживається термін не ''рівнозначні посади'', а ''відповідні посади'', а тому вважає, що при звільненні було запропоновано позивачці відповідну посаду. Також вказує, що при обрахунку тривалості стажу у сфері управління персоналом ОСОБА_3 відповідачем було допущено обрахунок, натомість позивачка помилково обраховує свій стаж на керівній посаді у сфері управління персоналом (а.с.114-121 т.2).

Рух справи:

Ухвалою судді від 26.09.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в судове засідання, яке призначене на 19.10.2022 року. Даною ухвалою сторонам встановлено порядок та строки для виконання процесуальних дій, а також від відповідача витребувано докази у справі (т.1 а.с.60-61).

Ухвалою суду від 19.10.2022 року задоволено клопотання представника позивача про участь у розгляді справи в порядку відеоконференції та витребувано додаткові докази, оголошено перерву до 21.10.2022 року.

Ухвалою суду від 20.10.2022 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про участь в справі в порядку відеоконференції.

В судовому засіданні 21.10.2022 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідачів, дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 з 03.04.2015 року проходила державну службу на посаді начальника відділу кадрової роботи апарату районної державної адміністрації, з 03 грудня 2021 року обіймала посаду начальника відділу управління персоналом апарату Голованівської районної державної адміністрації Кіровоградської області.

Розпорядженням начальника районної військової адміністрації від 27.07.2022 року №82-р ''Про введення в дію тимчасових структур та штатної чисельності працівників апарату Голованівської районної військової адміністрації'' введено в дію з 01 серпня 2022 року тимчасові структуру та штатної чисельності працівників апарату Голованівської РВА'' введено в дію з 01 серпня 2022 року тимчасові структуру апарату Голованівської районної військової адміністрації (надалі РВА) та штатну чисельність працівників апарату Голованівської РВА, затверджені начальником Кіровоградської обласної військової адміністрації.

У зв`язку з введенням в дію нового штатного розпису та структуру апарату Голованівської РВА розпорядженням начальника Голованівської РВА від 27 липня 2022 року №83 ''Про упорядкування тимчасової структури апарату Голованівської РВА'', яким виключено із тимчасових структурних та штатного розпису апарату Голованівської РВА структурний підрозділ ''відділ управління персоналом'', а включено ''сектор управління персоналом''. Відповідно виключено посади: начальника відділу управління персоналом, головного спеціалісту відділу управління персоналом…, а включені посади: завідувач сектору управління персоналом, головний спеціаліст сектору управління персоналом (а.с.49-54 т.1).

ОСОБА_1 вручено попередження про наступне звільнення у зв`язку зі змінами в тимчасових структурі та штатному розписі апарату Голованівської РВА, яким попереджено про майбутнє скорочення посади начальника управління персоналом апарату районної військової адміністрації, у зв`язку з чим, відповідно до кваліфікації позивача запропоновано для переведення посада головного спеціаліста сектору управління персоналом апарату районної військової адміністрації (а.с.162 т.1).

ОСОБА_1 відмовилась від запропонованої посади головного спеціаліста, подавши про це заяву від 29.08.2022 року (а.с.163 т.1).

Голованівська РВА провела процедуру погодження звільнення ОСОБА_1 з керівником Кіровоградської обласної військової адміністрації (а.с.164-165 т.1).

Наказом керівника апарату Голованівської районної військової адміністрації Кіровоградській області від 01.09.2022 року "Про звільнення ОСОБА_2 " позивачку звільнено з посади начальника відділу управління персоналом апарату Голованівської районної військової адміністрації 02 вересня 2022 року відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" (надалі спірний наказ, а.с.166 т.1).

Не погодившись зі своїм звільненням, позивач звернулась до суду.

Отже предметом спору даної справи є законність та правомірність винесення спірного наказу є предметом спору, який передано на вирішення адміністративного суду.

Вирішуючи спір, суд виходить з того, що принципи, правові та організаційні засади державної служби, умови та порядок реалізації громадянами України права на державну службу визначені Законом України "Про державну службу".

Згідно з частинами 1, 2, 3 статті 5 Закону України "Про державну службу" правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 83 Закону України "Про державну службу" державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87 цього Закону).

