Справа № 420/4745/22
Суддя: Радчук А.А.
Дата ухвалення: 2022-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4745/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Радчука А.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Виконавчого комітету Одеської міської ради (Думська площа, 1, м. Одеса, 65004, ), Одеської обласної ради (просп. Шевченка, 4, м. Одеса, 65032, ), Головного управління пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65107, ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Одеської міської ради, Одеської обласної ради, Головного управління пенсійного фонду України в Одеській області, в якій, з урахуванням уточнень, позивач просить:

визнати бездіяльність посадових осіб Одеської міської ради щодо не розгляду заяв ОСОБА_1 про визнання її реабілітованою особою та не видання ОСОБА_1 посвідчення реабілітованої особи, не розгляд заяви про призначення уповноваженого органу міської ради для перевірки наявності всіх наданих документів та визначення розміру компенсації і надіслання документів до Одеської обласної ради про прийняття рішення щодо виплати ОСОБА_1 грошової компенсації;

зобов`язати виконавчий комітет Одеської міської ради призначити уповноважений орган Одеської міської ради для перевірки наявності всіх наданих ОСОБА_1 документів та визначення розміру компенсації, видати посвідчення реабілітованої особи;

визнати бездіяльність посадових осіб Одеської обласної ради в частині невизнання ОСОБА_1 жертвою політичних репресій та невиплату грошової компенсації за перебування в місцях позбавлення волі та на засланні;

зобов`язати Одеську обласну раду провести розрахунок грошової компенсації та виплатити ОСОБА_1 всю суму грошової компенсації в розмірі 60 х 6500 =390 000 (триста дев`яносто тисяч) грн., одноразово;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області провести розрахунок виплати ОСОБА_1 пенсії з урахуванням років знаходження на засланнi та місцях позбавлення волі, з урахуванням інфляції, починаючи з 1993 року.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач неодноразово зверталася з заявами в різні державні установи, у тому числі до регіональної комісії з питань поновлення прав реабілітованих Одеської міської ради про визнання її особою, яка є потерпілою від репресій комуністичного тоталітарного режиму в період 1917-1991 років, встановити розмір виплати компенсації та видачу посвідчення потерпілої від репресій комуністичного тоталітарного режиму в період 1917-1991 років.

Позивач зазначає, що її заяви не були належним чином розглянуті комісіями з питань поновлення прав реабілітованих як Одеської міської ради, так і Одеською обласної ради. Крім того, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області не провело позивачу перерахування пенсії, як особі, яка потерпіла від політичних репресій. Також позивачу не були надані пільги по комунальним послугам.

Разом з цим, Національна комісія України з реабілітації у листі до ОСОБА_1 , від 20.07.2020 р. за №349 зазначила, що згідно діючому законодавству України ОСОБА_1 є реабілітованою особою».

При цьому позивач зазначає, що Одеська міська рада не видала їй посвідчення реабілітованої особи.

При таких обставинах ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом, яким просила суд зобов`язати відповідачів видати їй посвідчення жертви політичних репресій та зобов`язати надіслати документи щодо прийняття рішення про виплату грошової компенсації, зобов`язати здійснити розрахунок та виплату грошової компенсації, стягнути матеріальну та моральну шкоду.

09.07.2021 року Приморським районним судом м. Одеси було відкрите провадження у справі згідно позовної заяви ОСОБА_1 22 листопада 2021 року Приморський районний суд задовольнив заяву представника Одеської міської ради про закриття провадження по справі та провадження по справі закрив у зв`язку з непідсудністю справи Приморському районному суду м. Одеси.

При таких обставинах позивач зазначає, що вона вимушена звернутися до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом про виплату компенсації за час перебування на засланні та в місцях позбавлення волі, стягнення моральної та матеріальної шкоди, а також до Головного управління пенсійного фонду в Одеській області з позовом про перерахунок пенсії із зарахуванням до пенсійного стажу строку знаходження на спецпоселенні та місцях позбавлення волі.

В обґрунтування позивач зазначає, що Одеською обласною радою ОСОБА_1 була надана відповідь листом від 04.10.2021 року №В-333/21, у якому рекомендовано позивачу звернутися для розгляду заяви про виплату компенсації до виконавчого комітету Одеської міської ради, у зв`язку з п. 6 Положення щодо виплати компенсації, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 19.05.2021 року за №535. Обласна рада зазначила, що ОСОБА_1 повинна звернутися з заявою про відшкодування грошової компенсації як реабілітована особа за місцем проживання до Одеської міської ради. Міська рада на протязі трьох робочих днів перевіряє наявність усіх документів, визначених Положенням та приймає рішення щодо виплати грошової компенсації, посилаючись на п. 10 вказаного положення.

В свою чергу, Міська рада робить висновок, що вказані факти свідчать про те, що обласна рада не допускала бездіяльності стосовно наданих відповідей позивачу. Крім того, обласна рада вказує на ст.. 6 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 рр.», що реабілітованим видається посвідчення єдиного зразка, затвердженого Кабінетом Міністрів України. Тому Одеська обласна рада не допустила будь- яки порушень щодо задоволення моєї заяви про виплату компенсації та відшкодування шкоди

ОСОБА_1 зазначає, що Одеська міська рада та комісія з питань поновлення прав реабілітованих Одеської міської ради безпідставно відмовляли позивачу в розгляді питання про визнання позивача жертвою політичних репресій. При таких обставина, позивач до цього часу не отримала посвідчення жертви політичних репресій та компенсацію за незаконне знаходження в спец.поселенні та відбування покарання.

При цьому позивач зазначає, що її заяви та клопотання не були розглянуті міською радою. Комісія з питань поновлення прав реабілітованих Одеської міської ради в порушення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 рр.» та Закону України №2325-VIII від 13.03.2018 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» належним чином не розглядала питання про визнання позивача жертвою політичних репресій та виплату компенсації. Незважаючи на те, що були внесені зміни в законодавство у 2018 році, по даний час позивач не отримала посвідчення жертви політичних репресій, у зв`язку з чим не була включена в реєстр осіб, які мають право на пільги.

Міська рада та її органи до цього часу не зробили висновок про виплату ОСОБА_1 компенсації за знаходження в місцях позбавлення волі та засланні. Також обласна рада та комісія Одеської обласної ради народних депутатів з питань відновлення прав реабілітованих на звернення-заяви позивача вказувала, що ОСОБА_1 не має права згідно Закону України від 17.04.1991 року «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» та отримання будь-яких пільг.

