Справа № 640/30917/21
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2022-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2022 року м. Київ № 640/30917/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Клочкової Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом

товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр»

до Головного управління Держпродспоживслужби у Львівській області

про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (надалі - позивач), адреса: 01032, місто Київ, вулиця Саксаганського, будинок 133-А до Головного управління Держпродспоживслужби у Львівській області (надалі - відповідач), адреса: 79011, місто Львів, вулиця Д. Вітовського, будинок 18, в якій позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Держпродспоживслужби у Львівській області про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу № 0106 від 22 квітня 2021 року.

Підставою позову вказано порушення прав та інтересів позивача, внаслідок прийняття оскаржуваного рішення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що Головним управлінням Держпродспоживслужби у Львівській області не встановлено хто є власником та ким розміщувалась рекламна конструкція на інженерній споруді розміром 2,40 х 0,50 м. за адресою: місто Львів, вулиця Горської, 7, за встановлення якої винесено оскаржуване рішення.

Позивач наголошує, що обов`язковою передумовою для накладення стягнення на суб`єктів господарювання та посадових осіб, є те, що Головному управлінню Держпродспоживслужби у Львівській області необхідно було встановити власника розміщеної конструкції, який з порушенням законодавства її розміщував, наявність його волевиявлення на розміщення даної конструкцій отримання від нього документів, які підтверджують право власності на розміщену конструкцію.

В супереч наведених вимог, відповідач не з`ясував, хто самовільно розмістив зовнішню рекламу на інженерній споруді розміром 2,40 х 0,50 м. за адресою: місто Львів, вулиця Горської, 7 та хто є розповсюджувачем реклами, чи є позивач рекламодавцем, чи розповсюджувало рекламу товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр».

За твердженнями представника позивача, вказані обставини підлягали з`ясуванню відповідачем під час розгляду справи та прийнятті рішення № 0106 від 22 квітня 2021 року, оскільки позивач доводив, що він не є власником даної рекламної конструкції та реклами не розміщував. Не з`ясувавши цих обставин, Головне управління Держпродспоживслужби у Львівській області дійшло передчасного висновку щодо накладення штрафу на товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр».

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги наголошує на правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 826/14253/17 де зазначено, що саме лише порушення порядку розміщення рекламних оголошень певного змісту не є достатнім для притягнення до відповідальності особи, в інтересах якої ці оголошення були розміщені, якщо не встановлено, хто є рекламодавцем та що рекламу розповсюджує він самостійно.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що спірним рішенням про рекламу № 0106 від 22 квітня 2021 року до позивача застосовано санкцію у вигляді штрафу в розмірі 1 700,00 грн, саме за неподання на вимогу Держпродспоживслужби у Львівській області визначеної інформації.

За твердженнями представника відповідача, у даній справі підлягають перевірці обставини надання/ненадання позивачем на вимогу відповідача відповідної інформації, що і слугувало підставою для накладення штрафу на позивача, а тому, з огляду на те, що позивачем не було надано на вимогу відповідача інформації та документів про вартість розміщеної реклами, всупереч вимогам статей 26, 27 Закону України «Про рекламу», Головним управлінням Держпродспоживслужби у Львівській області було правомірно прийнято рішення про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу від 22 квітня 2021 року № 01106.

Окрім наведеного відповідач також зазначив, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань місцезнаходження відділення № 45 товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» зареєстроване за адресою: місто Львів, вулиця Горської, будинок 7, вид господарської діяльності відповідача, зокрема, за кодом КВЕД 64.92 «Інші види кредитування».

Таким чином, на переконання представника відповідача, позивач жодним чином не спростував тієї обставини, що у приміщенні за адресою: місто Львів, вулиця Горської, 7, саме позивач здійснює свою господарську діяльність, а не будь-яка інша особа.

Позивач надав суду відповідь на відзив, в якій заначив, що на вимогу контролюючого органу товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» надало вичерпні пояснення про неможливість надання інформації щодо вартості розповсюдження реклами та документів на її підтвердження, оскільки на інженерній споруді за адресою: місто Львів, вулиця Горська, 7, рекламна конструкція підприємством не розміщувалась та позивачу не належить.

Таким чином, за твердженнями представника позивача наведені в поясненні обставини, виключають наявність такої інформації та можливість вчинення товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» дій щодо її ненадання.