У статті 2 Закону України "Про державну службу" визначено, що суб`єкт призначення - державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади.

Порядок припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення установлений статтею 87 Закону України "Про державну службу".

Так, частиною 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" передбачено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

1-1) ліквідація державного органу;

2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;

3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;

4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Відповідно до частини 3 статті 87 Закону України "Про державну службу" суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Так, судом встановлено, що позивача було повідомлено про майбутнє скорочення посади начальника управління персоналом апарату районної військової адміністрації (РВА) у зв`язку зі змінами в тимчасовій структурі та штатному розписі апарату та запропонована посада головного спеціаліста сектору управління, яка є нижчою ніж займала позивач (а.с.162 т.1).

Згідно зі статтею 42 Кодексу законів про працю України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з вищою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Принагідно суд зауважує про те, що посада керівника відділу/сектору не була скорочена, оскільки як до змін так і після у структурній одиниці управління персоналом вказана керівна посада 1 особа. Штат працівників це сукупність посад, установлених штатним розписом установи, а тому скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами. Посада керівника яка мала назву ''начальник відділу'' в подальшому транспормувалась у ''завідувач сектором'', а тому не ліквідована та її кількість не була зменшена.

При цьому ні у відзиві, ні у запереченні на відповідь на відзив відповідач не вказав причин з яких позивача не було запропоновано рівнозначну посаду завідувачу сектору управління персоналом, яка була вільна на день попередження позивача з наступним звільненням.

Відповідач на вимогу суду надав ''Список працівників служби управління персоналом апарату Голованівської РВА'' до 01.09.2022 року відділ управління персоналом та після 01.09.2022 року сектор управління персоналом (а.с.70 т.1).

Дослідивши вказаний Список, суд доходить висновку, що у створеному сектору управління персоналом з 01.09.2022 року наявні посади завідувача сектору та головного спеціаліста.

При цьому, дослідивши зміст Положення відділу управління персоналом Голованівської РДА (а.с.100-105 т.2) та Положення сектору управління персоналом Голованівської РВА (а.с.106-110 т.2) суд констатує про тотожність основних завдань, функцій та прав як відділу управління персоналом так і сектору управління персоналом. Отже, у зміненій назві структурної одиниці відповідача - секторі управління персоналом не відбулось жодних змін у їх роботі.

Досліджуючи та здійснюючи порівняння посадових інструкцій начальника відділу управління персоналом (а.с.87-92 т.2), яку займала позивач до звільнення та завідувача сектору управління персоналом, на яку було призначено в порядку переведення Мельник В (яка займала посаду головного спеціаліста відділу управління персоналом, а.с.93-95 т.2), суд констатує про абсолютну тотожність основних посадових обов`язків як начальника відділу так і завідувача сектору. При цьому, абсолютно ідентичними є посадові інструкції головного спеціаліста відділу управління персоналом та головного спеціаліста сектору управління персоналом. Як на думку суду відбулась лише зміна назв у посадах та назвах підрозділів. Вказані зміни не можуть створювати штучні перешкоди до проходження позивачем державної служби.

Тобто, за своєю суттю не відбулось жодних змін у функціональних обов`язків сектору управління персоналом та відповідно у посадових повноваженнях керівника цього сектору.

Згідно академічного тлумачного словника української мови ''начальник'' особа, що очолює що-небудь, керує кимось, завідує чим-небудь, а ''завідувач'' - той, хто завідує, керує чим-небудь. Тобто назви посад за своєю суттю та змістом є тотожними.

Згідно штатного розпису по апарату Голованівської РДА у відділі управління персоналом налічувалось три штатні одиниці: начальник відділу, головний спеціаліст та воді (а.с.71 т.1). У штатному розписі по апарату Голованівської РВА у секторі управління персоналом налічується дві штатні одиниці: завідувач сектору та головний спеціаліст (а.с.181 т.1). Тобто посада начальника управління, яку займала позивач не була скорочена, оскільки фактично відбулась зміна назви посади на завідувач сектору.