Крім того, до цього часу Одеська обласна рада не розглянула заяви позивача про виплату їй компенсації за період знаходження ОСОБА_1 в місцях позбавлення волі та на засланні. А також, починаючи з 1993 року Одеська обласна рада відмовляла ОСОБА_1 у визнанні жертвою політичних репресій, безпідставно зобов`язувала отримати довідку в суді Киргизької республіки про реабілітацію, а також направляла листи до Верховного Суду Киргизької Республіки про видачу довідки про реабілітацію, у той час, коли Верховний Суд Киргизької Республіки та інші Верховні Суди не видають будь-які довідки, а приймають рішення, які є обов`язковими до виконання для всіх фізичних та юридичних осіб.

Також Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області заяви позивача про включення в пенсійний стаж для призначення пенсії знаходження ОСОБА_1 в місцях позбавлення волі та на засланні незаконно відмовляла, а також відмовляла і у перерахунку пенсії. До цього часу рішення Головним управлінням пенсійного фонду в Одеській області не прийнято.

При таких обставинах позивач вважає, що посадові особи Одеської міської ради, Одеської обласної ради та Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області допустили бездіяльність при вирішенні питання про визнання ОСОБА_1 жертвою політичних репресій, віддачу свідоцтва репресованої особи, виплату компенсації та перерахунок пенсії та включення позивача в реєстр осіб, які мають право на пільги при сплаті комунальних послуг.

Позивач акцентує увагу на тому, що Одеська міська рада та Одеська обласна рада допустила грубе порушення норм пава, які регулюють захист прав реабілітованих.

В свою чергу, Головне управління пенсійного фону України в Одеській області допустило грубе порушення норм Закону України «Про пенсійне забезпечення». При таких обставинах пенсійний фонд повинен прийняти рішення про перерахунок пенсії позивача з урахуванням перебування в місцях позбавлення волі та на засланні, починаючи з 1997 року.

Ухвалою суду від 15.04.2022 року відкрито провадження по справі.

06.05.2022 року до суду від Виконавчого комітету Одеської міської ради надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначивши наступне

Позивач просить ухвалити рішення, яким визнати бездіяльність посадових осіб Одеської міської ради протиправною, проте, ані Одеську міську раду, ані її конкретних посадових осіб позивач не визначає відповідачами у цій справі. Наділення внщенаведених суб`єктів статусом відповідачів не вбачається і з ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 09.07.2022 року у справі № 522/12458/21 про відкриття провадження у справі та ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 15.04.2022 року про прийняття до розгляду позовної заяви ОСОБА_1 .

Відповідач звертає увагу, що Одеська міська рада, до посадових осіб якої позивачем заявлено частину позовних вимог, та Виконавчий комітет Одеської міської ради є самостійними суб`єктами владних повноважень та органами місцевого самоврядування, що є окремими юридичними особами, наділеними власними повноваженнями.

Стосовно суті позовних вимог відповідач зазначає, що у своїй позовній заяві ОСОБА_1 просить зобов`язати Виконавчий комітет Одеської міської ради призначити уповноважений орган Одеської міської ради для перевірки наявності всіх наданих документів та визначення розміру компенсації, видати посвідчення реабілітованої особи.

Разом з цим, Рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради від 22.07.2021 року № 228 «Про визначення Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради уповноваженим органом з питань видачі посвідчень реабілітованим особам, які мають право на пільги та компенсації, встановлені законом України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» повноваження щодо видачі посвідчень реабілітованим особам покладено па Департамент праці та соціальної політики Одеської міської пади.

При цьому, Виконавчий комітет Одеської міської ради звертає увагу на те, що самою ОСОБА_1 до позовної заяви додано копію посвідчення реабілітованої особи від 28.01.2021 року №1, виданого уповноваженим на це виконавчим органом Одеської міської ради, що само по собі спростовує доводи та вимоги позовної заяви.

Із зазначеним посвідченням позивач може звернутися для отримання грошової компенсації. Уповноваженим виконавчим органом Одеської міської ради, на якого покладено функції з перевірки повноти документів, поданих разом із заявою про виплату компенсації, є Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради.

Окремо відповідач зауважує щодо листа ОСОБА_1 від 14.02.2022 року, адресованого Виконавчому комітету Одеської міської ради, копія якого додана позивачем до «адміністративного позову (уточнення та зміна позовних вимог)». Так, відповідно до листа Департаменту з питань звернень громадян Одеської міської ради від 02.05.2022 року № 12-10/37 у комп`ютерній базі департаменту відсутня заява ОСОБА_1 від 14.02.2022 року, тоді як жодних доказів надсилання на адресу виконавчого органу міської ради, а також отримання останнім такої заяви позивачем до суду не надано.

Вищенаведені обставини свідчать про безпідставність та необґрунтованість заявленого позову, в задоволенні якого має бути відмовлено.

24.05.2022 року до суду від представника позивача надійшли письмові пояснення на відзив Виконавчого комітету Одеської міської ради (які за своєю суттю суд кваліфікує як відповідь на відзив) в яких додатково зазначено, що представник відповідача стверджує, що позивач не зверталась з заявою до Виконавчого комітету Одеської міської ради з заявою про проведення розрахунку виплати компенсації, тому Виконавчий комітет Одеської міської ради про проведення розрахунку не надсилалась, доказів до суду не надано (мовою оригіналу).

Представник відповідача не звернув увагу на рішення Одеського окружного адміністративного суду (справа №420/5367/18) від 14.12.2018 року, з якого вбачається, що судом встановлено: « 19.01.2017 року позивач звернулась до управління соціального захисту населення в Малиновському районі міста Одеси про зарахування їй до стажу роботи для отримання пенсії..., видати посвідчення потерпілої особи... Через рік 05.02.2018 року позивач звертається із заявою повторно, просить повторно визнати її потерпілою особою. 21.08.2018 року та 10.09.2018 року позивачка направляла заяви в комісію ОМР. 09.02.2018 року комісія ОМР повідомила що не може розглядати заяву ОСОБА_1 про видачу їй посвідчення реабілітованого.

