Справа № 420/5436/22
Суддя: Радчук А.А.
Дата ухвалення: 2022-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5436/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2022 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Радчука А.А.,

розглянувши в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду в порядку спрощеного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , PНОКПП НОМЕР_1 ) до Міністерства внутрішніх справ України (вул. Богомольця, 10, м. Київ, 01024, ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, -

ВСТАНОВИВ :

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у сумі 67 116 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07.12.2018 у справі №815/1112/18 задоволено позов ОСОБА_1 до Управління МВС України на Одеській залізниці про звільнення з органів внутрішніх справ за п.64 «г» (через скорочення штатів) з 16.03.2018.

Позивач вказує, що на виконання зазначеного рішення суду наказом УМВС від 04.06.2020 №1о/c змінено підставу та дату його звільнення з OBC з 16.03.2018 та встановлено вислугу років - 16 років 07 місяців 03 дні. Проте, на день звільнення грошове забезпечення за період з 07.11.2015 по 16.03.2018, а також одноразову грошову допомогу при звільнені, йому не було виплачено, у зв`язку з чим, він звернувся до суду та постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2021 у справі №420/11900/20 визнано неправомірною бездіяльність УМВС України на Одеській залізниці щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 : грошового забезпечення за період з 19.10.2016 р. по 16.03.2018 р. у розмірі 87 563,68 грн., одноразової грошової допомоги при звільнені з органів внутрішніх справ у розмірі 40 311,91 грн. та вирішено стягнути з ГУНП в Одеській області на користь ОСОБА_1 : грошове забезпечення за період з 19.10.2016 р. по 16.03.2018 р. у розмірі 87 563,68грн., одноразову грошову допомогу при звільненні з органів внутрішніх справ у розмiрi 40 311,91 грн.

Позивач зазначає, що 09.07.2021 на виконання вищезазначеного судового рішення йому було виплачено, шляхом перерахування на картковий рахунок, заборгованість з грошового забезпечення та одноразова грошова допомога при звільненні, з урахуванням податків та зборів, у зв`язку з чим період затримки розрахунку при звільненні тривав з 04.06.2020 по 09.07.2021, тобто 400 днів.

Позивач вказує, що відповідно до довідки Управління МВС України на Одеській залізниці від 24.03.2016р. №8/80 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за період вересень - жовтень 2015 року становить 167,79грн. (10235,05грн. / 61 календарний день). Тому, на думку позивача, так як період затримки розрахунку становить 400 днів, то розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 67 116,00 грн. (400 x 167,79 = 67 116,00).

У зв`язку з тим, що в день звільнення позивача, належна йому сума з грошового забезпечення та одноразова грошова допомога при звільненні виплачені не були, позивач вважає, що він має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Ухвалою суду від 13.04.2022 року в задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору було відмовлено, позовну заяву залишено без руху, а позивачу надано строк на усунення недоліків.

20.04.2022 року до суду від представника позивача надійшла заява, якою недоліки позовної заяви було усунуто.

Ухвалою суду від 27.04.2022 року відкрито провадження по справі та повідомлено сторін, що суд розгляне справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк не скористався.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позивач проходив службу в органах внутрішніх справ з 13.08.2001 року по 16.03.2018 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07.12.2018 року у справі №815/1112/18 було задоволено у повному обсязі вимоги позивача, викладені у заяві від 12.03.2018, адресованій УМВС України на Одеській залізниці, а саме: звільнити ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ за п.64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ з 16.03.2018 року або будь-якої іншої дати, яка минула.

На виконання зазначеного рішення суду наказом УМВС України на Одеській залізниці від 04.06.2020 року №1о/с було звільнено майора поліції ОСОБА_1 (М-120583), старшого інспектора з пожежної безпеки відділу матеріального забезпечення Управління МВС України на Одеській залізниці за п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, з 16 березня 2018 року, з вислугою років на день звільнення у календарному обчисленні - 16 років 07 місяців 03 дні, яке у пільговому обчисленні складає 21 рiк 08 місяців.

У зв`язку із невиплатою позивачу грошового забезпечення за період з 07.11.2015 року по 16.03.2018 року та одноразової грошової допомоги при звільненні, позивач звернувся до суду.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2021 року у справі №420/11900/20 визнано неправомірною бездіяльність Управління Міністерства внутрішніх справ України на Одеській залізниці щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 19.10.2016 року по 16.03.2018 року у розмірі 87563,68 грн., одноразової грошової допомоги при звільнені з органів внутрішніх справ у розмірі 40311,91 грн., стягнуто з Головного управління Національної поліції в Одеській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 19.10.2016 року по 16.03.2018 року у розмірі 87563,68 грн., одноразову грошову допомогу при звільнені з органів внутрішніх справ у розмірі 40311,91 грн.

На виконання зазначеної постанови, як вбачається з виписки по рахунку ОСОБА_1 , перерахування грошових коштів на картковий рахунок позивача проведено 09.07.2021 року.