Отже внаслідок зміни штату та структури апарату РВА не відбулось жодного скорочення посад та організаційних змін, окрім змін у назвах через воєнний стан в державі, так як районна державна адміністрація змінила назву на військову районну адміністрації.

Позивач перебувала на посаді керівника відділу, а ОСОБА_3 на посаді головного спеціаліста відділу, проте після внесення структурних змін ОСОБА_3 призначено на посаду завідувача сектору, яка є вищою ніж вона займала до змін, натомість позивачу не було запропоновано рівнозначну посаду при її наявності, а була запропонована нижча посада.

Враховуючи зазначене, з огляду на те, що позивачу не було запропонована різнозначна посаду при її наявності, суд вбачає, що по відношенню до позивача застосовано явно дискримінаційний підхід, оскільки через структурні зміни фактично відповідач вирішив понизити позивача на займаній посаді, а іншу особу, яка займала посаду головного спеціаліста, перевів на вищу - завідувача сектору.

Тож оскільки у відповідача в об`єктивній дійсності не відбулось змін, наслідком яких можливо було застосувати процедуру звільнення позивача, тому роботодавець зобов`язаний був дотриматися процедури переведення працівників внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, запропонувавши позивачці саме рівнозначну посаду завідувача сектору. Дану процедури відповідачем не було дотримано, оскільки позивачу була запропоновано нижча посада, при наявності рівнозначної посади, що є беззаперечним порушенням прав позивача.

Як на думку суду, відповідач мав би запропонувати спершу позивачці можливість бути переведеною на посаду завідувача сектору управління персоналом, а у разі відмови останньої, переводись на цю посаду, звільнити її, запропонувавши цю посаду іншій особі.

Відповідно до частини 3 статті 5 Закону України "Про державну службу" дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

У ході судового розгляду справи встановлено, що дійсно, попри наявність різнозначної вакантної посади, позивачці вона запропонована не була.

Згідно з частиною 5 статті 22 Закону України "Про державну службу" у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Порядок переведення державних службовців передбачений у статті 41 Закону України "Про державну службу".

Відповідно до частин 1, 2 статті 41 Закону України "Про державну службу" державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу:

1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення;

2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу.

Переведення здійснюється лише за згодою державного службовця.

Суд вважає, що передбачений у частині 5 статті 22, абзаці 1 частини 3 статті 87 Закону України "Про державну службу" обов`язок суб`єкта призначення у разі реорганізації або ліквідації державного органу пропонувати державному службовцю вакантну посаду державної служби та приймати рішення про переведення державного службовця на іншу посаду в тому самому або іншому органі не може трактуватись як можливість прийняття рішення таким суб`єктом на власний розсуд, свавільно, без будь якого обґрунтування такого рішення та відсутності мотивів.

При реалізації цих дискреційних повноважень орган влади повинен дотримуватися вимог до діяльності суб`єктів владних повноважень, закріплених у частині 2 статті 2 КАС України, та обирати варіант рішення (дій), керуючись принципами державної служби, передбаченими у статті 4 Закону України "Про державну службу".

Відповідно, відповідач має використовувати дискреційне повноваження з метою, з якою воно було надано, з урахуванням принципу об`єктивності (обґрунтованості), тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); має здійснюватися своєчасно, тобто протягом розумного строку; безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Згідно зі статтею 4 Закону України "Про державну службу" державна служба здійснюється з дотриманням таких принципів:

1) верховенства права - забезпечення пріоритету прав і свобод людини і громадянина відповідно до Конституції України, що визначають зміст та спрямованість діяльності державного службовця під час виконання завдань і функцій держави;

2) законності - обов`язок державного службовця діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

3) професіоналізму - компетентне, об`єктивне і неупереджене виконання посадових обов`язків, постійне підвищення державним службовцем рівня своєї професійної компетентності, вільне володіння державною мовою і, за потреби, регіональною мовою або мовою національних меншин, визначеною відповідно до закону;

4) патріотизму - відданість та вірне служіння Українському народові;

5) доброчесності - спрямованість дій державного службовця на захист публічних інтересів та відмова державного службовця від превалювання приватного інтересу під час здійснення наданих йому повноважень;

6) ефективності - раціональне і результативне використання ресурсів для досягнення цілей державної політики;

7) забезпечення рівного доступу до державної служби - заборона всіх форм та проявів дискримінації, відсутність необґрунтованих обмежень або надання необґрунтованих переваг певним категоріям громадян під час вступу на державну службу та її проходження;

8) політичної неупередженості - недопущення впливу політичних поглядів на дії та рішення державного службовця, а також утримання від демонстрації свого ставлення до політичних партій, демонстрації власних політичних поглядів під час виконання посадових обов`язків;

9) прозорості - відкритість інформації про діяльність державного службовця, крім випадків, визначених Конституцією та законами України;

10) стабільності - призначення державних службовців безстроково, крім випадків, визначених законом, незалежність персонального складу державної служби від змін політичного керівництва держави та державних органів.

Ненадання державному службовцю пропозицій зайняти рівнозначну посаду державної служби в оновленому підрозділі (за їх наявності) або надання переваги іншим державним службовцям у вигляді таких пропозицій повинно бути належним чином обґрунтованим, що б виключало сумніви у небезсторонності та упередженості суб`єкта призначення та зловживанні ним владою та дискреційними повноваженнями.

У судовому засіданні представник позивача наголошував, що позивач не мала наміру звільнятися з державної служби та бажала продовжувати службу в оновленому підрозділі на різнозначній посаді, що доводиться її звернення до суду з позовами про поновленні на роботі.

Отже, суд дійшов висновку, що звільнення позивача відбулося без законної підстави з порушенням процедури звільнення, оскільки не було забезпечено можливість переведення позивача на будь-яку рівнозначну посаду державної служби до оновленого сектору, яку позивач могла обіймати відповідно до своєї кваліфікації, професійної підготовки та професійних компетентностей.

Відповідач не довів неможливість запропонувати позивачу рівнозначну вакантну посаду, а єдиним способом вирішення питання, пов`язаного із проходженням позивачем державної служби, було пропонування нижчої посади без відповідного правового обґрунтування.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що відповідач при звільненні позивача діяв необ`єктивно, упереджено, нерозсудливо та порушив принцип забезпечення рівного доступу та стабільності державної служби, а спірний наказ від 01 вересня 2022 року №65-к як індивідуальний правовий акт не відповідає критеріям правомірності, наведеним у частині 2 статті 2 КАС України, та є протиправним. Відтак спірний наказ слід скасувати, а позов у цій частині вимог задовольнити.

Відповідно до частини 6 статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Представник позивача просив суд поновити позивача на посаді начальника відділу управління персоналом та зобов`язати відповідача вирішити питання про поновлення на рівнозначній посаді державної служби у Голованівській РВА.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

У рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 Конституційний суд України розтлумачив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

При цьому, позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний прийняти конктерне рішення і, якщо він його не приймає, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким, і як свідчать матеріали даної справи, відповідач мав лише один вибір правової поведінки - запропонувати позивачці, при попередженні про звільнення, рівнозначну посаду.

Умови, за яких відповідач має право/можливість не переводити "обраних" державних службовців не закріплений в законодавстві, проте у відповідача наявний обов`язок щодо вжиття дій стосовно подальшого працевлаштування державних службовців установи у яких відбуваються штатні зміни, який виникає із загального трудового права та норм законодавства. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу перевести позивачку на вільну рівнозначну посаду. Отже за законом у відповідача немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями, оскільки наявний обов`язок по працевлаштуванню державних службовців при беззаперечній наявності умов.

Як встановлено під час розгляду справи позивачу при повідомленні про звільнення запропоновано нижчу посаду головного спеціаліста сектору, натомість ОСОБА_3 , яка обіймала посаду головного спеціаліста, призначена в порядку переведення на посаду вищу, ніж вона обіймала - на посаду завідувача сектору управління персоналу. Тобто начальнику запропонували нижчу посаду, а особі, яка перебувала на нижчій посаді запропонували посаду завідувача, яка є нижчою. Водночас, жодного зрозумілого та правомірного такого переміщення, відповідач не надав. Позивач має стаж роботи на посаді керівника більший ніж ОСОБА_3 , має відповідний рівень освіти, який не нижчий ніж у ОСОБА_3 . Позивач пройшла кваліфікаційні навчання, отримавши відповідні сертифікати та свідоцтва, які також наявні і у ОСОБА_3 , проте, в супереч норм законодавства їй не було запропоновано рівнозначну посаду до посади начальника відділу.