У поданій відповіді на відзив, позивач наголошує, що товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» діяло у відповідності з вимогами законодавства про рекламу, надавши відповідачу всю наявну інформацію про вчинення порушення та рекламну конструкцію та дії товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» обумовлені неможливістю надати інформацію та документи щодо вартості реклами за їх відсутності, а тому не містять складу порушення законодавства про рекламу, за вчинення якого передбачена відповідальність частиною 6 статті 27 Закону України «Про рекламу».

Позивач вказує, що твердження відповідача, що товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» не виконані вимоги закону та ненадані документи щодо вартості реклами, що є підставою для притягнення для відповідальності, не відповідають дійсності та можуть свідчити, що відповідачем належним чином не досліджені обставини вчинення порушення та інформація, надана позивачем, оскільки суб`єктами відповідальності за частиною 6 статті 27 Закону України «Про рекламу» є рекламодавці, виробники реклами та розповсюджувачі реклами, проте позивач не є суб`єктом відповідальності за вказаною статтею, оскільки не є власником реклами та не вчиняв жодної дії для її розповсюдження з порушенням закону.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив наступне.

З аналізу матеріалів справи судом встановлено, що на підставі подання Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради від 29 вересня 2020 року № 23/Р-18-1850 про порушення товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» Закону України «Про рекламу», а саме: самовільно встановлено спеціальну конструкцію зовнішньої реклами на інженерній споруді по вулиці Горської, 7, розмірами площини рекламної конструкції 2,40х0,50 м., Головне управління Держпродспоживслужби у Львівській області направило на адресу товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» вимогу від 13 листопада 2020 року № 07_4-12/7109 про надання належним чином завірених копій документів, а саме: свідоцтво про державну реєстрацію або виписки ЄДРПОУ; договір оренди приміщення чи документ на право власності або договір на право тимчасового користування місцем для розміщення рекламного засобу, договір з розповсюджувачем (рекламодавцем) реклами, акти виконаних робіт до нього; дозвіл на розміщення зовнішньої реклами (якщо такий є); документи щодо вартості розповсюдженої реклами, та /або виготовлення реклами, та/або вартості розповсюдження реклами; документи, що підтверджують факт оплати за виготовлену рекламу (макетів реклами тощо), акти виконаних робіт; інших документів, що мають відношення до справи та письмових пояснень по факту вчинення порушення законодавства про рекламу.

Також відповідач повідомив позивача, що розгляд справи про порушення законодавства про рекламу буде проведено 21 грудня 2020 року.

На вказану вимогу, товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» було надано письмове пояснення листом від 23 листопада 2020 року вих. № 1571, однак документів про вартість розміщеної реклами, які запросив відповідач, долучено не було, на розгляд справи про порушення законодавства про рекламу позивач не з`явився.

19 березня 2021 року Головним управлінням Держпродспоживслужби у Львівській області було складено протокол № 0098 про порушення відповідачем законодавства про рекламу, зокрема частини 2 статті 26 Закону України «Про рекламу» та листом № 07_4-12/1704 Головне управління Держпродспоживслужби у Львівській області повідомило позивача, що розгляд справи про порушення вимог частини 2 статті 26 Закону України «Про рекламу» буде проведено 22 квітня 2021 року. Позивач на розгляд вказаної справи не з`явився, участь уповноваженої особи не забезпечив.

08 квітня 2021 року Головним управлінням Держпродспоживслужби у Львівській області було прийнято рішення № 0105 про початок розгляду справи про порушення законодавства про рекламу щодо відповідача.

За порушення частини 2 статті 26 Закону України «Про рекламу», а саме: за неподання інформації щодо вартості розповсюдження реклами, рішенням Головного управління Держпродспоживслужби у Львівській області від 22.04.2021 року № 0106 на позивача накладено штраф у розмірі 1 700,00 грн.

Листом Головного управління Держпродспоживслужби у Львівській області від 22 квітня 2021 року № 07_4-12/2636 вказане рішення надіслано на адресу товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр».

Позивач, не погоджуючись з рішенням від 22 квітня 2021 року № 0106 про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу, вважаючи його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, звернувся до суду з даним позовом.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Закон України «Про рекламу» визначає засади рекламної діяльності в Україні, регулює відносини, що виникають у процесі виробництва, розповсюдження та споживання реклами.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про рекламу» контроль за дотриманням законодавства України про рекламу здійснюють у межах своїх повноважень, в тому числі, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, - щодо захисту прав споживачів реклами.