Щодо листа Департаменту з питань звернень громадян Одеської міської ради від 02.05.2022 року № 12-10/37 у поясненнях зазначено, що зі змісту даного листа вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово зверталась до Одеської міської ради та Виконавчого комітету Одеської міської ради щодо видачі посвідчення та виплати компенсації.

Вказаний лист свідчить, що департамент не всі листи та заяви ОСОБА_1 реєстрував. Якщо заява ОСОБА_1 про видачу свідоцтва реабілітованої не була належним чином написана то виконавчий комітет повинен був повернути заяву та роз`яснити в якій формі повинна бути заява.

При цьому Виконавчий комітету Одеської міської ради та його представники зловживають наданими їм правами. Про це свідчить заява представника Виконавчого комітету Одеської міської ради до Приморського районного суду м. Одеси про закриття провадження по справі за позовом ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 03.06.2022 року витребувано у Одеської міської ради матеріали по заявам ОСОБА_1 , у тому числi i копії матеріалів комісії Одеської міської ради, витребувано у Одеської обласної ради матеріали по заявам ОСОБА_1 , у тому числi i копії матеріалів комісії з питань відновлення прав реабілітованих Одеської обласної ради, витребувано у Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області матеріали по розгляду заяв ОСОБА_1 .

15.06.2022 року до суду від Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області надійшли матеріали по розгляду заяв ОСОБА_1 .

07.07.2022 року до суду від Виконавчого комітету Одеської міської ради надійшли заперечення в яких додатково зазначено, що у своїй позовній заяві ОСОБА_1 просить «зобов`язати виконавчий комітет Одеської міської ради призначити уповноважений орган Одеської міської ради для перевірки наявності всіх наданих мною документів та визначення розміру компенсації, видати посвідчення реабілітованої особи».

Наведену позовну вимогу позивач обгрунтовує тим, що 14.02.2022 року ОСОБА_1 звернулася на адресу Виконавчого комітету Одеської міської ради із заявою про виплату грошової компенсації, однак наведена заява не була, нібито, належним чином розглянута виконавчим органом міської ради.

У той же час, у відзиві на позовну заяву Виконавчий комітет Одеської міської ради наголошував про те, що відповідно до листа Департаменту з питань звернень громадян Одеської міської ради від 02.05.2022 року №12-10/57 у комп`ютерній базі даних департаменту відсутня заява ОСОБА_1 від 14.02.2022 року, тоді як жодних доказів надсилання на адресу виконавчого органу міської ради, а також отримання останнім такої заяви, позивачем до суду не надано.

Втім, не надаючи жодного доказу, який би вказував на те, що такий лист дійсно направлявся на адресу відповідача у справі, а, тим більше, був триманий останнім, ОСОБА_1 лише безпідставно посилається на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.12.2018 року у справі № 420/5367/18, тоді як обставини, які встановлені останнім під час розгляду справи у 2018 році ніяким чином не стосуються заяви позивача, нібито поданої у 2022 році.

При цьому, посилання позивача на те, що Департаментом з питань звернень громадян Одеської міської ради реєструються не усі заяви ОСОБА_1 ґрунтується виключно на власних суб`єктивних твердженнях, не підкріплених жодними доказами.

ОСОБА_1 продовжує ототожнювати Одеську міську раду та Виконавчий комітет Одеської міської ради, а тепер ще і Управління соціального захисту населення в Мадиновському районі міста Одеси.

Акцентуємо увагу на тому, вказані вище органи місцевого самоврядування є окремими органами місцевого самоврядування, які здійснюють покладені нормами чинного законодавства окремі конкретно визначені для кожного суб`єкта повноваження.

Виконавчий комітет Одеської міської ради звертає увагу на те, що позивачем жодним чином не спростовано те, що звертаючись із позовною вимогою про зобов`язання Виконавчий комітет Одеської міської ради призначити уповноважений орган Одеської міської ради для перевірки наявності всіх наданих документів та визначення розміру компенсації, видати посвідчення реабілітованої особи, ОСОБА_1 разом із позовною заявою надає копію посвідчення реабілітованої особи від 28.01.2021 року №1, виданого уповноваженим виконавчим органом міської ради.

Крім того, позивач проігнорував наявність визначеного уповноваженого органу Одеської міської ради для перевірки документів, на підставі яких призначається компенсація та не надав жодного доказу, який би вказував на звернення ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради з метою вирішення порушеного позивачем питання.

07.07.2022 року та 28.07.2022 року від Виконавчого комітету Одеської міської ради надійшли до суду докази на виконання ухвали суду від 03.06.2022 року.

01.08.2022 року до суду надійшов відзив від Одеської обласної ради, в якому відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що у своїй позовній заяві позивач просить визнати бездіяльність посадових осіб Одеської обласної ради в частині невизнання позивачки жертвою політичних репресій та невиплати грошової компенсації за перебування в місцях позбавлення волі та на засланні, а також зобов`язати Одеську обласну раду провести розрахунок грошової компенсації та виплатити суму грошової компенсації в розмірі 390 000 (триста дев`яносто тисяч) грн. одноразово, проте конкретних посадових осіб обласної ради позивач не визначає відповідачами у цій справі.

Відповідач звертає увагу суду на те, що ОСОБА_1 декілька раз зверталась до Одеської обласної ради з проханням виплатити «компенсацію за знаходження в місцях позбавлення волі та на засланні, а також сприяти перерахунку пенсії з включенням в пенсійний стаж її знаходження в місцях позбавлення волі та на засланні», посилаючись на Положення щодо виплати компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим особам, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 19 травня 2021 року № 535.

На вказані листи позивачу були надані відповіді з роз`ясненням норм чинного на той час законодавства щодо процедури розгляду заяв про виплату компенсації особам реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917- 1991 років».

Зокрема, позивачу було роз`яснено, що відповідно до пункту 6 Положення щодо виплати компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим особам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19 травня 2021 року № 535, для отримання грошової компенсації реабілітована особа за місцем проживання подає до районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради (далі - уповноважений орган) заяву про виплату грошової компенсації.

Законодавець не наділяє обласну раду повноваженнями щодо розгляду заяв, передбачених вказаним вище Положенням щодо виплати компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим особам, а також повноваженнями щодо прийняття рішень про призначення або відмову у призначенні вказаної грошової компенсації.

Відповідач зазначає, що жодного листа від Одеської обласної державної адміністрації з приводу виплати грошової компенсації ОСОБА_1 на адресу обласної ради не надходило.

Крім того, позивач зверталась до комісії з питань поновлення прав реабілітованих при Одеській обласній раді у 2016 році та у 2018 році. На вказані листи комісією були надані відповіді.

Твердження позивача, що Одеська обласна рада не сприяла позитивному розгляду її заяв як Одеською міською радою, так і комісією з питань відновлення прав реабілітованих Одеської міської ради є безпідставним, оскільки чинним законодавством України не передбачено можливості обласній раді як органу місцевого самоврядування здійснювати будь-який вплив або контроль за діяльністю міських рад. Також між зазначеними органами відсутні відносини підпорядкованості та підзвітності.

Позивачем не наведено доказів, на підставі якого нормативно-правового акту обласна рада повинна проводити розрахунок грошової компенсації особам, реабілітованим згідно із Законом «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 року», оскільки відповідно до Положення про Департамент соціальної та сімейної політики Одеської обласної державної адміністрації, затвердженого розпорядженням голови обласної державної адміністрації від 06 лютого 2017 року №74/А-2017 (у редакції розпорядження голови обласної державної адміністрації від 12 березня 2021 року №237/од-2021) реалізацією заходів щодо соціального захисту жертв політичних репресій займається Департамент соціальної та сімейної політики Одеської обласної державної адміністрації, який не є структурним підрозділом обласної ради.

Крім того, на думку обласної ради, безпідставною є вимога позивача про виплату їй грошової компенсації на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 19 травня 2021 року № 535.

Відповідач звертає увагу суду на те, що у листі Національної комісії з реабілітації від 20 липня 2020 року № 349 зазначено, що ОСОБА_1 вже є реабілітованою (реабілітованою особою), що підтверджується довідкою УВС виконкому Гомельської облради Республіки Білорусь від 28 квітня 1993 року № 6/4-1.

Виходячи зі змісту правових норм статті 5 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», грошова компенсація виплачується особам, які відбували покарання у вигляді позбавлення волі або примусового поміщення у лікувальні заклади і згодом реабілітовані відповідно до цього Закону.

Відповідач зазначає, що позивач не відноситься до кола таких осіб, оскільки є реабілітованою за інших обставин, у зв`язку з чим норма статті 5 вказаного Закону не поширює свою дію на позивача.

При цьому, позивачем не наведено жодної норми закону, яка б була порушена Одеською обласною радою у спірних правовідносинах.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

ОСОБА_1 (дівоче прізвище ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_2 . Місце народження позивача згідно з паспортом с. Б-Кочіно Кочівського району Пермської області.

Згідно з довідками УВС виконкому Гомельської облради народних депутатів МВС Республіки Білорусь від 28.04.1993 року,24.12.1993 року, 28.04.1993 року ОСОБА_6 , ОСОБА_7 з 1931 року по 21.06.1947 року знаходились на спеціальному поселенні в селищі Усть-Онолва Кочевського району Пермської області та реабілітовані 15.04.1993 року. ОСОБА_1 народилась у родині спецпоселенців та проживала разом з батьками до 1947 року. Звільнені зі спецпоселення 21.06.1947 року.

У 1966 році позивач була засуджена за ст. 136-1 ч. 1 КК Киргизької Республіки до п`яти років позбавлення волі. Після відбуття 18.02.1971 року покарання виїхала до м. Одеси, де зареєструвала шлюб з ОСОБА_9 , змінила прізвище на ОСОБА_1 та мешкає до теперішнього часу у місті Одесі.

Постановою Президії Верховного Суду Киргизької Республіки від 17.07.1997 року за №9-29 вирок Сокулукського районного суду від 11.03.1966 року відносно ОСОБА_1 і ОСОБА_8 скасований за відсутністю в діях складу злочину.

Зазначені обставини також встановлені рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14.12.2022 року по справі №420/5367/18.

На протязі тривалого часу позивач неодноразово зверталась до Державних органів (Одеської міської ради, Одеської обласної ради, Одеської обласної державної адміністрації, Національної комісії України з реабілітації, Пенсійних органів) з приводу зарахування їй до стажу роботи для призначення пенсії строку незаконного відбування покарання, виплати компенсації за часи перебування під вартою, перерахунку пенсії, видачі посвідчення особи потерпілої від політичних репресій, тощо.

Листом від 24.09.2018 року Малиновське об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі на звернення ОСОБА_1 (повторно, неодноразово) щодо зарахування до стажу періоду перебування в місцях позбавлення волі у потрійному розмірі повідомлено, що зазначений період зараховується до трудового стажу за наявності документів про реабілітацію (довідки суду, органів прокуратури чи досудового розслідування про закриття кримінального провадження або довідки суду про ухвалення виправдувального вироку). В матеріалах пенсійної справи такі документи відсутні, а тому для врахування до страхового стажу періоду перебування в місцях позбавлення волі у потрійному розмірі законні підстави відсутні. Також позивача повідомлено про те, що у разі надання вказаних документів, перерахунок пенсії буде проведено у строку, визначені ч. 4 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а саме: з першого числа місяця в якому відбудеться звернення за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма документами буде подано до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо заяву з усіма документами буде подано після 15 числа.

Листом від 12.11.2018 року Малиновське об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі на звернення ОСОБА_1 повідомило, що на підставі наданої 22.10.2018 заяви та долучених до неї документів з 01.11.2018 проведено перерахунок пенсії з урахуванням часу відбування покарання з 18.02.1966 по 18.02.1971 у потрійному розмірі. Після проведеного перерахунку розмір вашої пенсії збільшився на 812,02 грн. Також у листі було зазначено детальний розрахунок суми пенсії.

Листом від 14.12.2018 року Малиновське об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі на звернення ОСОБА_1 надало відповідь в якій зазначило, що на підставі наданої 22.10.2018 заяви та долучених до неї документів з 01.11.2018 проведено перерахунок пенсії з урахуванням часу відбування покарання з 18.02.1966 10 18.02.1971 у потрійному розмірі. Після проведеного перерахунку розмір вашої пенсії збільшився на 812,02 грн. Також повідомлено, що для зарахування в кратному обчисленні часу проживання за місцем заслання батьків підстави відсутні.

Листом від 06.05.2019 року Малиновське об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі на звернення ОСОБА_1 надало відповідь, аналогічну за суттю відповідям, зазначеним у листах від 12.11.2018 року та від 14.12.2018 року.

Листом від 03.01.2020 року Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повідомило позивача, з посиланням на ст.. 1-1 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», що для перерахунку пенсії з урахуванням періоду з 06.10.1943 року по 21.06.1947 року підстав немає.

Національна комісія України з реабілітації у листі до ОСОБА_1 , від 20.07.2020 р. за №349 зазначила, що згідно діючому законодавству України ОСОБА_1 є реабілітованою особою».

Листом від 04.10.2021 року Одеська обласна рада повідомила ОСОБА_1 , що Обласною радою уважно розглянуто її звернення з проханням виплатити грошової компенсації на підставі Положення щодо виплати компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим особам, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 19 травня 2021 року № 535, а також сприяти перерахунку пенсії. ОСОБА_1 роз`яснено порядок звернення за отриманням компенсації та порядок вирішення зазначеного питання. Також у листі зазначено, що для розгляду заяви про виплату грошової компенсації на підставі Положення щодо виплати компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим особам необхідно звернутись до виконавчого комітету Одеської міської ради.

25.05.2021 року Одеська регіональна комісія з реабілітації Одеської обласної державної адміністрації видало на імя ОСОБА_1 довідку, в якій зазначила, що у 1966 році ОСОБА_1 засуджена Народним судом Сокульського району Киргизької РСР на 5 років позбавлення свободи за релігійну діяльність. Постановою Президії Верховного суду Киргизької Республіки від 17.07.1997 року справа припинена за відсутністю складу злочину. Цим документом ОСОБА_1 реабілітована . Також у довідці зазначено, що Національна комісія з реабілітації у листі до ОСОБА_1 вiд 20.07 2020 за № 349 зазначила, що згідно діючому законодавству України вона є реабілітованою особою.

28.01.2022 року Управлінням соціального захисту населення в Малиновському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради на ім`я ОСОБА_1 було видано тимчасове посвідчення реабілітованої особи №1, відповідно до якого пред`явник цього посвідчення має право на пільги та компенсації, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».

Одеська обласна рада листом від 31.01.2022 року повідомила ОСОБА_1 про результати розгляду звернення з проханням перевірити законність дій Одеської міської ради та Одеської обласної ради сприяти вирішенню питання про видачу посвідчення і виплату компенсації за незаконне перебування на засланні. Зокрема у листі зазначено, що обласна рада не наділена повноваженнями стосовно перевірки законності своїх дій та інших органів місцевого самоврядування. Крiм того, обласна рада не наділена повноваженнями щодо сприяння вирішенню питання про видачу посвідчення реабілітованої особи. Замовлення бланків посвідчення реабілітованої особи для мешканців Одеської області та м. Одеса здiйснюється обласною державною адміністрацією, а видача вказаного посвідчення проводиться за місцем проживання реабілітованої особи виконавчими органами відповідних сільських, селищних, міських рад. Також у листі зазначено, що обласна рада не наділена повноваженнями здійснювати будь-який вплив або контроль за дiяльнiстю мiських рад, зокрема в частині перевірки заяв реабілітованих осіб про виплату грошової компенсації, з підстав, викладених вище, тож вирішення порушеного у Вашому зверненні питання не належить до компетенції обласної ради.

Крім цього, позивачем до матеріалів справи додано заяву ОСОБА_1 від 14.02.2022 року, адресовану Виконавчому комітету Одеської міської ради, в якій ОСОБА_1 просить Виконавчий комітет Одеської міської ради призначити уповноважений орган мiської ради для перевірки наявності всіх наданих ОСОБА_1 документів, визначити розмір компенсації і надіслати до Одеської обласної ради для прийняття рішення щодо виплати ОСОБА_1 грошової компенсації.

Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд зазначає наступне.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.. 1 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», метою цього закону є відновлення історичної справедливості, встановлення порядку реабілітації репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, відновлення їхніх політичних, соціальних, економічних та інших прав, визначення порядку відшкодування шкоди, завданої таким особам унаслідок репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, недопущення повторення злочинів тоталітарних режимів.

Відповідно до ст. 1-1 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:

вислання - примусове виселення особи з місця її проживання з встановленням заборони на проживання у визначеній місцевості або примусове виселення чи переселення особи з місця її проживання в іншу місцевість або за межі СРСР;

заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення;

релігійний мотив - застосування репресій на підставі належності особи до релігійної течії чи наявності у неї релігійного (неатеїстичного) світогляду;

репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом;

члени сім`ї - чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю і були пов`язані спільним побутом.

Відповідно до ст. 1-2 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», реабілітованими визнаються особи:

1) які до 24 серпня 1991 року були обвинувачені або яким було призначено покарання за рішенням позасудового органу незалежно від діяння або мотивів обвинувачення чи призначення покарання;

2) стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів;

3) стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено недоведеність вини таких осіб у скоєнні злочину або адміністративного правопорушення;

4) які до 24 серпня 1991 року були арештовані, перебували під вартою і яким було пред`явлено обвинувачення за статтями законодавчих актів, передбачених пунктами 1-5, за законодавчими актами, передбаченими пунктами 6-14, за діяння, передбачені пунктами 15-22 статті 3 цього Закону, якщо справи проти таких осіб були припинені під час слідства, попереднього (досудового) слідства або закриті за відсутності події злочину, відсутності складу злочину, недоведеності участі особи у вчиненні злочину;

5) стосовно яких до 24 серпня 1991 року за рішенням іншого репресивного органу були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за недонесення (неповідомлення) про вчинення або підготовку до вчинення іншою особою діяння, за яке законодавством, що діяло до 24 серпня 1991 року, було передбачено кримінальну або адміністративну відповідальність, за умови що особа, якій призначено покарання за вчинення або підготовку до вчинення такого діяння, була реабілітована в установленому порядку.

Відповідно до ст. 1-3 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», потерпілими від репресій визнаються:

1) чоловік або дружина репресованої особи, який/яка на момент здійснення репресії перебували у шлюбі з репресованою особою;

2) діти репресованої особи, у тому числі усиновлені, які у віці до 18 років залишилися без батька, матері (усиновлювача) внаслідок здійснення репресій проти батька, матері (усиновлювача) або які народилися не пізніше ніж через 10 місяців з дня арешту батька, матері, або які народилися у місці позбавлення волі, на засланні, висланні під час перебування репресованої особи у місці позбавлення волі, на засланні, висланні, залишення репресованої особи для роботи у таборах Народного комісаріату внутрішніх справ у становищі вільнонайманого без права виїзду з прикріпленням до районів табору-будівництва, закріплення репресованої особи за будівництвом згідно з директивою Народного комісара внутрішніх справ та Прокурора СРСР від 29 квітня 1942 року № 185, або які народилися у матері, яку було примусово безпідставно поміщено до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, під час перебування матері у такому психіатричному закладі, або які у віці до 18 років перебували, незалежно від тривалості, у спецприймальниках чи розподільниках, спеціальних будинках малюка чи дитячих будинках репресивних органів, або які внаслідок здійснення репресії проти батька, матері були примусово позбавлені імен, включаючи родові імена;

3) інші особи, які на момент здійснення репресії спільно проживали, були пов`язані спільним побутом з репресованою особою або перебували на утриманні репресованої особи.

Відповідно до ст. 1-4 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», цей Закон у частині визнання реабілітованими, потерпілими від репресій поширюється на осіб, які належать до однієї з таких категорій осіб:

1) особи, зазначені у статтях 1-2, 1-3 цього Закону, якщо репресії стосовно таких осіб були здійснені на території України;

2) особи, зазначені у статтях 1-2, 1-3 цього Закону, які проживали на території України, незалежно від тривалості проживання, і виїхали або з незалежних від їхньої волі обставин були переміщені за межі території України, де стосовно них були здійснені репресії;

3) особи, зазначені у статтях 1-2, 1-3 цього Закону, інформація щодо здійснення репресій стосовно яких міститься в архівних кримінальних справах, інших носіях архівної інформації репресивних органів комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, архівних документах, що зберігаються в архівних установах України;

4) особи, зазначені у статтях 1-2, 1-3 цього Закону, які є громадянами України.

Норми статей 5 і 6 цього Закону поширюються на громадян України, крім випадків, передбачених частиною дев`ятою статті 6 цього Закону.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», формами репресій визнаються, серед іншого: 2) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі; 5) заслання; 6) вислання.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», ознакою здійснення репресій також є факт обвинувачення або призначення покарання особі до 24 серпня 1991 року у формі, визначеній статтею 2 цього Закону, за іншими законодавчими актами СРСР, УРСР (УСРР), інших союзних республік у складі СРСР, якщо в архівній кримінальній справі такої особи, інших носіях архівної інформації репресивних органів комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, архівних документах, інших документах та матеріалах міститься інформація про те, що таке обвинувачення або покарання було застосовано до особи з класових, національних, політичних, релігійних або соціальних мотивів.

Відповідно до положень ст. 5 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», встановити для осіб, які відбували покарання у вигляді позбавлення волі або примусового поміщення у лікувальні заклади і згодом реабілітовані відповідно до цього Закону, грошову компенсацію у розмірі однієї мінімальної заробітної плати за кожний місяць позбавлення волі, але не більш як 75 мінімальних заробітних плат. Одноразово як грошова компенсація реабілітованій особі виплачується до 15 мінімальних заробітних плат, а решта належних грошей - протягом наступних п`яти років. У разі можливості, на вимогу реабілітованого, вся нарахована грошова компенсація може бути виплачена одноразово. Виплата компенсації спадкоємцям не проводиться, крім випадків, коли компенсація була нарахована, але не отримана реабілітованим.

Порядок виплати компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим регулюється Положенням, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до положень ст. Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», реабілітованим громадянам відповідно до цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

Реабілітованим, які мають право на передбачені цим Законом пільги, видається посвідчення єдиного зразка, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Видача цього посвідчення проводиться за місцем проживання виконавчими органами відповідних сільських, селищних, міських рад, у тому числі обраними об`єднаними територіальними громадами.

Чинність статей 4, 5 та 6 цього Закону поширюється на жертви політичних репресій, що були реабілітовані до прийняття цього Закону.

Так в позовній заяві позивач просить, серед іншого визнати бездіяльність посадових осіб Одеської міської ради щодо не розгляду заяв ОСОБА_1 про визнання її реабілітованою особою та не видання ОСОБА_1 посвідчення реабілітованої особи, не розгляд заяви про призначення уповноваженого органу міської ради для перевірки наявності всіх наданих документів та визначення розміру компенсації і надіслання документів до Одеської обласної ради про прийняття рішення щодо виплати ОСОБА_1 грошової компенсації.

Суд вважає такі вимоги технічною помилкою при виготовленні тексту позовної заяви ї розглядає їх в контексті визнання протиправною бездіяльності посадових осіб Виконавчого комітету Одеської міської ради, що додатково узгоджується зі змістом наступної вимоги, в якій позивач просить зобов`язати саме виконавчий комітет Одеської міської ради призначити уповноважений орган Одеської міської ради для перевірки наявності всіх наданих ОСОБА_1 документів та визначення розміру компенсації, видами посвідчення реабілітованої особи.

При цьому суд зазначає, що Рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради від 22.07.2021 року № 228 «Про визначення Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради уповноваженим органом з питань видачі посвідчень реабілітованим особам, які мають право на пільги та компенсації, встановлені законом України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» повноваження щодо видачі посвідчень реабілітованим особам покладено на Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради.

Як встановлено судом 28.01.2022 року Управлінням соціального захисту населення в Малиновському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради на ім`я ОСОБА_1 було видано тимчасове посвідчення реабілітованої особи №1, встановленого зразку, затвердженого Постановою КМУ від 19 травня 2021 р. № 535.

Відповідно до змісту зазначеного посвідчення від 28.01.2022 року №1, пред`явник цього посвідчення має право на пільги та компенсації, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».

При цьому, зазначене посвідчення було додано позивачем до позовної заяви.

З огляду на зазначене суд дійшов висновку, що відсутні підстави для визнання бездіяльності посадових осіб Виконавчого комітету Одеської міської ради щодо не розгляду заяв ОСОБА_1 про визнання її реабілітованою особою та не видання ОСОБА_1 посвідчення реабілітованої особи та зобов`язання Виконавчий комітет Одеської міської ради видати посвідчення реабілітованої особи.

Щодо визнання бездіяльності посадових осіб Виконавчого комітету Одеської міської ради щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення уповноваженого органу міської ради для перевірки наявності всіх наданих документів та визначення розміру компенсації і надіслання документів до Одеської обласної ради про прийняття рішення щодо виплати ОСОБА_1 грошової компенсації та зобов`язання виконавчий комітет Одеської міської ради призначити уповноважений орган Одеської міської ради для перевірки наявності всіх наданих ОСОБА_1 документів та визначення розміру компенсації суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 Положення щодо виплати компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим особам, затвердженого Постановою КМУ від 19 травня 2021 р. № 535 (далі - Положення 535), це положення визначає порядок виплати грошової компенсації особам, які відбували покарання у вигляді позбавлення волі (ув`язнення) або примусового поміщення у лікувальні заклади і згодом реабілітовані відповідно до статті 1-2 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" (далі - реабілітовані особи), та повернення будівель та іншого майна, вилучених під час репресій, або відшкодування їх вартості таким особам або їх спадкоємцям.

Відповідно до п. 2 Положення 535, грошова компенсація нараховується у розмірі однієї мінімальної заробітної плати за кожний місяць позбавлення волі, але не може перевищувати 75 розмірів мінімальної заробітної плати.

Сума до виплати обчислюється виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої відповідно до законодавства на момент прийняття рішення про виплату грошової компенсації.

Грошова компенсація за неповний місяць позбавлення волі (ув`язнення) або примусового поміщення у лікувальний заклад виплачується у розмірі однієї мінімальної заробітної плати.

Після нарахування грошової компенсації реабілітованій особі одноразово виплачується до 15 розмірів мінімальної заробітної плати, решта належних грошей - пропорційно щомісяця протягом наступних п`яти років.

За можливості на вимогу реабілітованої особи всю нараховану грошову компенсацію або її залишок може бути виплачено одноразово.

Відповідно до п. 6 Положення 535, для отримання грошової компенсації реабілітована особа за місцем проживання подає до районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради (далі - уповноважений орган) заяву про виплату грошової компенсації.

До заяви додаються копії:

паспорта громадянина України;

посвідчення реабілітованої особи;

довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи - для осіб, які перемістилися з тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях, Автономної Республіки Крим і м. Севастополя, з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення;

рішення Національної комісії з реабілітації про визнання особи реабілітованою (у разі наявності) - для громадян, які отримали статус реабілітованої особи після набрання чинності Законом України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" (далі - Закон);

посвідчення про реабілітацію та/або довідки, виданих відповідним органом республіки колишнього Союзу РСР або державним органом колишнього Союзу РСР, та документів, що підтверджують строк відбування покарання у вигляді позбавлення волі (ув`язнення) у місцях позбавлення волі або строк примусового поміщення у лікувальні заклади, - для осіб, які були реабілітовані в колишній Українській РСР або іншій республіці колишнього Союзу РСР, архівних довідок, виданих архівними установами (у разі потреби);

довідки, рішення або іншого документа про реабілітацію, виданих відповідним органом України, - для осіб, які були реабілітовані в Україні до набрання чинності Законом України від 13 березня 2018 р. № 2325-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" (у разі потреби).

Уповноважений орган протягом трьох робочих днів перевіряє наявність всіх документів, визначених цим пунктом, та надсилає їх до відповідної обласної, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій, Ради міністрів Автономної Республіки Крим для прийняття рішення щодо виплати грошової компенсації.

Відповідно до п. 9 Положення 535, підставою для відмови в реєстрації заяви реабілітованої особи або її спадкоємців, зазначених у пунктах 6 і 7 цього Положення, є:

1) недотримання строку подання заяви, передбаченого пунктом 7 цього Положення;

2) неподання документів, передбачених пунктами 6 і 7 цього Положення (зокрема рішення суду в разі встановлення факту належності майна реабілітованій особі або її спадкоємцям в судовому порядку);

3) закінчення строку дії звіту про оцінку майна, звіту з експертної грошової оцінки земельної ділянки (у разі наявності).

Відповідно до п. 10 Положення 535, протягом місяця з дня подання заяви та на підставі документів, визначених пунктом 6 цього Положення, обласна, Київська та Севастопольська міські держадміністрації, Рада міністрів Автономної Республіки Крим відповідно приймає рішення про призначення (відмову у призначенні) грошової компенсації та не пізніше ніж через п`ять робочих днів після його прийняття надсилає заявнику копію такого рішення.

З матеріалів справи вбачається що позивач має право на отримання грошової компенсації як особа, яка відбували покарання у вигляді позбавлення волі та реабілітована відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років".

Разом з цим чинним законодавством передбачено, шо передумовою для отримання відповідної компенсації є звернення до відповідного органу з заявою, до якої серед іншого додається посвідчення реабілітованої особи.

Відповідне посвідчення, як встановлено судом, позивачу було видано 28.01.2022 року.

При цьому, позивачем надано до суду заяву ОСОБА_1 від 14.02.2022 року, адресовану Виконавчому комітету Одеської міської ради, в якій ОСОБА_1 просить Виконавчий комітет Одеської міської ради призначити уповноважений орган мiської ради для перевірки наявності всіх наданих ОСОБА_1 документів, визначити розмір компенсації і надіслати до Одеської обласної ради для прийняття рішення щодо виплати ОСОБА_1 грошової компенсації.

Разом з цим позивачем не надано жодного доказу, який би вказував на те, що такий лист дійсно направлявся на адресу відповідача у справі, а, тим більше, був триманий останнім.

При цьому, на зазначеному листі також відсутня відмітка про його отримання Виконавчим комітетом Одеської міської ради.

Крім того, зі змісту листа Департаменту з питань звернень громадян Одеської міської ради від 02.05.2022 року № 12-10/37 вбачається, що у комп`ютерній базі департаменту відсутня заява ОСОБА_1 від 14.02.2022 року.

З огляду на зазначене суд дійшов висновку, що позивачем не було надано доказів на підтвердження того, що вона зверталась до Виконавчого комітету Одеської міської ради із заявою від 14.02.2022 року.

При цьому суд зазначає, що в даному випадку докази на підтвердження того, що позивач звертався до відповідача з відповідною заявою повинен надавати саме позивач.