Вважаючи, що відповідачем грошове забезпечення за період з 19.10.2016 року по 16.03.2018 року та одноразова грошова допомога при звільнені з органів внутрішніх справ виплачені несвоєчасно, тобто не в день звільнення, у зв`язку з чим він має право на стягнення середнього заробітку за відповідний період затримки розрахунку при звільненні, позивач у 2021 році звернувся з адміністративним позовом до Одеського окружного адміністративного суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11.10.2021 року по справі №420/13997/21 було задоволено позовні вимоги в повному обсязі та зобов`язано Головне управління Національної поліції в Одеській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.06.2020 року по 08.07.2021 року у розмірі 67 116 грн. з вирахуванням із вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.02.2022 у справі №420/13997/21 було скасовано рішення першої інстанції за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, за участю третьої особи - Національної поліції України, про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, у зв`язку з тим, що колегія суду в ході апеляційного розгляду справи встановила, що позовні вимоги пред`явлено до неналежного відповідача і суд апеляційної інстанції позбавлений можливості залучити до участі у справі належного відповідача.

Крім того, колегією П`ятого апеляційного адміністративного суду у постанові від 24.02.2022 року у справі №420/13997/21 встановлено, що правонаступником Управління Міністерства внутрішніх справ України на залізничному транспорті є Мiнiстерство внутрiшнiх справ України. А також роз`яснено, що у позивача є право повторно звернутися за захистом своїх прав, свобод та інтересів у встановлений законом спосіб та до належного вiдповiдача.

Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що наказом від 04.06.2020 року позивача було звільнено з посади з 18.03.2016 року, проте в день звільнення йому не було виплачено грошове забезпечення за період з 19.10.2016 року по 16.03.2018 року та одноразову грошову допомогу, а розрахунок з ним проведено з затримкою лише 09.07.2021 року, вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач повторно звернувся до суду з даним позовом, але до іншого відповідача.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями статті 43 Конституції України закріплено право кожного громадянина на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він обирає. При цьому громадянам гарантується захист від незаконного звільнення, а право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України та судове рішення є обов`язковим до виконання.

Частиною 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016р. №1402-VIII та ч. 2 ст. 14 КАС України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі ст. 117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Судом встановлено, що наказом УМВС України на Одеській залізниці від 04.06.2020 року №1о/с позивача звільнено за п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, з 16 березня 2018 року.

Разом з цим, повний розрахунок з ним проведено 09.07.2021 року.

Враховуючи, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати грошового забезпечення.

Механізм обчислення середньої заробітної плати визначений Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок №100).

Пунктом 1 розділу 1 Порядок № 100 визначено, що цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках, зокрема, вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду; інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Відповідно до п.2 Порядку №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 5 Порядку №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Абзацом 1 пункту 8 Порядку №100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду у справі №420/11900/20 від 14.05.2021 року, серед іншого, визнано неправомірною бездіяльність Управління Міністерства внутрішніх справ України на Одеській залізниці щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 19.10.2016 року по 16.03.2018 року у розмірі 87563,68 грн., одноразової грошової допомоги при звільнені з органів внутрішніх справ у розмірі 40311,91 грн.

Крім того, зазначеною постановою суду встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача складає 167,79 грн.

Разом з цим, судом встановлено, що відповідно до довідки про середню заробітну плату ОСОБА_1 , видану управлінням МВС України на Одеській залізниці від 24.03.2016 року №8/80, заробітна плата ОСОБА_1 за період з вересня 2015 р. по жовтень 2015 р. склала 10238,05 грн., з яких 4708,87 грн. - за вересень 2015р., 5529,18 грн. - за жовтень 2015р.

Суд перерахував та встановив середньоденну заробітну плату ОСОБА_1 у розмірі 167,84 грн. (10 238,05 грн.(заробітної плата за два місяці) : 61 (число календарних днів за цей період).

Як вже було зазначено вище в день винесення наказу 04.06.2020, відповідачем не було виплачено всі суми, що підлягали виплаті при звільненні, а саме грошового забезпечення за період з 19.10.2016 року по 16.03.2018 року у розмірі 87 563,68 грн., одноразової грошової допомоги при звільнені з органів внутрішніх справ у розмірі 40 311,91 грн.

Виплата вказаних сум позивачу здійснена лише 09.07.2021, що підтверджується копією виписки з рахунку позивача.

Враховуючи дату винесення наказу про звільнення позивача зі служби (04.06.2020) та дату проведення остаточного розрахунку (09.07.2021), кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 399 днів.

Таким чином, сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні за період з 04.06.2020 по 08.07.2021 становить 66 968,16 грн. (167,84 грн. - середньоденний заробіток позивача * 399 днів).

Також, суд враховує, що стягуючи з відповідача на користь позивача вже після його звільнення зі служби суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.

Аналогічна правова позиція зазначена в п. 39-41 постанови Верховного Суду 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а.

На підставі вищезазначеного, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача шляхом стягнення з Міністерства внутрішніх справ України суми середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 04.06.2020 року по 08.07.2021 року у розмірі 66 968,16 грн. з вирахуванням із вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

У контексті оцінки кожного аргументу (доводу), наданого стороною, суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах Проніна проти України (пункт 23) і Серявін та інші проти України (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів і інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бендерський проти України від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем за звернення до суду з даним позовом було сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн., які належать до стягнення на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , PНОКПП НОМЕР_1 ) до Міністерства внутрішніх справ України (вул. Богомольця, 10, м. Київ, 01024, ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку задовольнити частково.

Стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.06.2020 року по 08.07.2021 року у розмірі 66 968 (шістдесят шість тисяч дев`ятсот шістдесят вісім) грн. 16 коп.

Стягнути з Міністерства внутрішніх справ України (вул. Богомольця, 10, м. Київ, 01024, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , PНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн. 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст. ст. 293, 295 КАС України.

Суддя А.А. Радчук