Статтею 1 Закону України «Про рекламу» визначено, що виробник реклами - особа, яка повністю або частково здійснює виробництво реклами; рекламодавець - особа, яка є замовником реклами для її виробництва та/або розповсюдження; розповсюджувач реклами - особа, яка здійснює розповсюдження реклами; зовнішня реклама - реклама, що розміщується на спеціальних тимчасових і стаціонарних конструкціях - рекламоносіях, розташованих на відкритій місцевості, а також на зовнішніх поверхнях будинків, споруд, на елементах вуличного обладнання, над проїжджою частиною вулиць і доріг.

Частиною 2 статті 26 Закону України «Про рекламу» визначено, що на вимогу органів державної влади, на які згідно із законом покладено контроль за дотриманням вимог законодавства про рекламу, рекламодавці, виробники та розповсюджувачі реклами зобов`язані надавати документи, усні та/або письмові пояснення, відео- та звукозаписи, а також іншу інформацію, необхідну для здійснення ними повноважень щодо контролю.

Крім того, відповідний орган державної влади має право: вимагати від рекламодавців, виробників та розповсюджувачів реклами усунення виявлених порушень вимог законодавства; вимагати припинення дій, що перешкоджають здійсненню державного контролю; надавати (надсилати) рекламодавцям, виробникам та розповсюджувачам реклами обов`язкові для виконання приписи про усунення порушень; приймати рішення про визнання реклами недобросовісною, прихованою, про визнання порівняння в рекламі неправомірним з одночасним зупиненням її розповсюдження; приймати рішення про зупинення розповсюдження відповідної реклами.

Органи державної влади зобов`язані повідомляти рекламодавців, виробників та розповсюджувачів реклами про розгляд справ про порушення ними вимог законодавства про рекламу не менше ніж за п`ять робочих днів до дати розгляду справи.

Відповідно до частини 2 статті 27 Закону України «Про рекламу» відповідальність за порушення законодавства про рекламу несуть:

1) рекламодавці, винні:

- у замовленні реклами продукції, виробництво та/або обіг якої заборонено законом;

- у наданні недостовірної інформації виробнику реклами, необхідної для виробництва реклами;

- у замовленні розповсюдження реклами, забороненої законом;

- у недотриманні встановлених законом вимог щодо змісту реклами;

- у порушенні порядку розповсюдження реклами, якщо реклама розповсюджується ними самостійно;

2) виробники реклами, винні у порушенні прав третіх осіб при виготовленні реклами;

3) розповсюджувачі реклами, винні в порушенні встановленого законодавством порядку розповсюдження та розміщення реклами.

Частиною 4 статті 27 вказаного Закону встановлено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, за поданням державних органів, зазначених у статті 26 цього Закону, або самостійно у випадках, передбачених цією статтею, крім тих, які віднесено виключно до компетенції Антимонопольного комітету України та які регулюються законодавством з питань авторського права та суміжних прав, накладає штрафи у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, на:

- рекламодавців за вчинення дій, передбачених пунктом 1 частини другої цієї статті, - у розмірі п`ятикратної вартості розповсюдженої реклами;

- виробників реклами за вчинення дій, передбачених пунктом 2 частини другої цієї статті, - у розмірі п`ятикратної вартості виготовлення реклами;

- розповсюджувачів реклами за вчинення дій, передбачених пунктом 3 частини другої цієї статті, - у розмірі п`ятикратної вартості розповсюдження реклами.

Частиною 6 статті 27 Закону України «Про рекламу» встановлено, що за неподання або подання завідомо недостовірної інформації щодо вартості розповсюдженої реклами та/або виготовлення реклами та/або вартості розповсюдження реклами центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, необхідної для здійснення ними передбачених цим Законом повноважень, на рекламодавців, виробників реклами та розповсюджувачів реклами накладається штраф у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, суб`єктом відповідальності за розповсюдження реклами може бути дві категорії осіб: 1) розповсюджувачі реклами, винні в порушенні встановленого законодавством порядку розповсюдження та розміщення реклами; 2) рекламодавці, винні у порушенні порядку розповсюдження реклами, якщо реклама розповсюджується ними самостійно.

Об`єктивна сторона правопорушення полягає в активних діях - розповсюджені або розміщенні реклами. При цьому для притягнення особи до відповідальності повинно бути доведено, що саме вона вчинила ці дії.

З матеріалів справи та як встановлено судом вище вбачається, що Головним управлінням Держпродспоживслужби у Львівській області було прийнято рішення № 0106 від 22 квітня 2021 року про накладання на товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» штрафу у розмірі 1 700,00 грн, у зв`язку із порушенням вимог частини 2 статті 26 Закону України «Про рекламу» за неподання у встановлений строк інформації щодо вартості розповсюдженої зовнішньої реклами за адресою: місто Львів, вулиця Горської, будинок 7.