Оскільки відповідне посвідчення позивачу було видано 28.01.2022 року, і після цього судом встановлено, що позивач не зверталася з заявою про виплату компенсації, суд дійшов висновку, що вимоги про визнання бездіяльності посадових осіб Виконавчого комітету Одеської міської ради щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення уповноваженого органу міської ради для перевірки наявності всіх наданих документів та визначення розміру компенсації і надіслання документів до Одеської обласної ради про прийняття рішення щодо виплати ОСОБА_1 грошової компенсації та зобов`язання виконавчий комітет Одеської міської ради призначити уповноважений орган Одеської міської ради для перевірки наявності всіх наданих ОСОБА_1 документів та визначення розміру компенсації не належать до задоволення.

Щодо вимоги про визнання бездіяльності посадових осіб Одеської обласної ради в частині невизнання ОСОБА_1 жертвою політичних репресій та невиплату грошової компенсації за перебування в місцях позбавлення волі та на засланні та зобов`язання Одеську обласну раду провести розрахунок грошової компенсації та виплатити ОСОБА_1 всю суму грошової компенсації в розмірі 60 х 6500 =390 000 (триста дев`яносто тисяч) грн., одноразово суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», прийняття рішень з питань визнання осіб реабілітованими або потерпілими від репресій здійснюється Національною комісією з реабілітації (далі - Національна комісія) за поданням регіональних комісій з реабілітації (далі - регіональні комісії).

Згідно зі статтею 7-1 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», завданнями Національної комісії є:

1) розгляд обґрунтованих пропозицій регіональних комісій щодо визнання (відмови у визнанні) осіб реабілітованими або потерпілими від репресій;

2) прийняття рішень про визнання (відмову у визнанні) осіб реабілітованими або потерпілими від репресій;

3) аналіз практики застосування державними органами, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами законодавства з питань реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років.

Пункт 1 розділу VI Положення про Національну комісію з реабілітації, затвердженого наказом Міністерства культури України від 25 жовтня 2018 року № 926, зазначає, що розгляд та прийняття рішення з питань визнання особи реабілітованою або потерпілою від репресій здійснюються Національною комісією на підставі обґрунтованих пропозицій регіональної комісії, які разом із заявою заявника, іншими документами, матеріалами та доказами (оригіналами або копіями), що досліджувалися під час попереднього розгляду, протоколом засідання регіональної комісії, а також електронною копією обґрунтованих пропозицій надсилаються регіональною комісією (далі - обґрунтовані пропозиції та матеріали).

З огляду на зазначене суд дійшов висновку, що чинне законодавство не наділяє обласну раду повноваженнями щодо розгляду, вивчення, дослідження доказів та перевірки заяв і документів заявників з питань визнання особи реабілітованою або потерпілою від репресій, а також прийняття відповідного рішення. Дослідження доказів, на підставі яких особа визнається реабілітованою або потерпілою від репресій, та прийняття відповідного рішення відноситься до компетенції Національної комісії з реабілітації.

При цьому чинне законодавство, зокрема Закон України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» та Положення щодо виплати компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим особам, затверджене Постановою КМУ від 19 травня 2021 р. № 535, не наділяє обласну раду повноваженнями щодо розгляду заяв щодо виплати компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим особам, а також повноваженнями щодо прийняття рішень про призначення або відмову у призначенні вказаної грошової компенсації.

З огляду на зазначене відсутні підстави для визнання бездіяльності посадових осіб Одеської обласної ради в частині невизнання ОСОБА_1 жертвою політичних репресій та невиплату грошової компенсації за перебування в місцях позбавлення волі та на засланні та зобов`язання Одеську обласну раду провести розрахунок грошової компенсації та виплатити ОСОБА_1 всю суму грошової компенсації в розмірі 60 х 6500 = 390 000 (триста дев`яносто тисяч) грн., одноразово.

Щодо вимоги про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області провести розрахунок виплати ОСОБА_1 пенсії з урахуванням років знаходження на засланнi та місцях позбавлення волі, з урахуванням інфляції, починаючи з 1993 року суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення», громадянам, необгрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі.

Відповідно до ч. 4 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», перерахунок призначеної пенсії, крім випадків, передбачених частиною першою статті 35, частиною другою статті 38, частиною третьою статті 42 і частиною п`ятою статті 48 цього Закону, провадиться в такі строки, зокрема: у разі виникнення права на підвищення пенсії - з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано ним до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо заяву з усіма необхідними документами подано ним після 15 числа;

Як встановлено судом, на підставі наданої 22.10.2018 заяви ОСОБА_1 та долучених до неї документів з 01.11.2018 позивачу проведено перерахунок пенсії з урахуванням часу відбування покарання з 18.02.1966 по 18.02.1971 у потрійному розмірі.

Таким чином відсутні підстави для зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області провести розрахунок виплати ОСОБА_1 пенсії з урахуванням років знаходження в місцях позбавлення волі, оскільки пенсія позивачу вже виплачується з зарахуванням до стажу років знаходження в місцях позбавлення волі у потрійному розмірі.

При цьому відсутні підстави для зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області провести такий перерахунок з 1993 року, оскільки пенсія перераховується відповідно до ч. 4 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що і було зроблено відповідачем.

Стосовно зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області провести розрахунок виплати ОСОБА_1 пенсії з урахуванням років знаходження на засланнi суд зазначає наступне.

Суд зазначає, що ст. 1-1 та ст. 1-3 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» визначено терміни "репресована особа" та "потерпілі від репресії".

При цьому як Закон України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» так і ст. 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» не містять положень щодо зарахування до стажу у потрійному розмірі потерпілим від репресій.

В даному випадку репресованими особами були батьки позивача, а вона є особою, потерпілою від репресій.

При цьому, ОСОБА_1 у період спецпоселення була малолітньою особою та не набула трудового стажу, тому відсутні підстави зарахування трудового стажу у потрійному розмірі.

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для пільгового обчислення періоду знаходження ОСОБА_1 на спецпоселенні та зарахування цього періоду до трудового стажу позивача.

З огляду на зазначене суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області провести розрахунок виплати ОСОБА_1 пенсії з урахуванням років знаходження на засланні.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

В процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що у задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 77, 139, 241-246, 250, 255, 263, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Виконавчого комітету Одеської міської ради (Думська площа, 1, м. Одеса, 65004, ), Одеської обласної ради (просп. Шевченка, 4, м. Одеса, 65032, ), Головного управління пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65107, ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст. ст. 293, 295 КАС України.

Суддя А.А. Радчук

.