Суд констатує, що посада завідувача сектору є рівнозначною та тотожною з посадою начальника управління, з огляду на Положення про відділ управління персоналом та Положення про сектор персоналом та на повну тотожність посадових інструкцій начальника відділу та завідувача сектору.

При штатних та установчих змінах установи звільнення за статтею 87 ЗУ ''Про державну службу'' може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. При цьому, ні посаду керівника відділу, ні посаду головного спеціаліста не було скорочено, а було лише перейменовано. Працівник, який був незаконно звільнений до проведення відповідних організаційних змін, поновлюється на роботі в тій установі, де збереглося його попереднє місце роботи. Скасовуючи наказ про звільнення позивача із займаної посади, як незаконний, суд має відновити порушеного права позивача на поновлення його на посаді у тій установі, де збереглося його попереднє місце роботи. Як описано судом вище, у відповідача відбулась фактично зміна назви підрозділу через воєнний стан у державі, при цьому жодних функціональних змін у секторі управління персоналом порівняно з відділом управління не було встановлено, з огляду на тотожність функціональних повноважень. Тобто, як на думку суду, відбулась лише зміна назви посади де працювала позивач до звільнення з ''начальника відділу'' на ''завідувача сектору''.

Оскільки наразі у штаті відповідача такої структурної одиниці як ''відділ управління персоналом'' не існує, тому поновлення позивача на посаді, яка відсутня у штаті відповідача потягне за собою ускладнення виконанні рішення суду та у повній мірі не відновить порушене право позивача так як не відносить її право проходження державної служби на посаді, з якої її незаконно звільнено.

З огляду на те, що відбулось незаконна перешкода у переведенні позивача на рівнозначну посаду, якою є посада завідувача сектору, суд вважає за необхідне прийняти рішення, яке в подальшому не потягне за собою додаткове звернення до суду за захистом свого порушеного права на працю.

Така позиція повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, який у своєму рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 09.04.2018 року у справі №П/9901/137/18 (800/426/17), під протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

У частині 2 статті 9 КАС України встановлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З огляду на висновок суду про протиправне звільнення позивача, яке мало місце через не запропонування позивачці для переведення рівнозначної посаду, якою є посада завідувача сектору управління персоналом, а також з огляду на відсутність жодних змін у посадових обов`язках між начальника відділу та завідувача сектору і абсолютну тотожність основних завдань, функцій та прав відділу управління та сектору управління, суд дійшов висновку про необхідність виходу за межі позовних вимог для ефективного захисту прав позивача. А відтак суд вирішив про необхідність поновлення позивача на посаді завідувача сектору управління персоналом апарату Голованівської РВА, посадові обов`язки якої є абсолютно тотожними тим, які виконувала позивач до звільнення з посади начальника відділу управління персоналом.

Отже, позовні вимоги в частині відповідача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини 6 статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з частиною 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

У постанові від 21.05.2014 року у справі №6-33цс14 Верховний Суд України зазначив, що у разі встановлення факту звільнення без законної підстави або з порушенням передбаченого законом порядку суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

У ході розгляду справи суд установив, що позивача без законної підстави звільнено з посади начальника відділу управління персоналом апарату із припиненням державної служби 02 вересні 2022 року, який був останнім днем її роботи, тому вона підлягає поновленню на державній службі з 03 вересня 2022 року, а відтак в цій частині позовні вимоги також підлягають задоволенню частково.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу (ч. 2 ст. 235 КЗпП України).

Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, який застосовується зокрема у випадках вимушеного прогулу.

Відповідно до пунктів 2, 5, 8 цього Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

В матеріалах справи наявна довідка про доходи ОСОБА_1 №17 від 21.09.2022 року про заробітну плату позивача за останні 6 календарні місяці роботи перед звільненням, відповідно до якої розмір заробітку позивача у липні 2022 року склав 9817,71 грн., у серпні 2022 року склав 15572,00 грн. Середньоденна заробітна плата, розрахована із кількості робочих днів за ці два місяці (41 днів) становить 619,29 грн. (25390,71/41).

Вимушений прогул позивача у період з 03.09.2022 року по 21.10.2022 року складає 35 робочих днів, тому середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 21675,15 грн. (619,29 грн. х 35 дні), вказана сума визначена без утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Кошти втраченого заробітку за час вимушеного прогулу позивача слід стягнути на її користь з Голованівської районної військової адміністрації Кіровоградської області, у штаті якої позивач проходила службу та отримувала заробітну плату.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини 1 статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

При цьому законодавчо неврегулюване питання, за який місяць необхідно розраховувати суму в межах стягнення до негайного виконання. Суд вважає за необхідне стягнути суму заробітної плати в межах суми, присудженої до стягнення за один місяць, що передував місяцю винесення судового рішення (серпень 2022 р.), а відтак судове рішення в частині суми стягнення середньої плати в розмірі 13624,38 грн. (22 роб.дні х 619,29) та поновлення позивача на посаді підлягають негайному виконанню. Сума стягнення середньої плати з розмірі 13624,38 грн. визначена без утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частинами 1, 3 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 134 КАС України ("Витрати на професійну правничу допомогу") витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).

Як вказала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Представник позивача на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу адвоката надав такі документи: договір про надання професійної правничої допомоги від 01.09.2029 року, укладений між адвокатом Голубенко Р.С. та Маліванчук І.В., розрахунок-фактура №9 від 12.09.2022 року, довідка №9 від 12.09.2022 року про отримання гонорару у розмірі 5000 грн. та акт наданих послуг від 12.09.2022 року.

У акті наданих послуг від 12.09.2022 року вказано найменування послуг, які було виконано: складання позовної заяви про скасування наказу та поновлення на роботі та представництво інтересів в суді 5000 грн.

Відповідач у відзиві та позов заперечував проти стягнення витрат на правову допомогу в сумі 5000 грн., зазначаючи, що розумною сумою буде 1000 грн. При цьому, представник позивача у відповіді на відзив вказав не неприпустимість зменшення суми витрат на правову допомогу, оскільки при визначенні розміру гонорару адвокат виходив із того, що адвокату, який проживав у м.Первомайськ Миколаївської області прибув до міста Голованівськ для укладення договору, вивчав та проводив правовий аналіз наданих документів, складав позовну заяву, надавав відповідь на відзив та приймав участь в судовому засіданні.

Суд вважає, що заявлена сума витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн. є адекватною, яка відповідає змісту наданих послуг до яких входило складання позовної заяви і надання відповіді на відзив та прийняття адвокатом особистої участі у двох судових засіданнях. А відтак судові витрати на правову допомогу в сумі 5000 грн. слід стягнути з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань.

Керуючись статтями 9, 90, 139, 143, 242-246, 250, 251, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Голованівської районної військової адміністрації Кіровоградської області задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Голованівської районної військової адміністрації від 01.09.2022 №65-к "Про звільнення ОСОБА_2 ".

Поновити ОСОБА_2 на державній службі на посаді завідувача сектору управління персоналом апарату Голованівської районної військової адміністрації Кіровоградської області з 03.09.2022 року.

Стягнути з Голованівської районної військової адміністрації Кіровоградської області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 21675,15 гривень з відрахуванням податків та зборів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на державній службі на посаді завідувача сектору управління персоналом апарату Голованівської районної військової адміністрації Кіровоградської області та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 13624,38 гривні з відрахуванням податків та зборів.

Стягнути на користь ОСОБА_2 судові витрати на оплату витрат на правову допомоги у розмірі 5000 гривень за рахунок бюджетних асигнувань Голованівської районної військової адміністрації Кіровоградської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Кіровоградський окружний адміністративний суд, у 30-денний строк, установлений статтею 295 КАС України.

Повний текс рішення суду виготовлено 26 жовтня 2022 року.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду Г.П. Казанчук