Відповідно до частини 9 статті 27 Закону України «Про рекламу» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, може звертатися з позовом до суду щодо протиправних дій рекламодавців, виробників та розповсюджувачів реклами. Питання накладення уповноваженими особами Держспоживінспекції та її територіальних органів в Автономній Республіці Крим, областях, м. Києві та Севастополі (далі - територіальні органи) штрафів на рекламодавців, виробників і розповсюджувачів реклами за порушення законодавства про рекламу (крім штрафів, накладення яких належить виключно до компетенції Антимонопольного комітету і регулюється законодавством з питань авторського права та суміжних прав) регулює Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про рекламу, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 693 (надалі - Порядок № 693).

Пунктом 9 Порядку № 693 встановлено, що підставою для розгляду справи про порушення законодавства про рекламу (надалі - справа) є відповідний протокол, складений уповноваженою посадовою особою Антимонопольного комітету, Національної ради з питань телебачення і радіомовлення, Мінфіну, НКЦПФР або Держспоживінспекції та її територіальних органів.

Відповідно до пункту 11 Порядку № 693 за наявності ознак порушення законодавства про рекламу приймається рішення про початок розгляду справи.

Згідно з пунктом 12 Порядку № 693 справа розглядається у місячний строк з дня прийняття рішення про початок її розгляду.

Пунктом 13 Порядку № 693 передбачено, що посадові особи Держспоживінспекції та її територіальних органів, які розглядають справу:

- перевіряють відповідність реклами вимогам законодавства до змісту та достовірності реклами, порядку її виготовлення і розповсюдження;

- отримують документи, усні чи письмові пояснення, відео- та звукозаписи, а також іншу інформацію, що стосується порушень законодавства про рекламу;

- готують попередні висновки і вносять їх на розгляд Голови Держспоживінспекції, його заступників, начальників територіальних органів Держспоживінспекції, їх заступників.

Згідно з пунктом 14 Порядку № 693 Держспоживінспекція та її територіальні органи повідомляють рекламодавців, виробників та розповсюджувачів реклами про розгляд справи не пізніш як за три дні до дати розгляду, а у невідкладних випадках - не пізніш як за один день.

Відповідно до пункту 14 Порядку № 693 Держспоживінспекція та її територіальні органи повідомляють рекламодавців, виробників та розповсюджувачів реклами про розгляд справи не пізніш як за три дні до дати розгляду, а у невідкладних випадках - не пізніш як за один день.

Згідно з пунктом 16 Порядку № 693 справа розглядається за участю представника особи, щодо якої порушено справу. В разі його відсутності справу може бути розглянуто, якщо незважаючи на своєчасне повідомлення про місце і час розгляду справи не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення розгляду справи.

Відповідно до пункту 18 Порядку № 693 за результатами розгляду справи приймається рішення, що оформляється у двох примірниках, один з яких залишається у Держспоживінспекції або її територіальному органі, другий - у 10-денний строк надсилається особі, стосовно якої було прийнято рішення, або видається її представникові під розписку.

Отже, штрафні санкції до порушників законодавства про рекламу застосовуються на підставі рішення Держпродспоживслужби та її територіальних органів, яке приймається за наслідками розгляду справи про порушення законодавства про рекламу, підставою для початку розгляду якої, у свою чергу, є протокол про порушення законодавства про рекламу.

Наявність повноважень у Головного управління Держпродспоживслужби у Львівській області щодо прийняття оскаржуваного рішення представник позивача не заперечує, стверджуючи про його необґрунтованість в частині висновку про порушення товариством вимог частини другої статті 26 Закону України «Про рекламу» у зв`язку з ненаданням інформації про вартість розповсюдження реклами з порушенням вимог частини 1 статті 16 цього Закону.

Щодо доводів представника товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» про протиправність оскаржуваного рішення з огляду на те, що при його прийнятті уповноваженими особами Головного управління Держпродспоживслужби у Львівській області не було встановлено чи є назване товариство рекламодавцем чи розповсюджувачем вищевказаної реклами, тоді як воно не є власником і не розміщувало її, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вже було зазначено вище, у відповідності до приписів частини 2 статті 27 Закону України «Про рекламу» встановлено, що суб`єктом відповідальності за розповсюдження реклами може бути дві категорії осіб:

1) розповсюджувачі реклами, винні в порушенні встановленого законодавством порядку розповсюдження та розміщення реклами;

2) рекламодавці, винні у порушенні порядку розповсюдження реклами, якщо реклама розповсюджується ними самостійно.

В свою черг, в даному випадку суд вважає за необхідне звернути увагу, що Верховний Суд у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 826/14253/17 вказав на те, що об`єктивна сторона правопорушення полягає в активних діях - розповсюджені або розміщенні реклами. При цьому для притягнення особи до відповідальності повинно бути доведено, що саме вона вчинила ці дії.

Тобто, з викладеного вище висновку Верховного Суду можна прийти до висновку, що для притягнення особи за порушення законодавства про рекламу необхідно встановити наступні обставини: хто саме розмістив рекламу (рекламну конструкцію); хто є її розповсюджувачем реклами.

Тобто, в даному випадку стоїть встановлення питання чи є товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» рекламодавцем, чи дійсно йому належить вищевказана рекламна конструкція та розповсюджувало воно її.

Беручи до уваги викладене вище, суд звертає увагу, що Верховний Суд у вказаному вище судовому рішенні зазначив, що саме лише порушення порядку розміщення реклами не є достатнім для притягнення до відповідальності особи, в інтересах якої ця реклама, якщо не встановлено, хто є рекламодавцем та що рекламу розповсюджує він самостійно. Положення частини 2 статті 27 Закону України «Про рекламу» стосуються відповідальності, а тому не можуть тлумачитися розширено.

Суд критично сприймає доводи представника товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» щодо того, що при прийнятті оскаржуваного рішення службовими особами Головного управління Держпродспоживслужби у Львівській області не встановило чи є товариство рекламодавцем чи розповсюджувачем вищевказаної реклами, тоді як воно не є власником і не розміщувало її, оскільки факт самовільного встановлення позивачем рекламної конструкції на інженерній споруді по вулиці Горської, будинок 7, місто Львів (з порушенням статті 16 Закону України «Про рекламу») встановлений Департаментом економічного розвитку Львівської міської ради, що підтверджується його вимогою від 05 серпня 2020 року № 23/Р-18-1328 та поданням від 29 вересня 2020 року № 23/Р-18-1850, адресованими товариству з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» про усунення виявленого порушення.

Крім того, факт самовільного встановлення згаданої рекламної конструкції саме товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» відображено в поданні Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради від 29 вересня 2020 року № 23/Р-18-1850, адресованому Головному управлінню Держпродспоживслужби у Львівській області, в якому останнє повідомлене про порушення названим товариством вимог частини 1 статті 16 Закону України «Про рекламу» у зв`язку із самовільним встановленням рекламної конструкції на інженерній споруді по вулиці Горської, будинок 7, місто Львів та про невиконання товариством вимоги про усунення виявленого порушення.

Таким чином, саме на підставі вищевказаних вимоги та подання Головним управлінням Держпродспоживслужби у Львівській області встановлено факт самовільного встановлення товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» вищевказаної рекламної конструкції, що свідчить про те, що таке підприємство є суб`єктом відповідальності за порушення законодавства про рекламу, а саме за порушення встановленого законодавством порядку розповсюдження та розміщення реклами.

Крім того, суд вважає за необхідне зауважити, що товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» є власником та ліцензіатом знаку для товарів і послуг «Швидкогроші», відповідно має виключне право на використання вивіски з таким зображенням та використовує у своїй діяльності по території України такі вивіски з рекламними написами.

Вказані вище обставини неодноразово встановлювались у рішеннях судів, зокрема, у рішеннях Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 грудня 2020 року у справі № 826/4358/18, від 27 вересня 2021 року у справі № 640/7811/21, постанові Сьомого апеляційного адміністративного суду від 04 березня 2020 року у справі № 127/31720/19 та інші.

У відповідності до частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, враховуючи викладені вище обставини у їх сукупності, суд приходить до висновку, що саме позивач є рекламодавцем та розповсюджувачем такої реклами.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що позивачем не заперечується факт того, що ним ведеться господарська діяльність у приміщенні за адресою: місто Львів, вулиця Горської, будинок 7, під час розгляду судом даної справи, позивач жодним чином не спростував тієї обставини, що у приміщенні за адресою: місто Львів, вулиця Горської, 7, саме позивач здійснює свою господарську діяльність, а не будь-яка інша особа.

Таким чином, враховуючи всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Згідно з частиною 1 статті 9, статті 72, частин 1, 2, 5 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

А тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Інші доводи сторін не спростовують викладеного та не доводять протилежного.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати в цьому випадку стягненню не підлягають.

На підставі вище викладеного, керуючись статтями 2, 6-10, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до Головного управління Держпродспоживслужби у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення - відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова