Справа № 420/12961/22
Суддя: Хурса О. О.
Дата ухвалення: 2022-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Хурси О.О., розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65107), Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (проспект Соборний, 158-Б, м. Запоріжжя, 69057) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якому позивач просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області про відмову у призначенні пенсії №72 від 24.08.2022;

зобов`язати ГУ ПФУ в Одеській області здійснити їй ОСОБА_1 , призначення та виплату пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п.3 ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» як водiю міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) великовагових автомобілів, зайнятих у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв 11.07.2022 року.

Також позивач просить суд звернути рішення до негайного виконання в межах одного місяця.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 17.08.2022 року він звернувся до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах згідно п. «з» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення». ГУ ПФУ в Запорізькій області за результатом розгляду вказаної заяви, прийнято рішення №72 від 24.08.2022, яким відмовлено в призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю у позивача визначеного віку, а саме 55 років.

Позивач вважає оскаржуване рішення протипранвим, оскільки на момент звернення до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою про призначення пільгової пенсії вік позивача становив 50 років та враховуючи рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 року по справі №1-5/2018, необхідно застосовувати ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», в редакції до внесення змін Законом України від 02.03.2015 року №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» після досягнення 50 років.

Ухвалою суду від 19.09.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою суду від 17.10.2022 року позов залишено без руху пілся відкриття провадження, надано строк на усунення недоліків позову.

Ухвалою суду від 20.10.2022 року продовжено розгляд справи №420/12961/22.

Ухвала суду від 19.09.2022 року доставлена до електронного кабінету ГУ ПФУ в Запорізькій області через підсистему «Електронний суд» - 15.09.2022 року. ГУ ПФУ в Запорізькій області у встановлений судом строк не надано до суду відзиву на позов, інших заяв та клопотань від ГУ ПФУ в Запорізькій області не надходило (згідно автоматизованої системи діловодства Одеського окружного адміністративного суду вхідної кореспонденції по справі станом 25.10.2022 року не зареєстровано).

Представник ГУ ПФУ в Одеській області надав до суду відзив на позов, у якому просив відмовити у задоволенні позову, оскільки положення п. «з» ст.13 Закону №1788 не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, адже з 11.10.2017 положення Закону №1788 в частині призначення пенсії за віком на пільгових умовах не застосовуються. Окрім того, будь-які закони та нормативно правові акти застосовуються виключно в частині, що не суперечить Закону №1058. Відтак, спірні правовідносини регулюються саме п.8 ч.2 ст.114 Закону №1038, відповідно до якого для призначення пенсії позивачу необхідно досягнути 55-річного віку.

При цьому, представник відповідача зазначає, що посилання позивача на рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 вiд 23.01.2020 є безпідставними, оскільки зазначене рiшення впливає виключно на Закон №1788, який не застосовувався та не повинен був застосовуватися при прийнятті ГУ ПФУ в Запорізькій області оскаржуваного рiшення.

До суду від представника позивача найшла відповідь на відзив, у якій ним підтримано позовні вимоги та зазначено про безпідставність доводів відповідача, з огляду на правову позицію Великої Палати Верхового Суду, викладеної у постанові від 03.11.2021 по справі №360/3611/20.

Справа розглянута у письмовому провадженні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (дівоче прізвище ОСОБА_2 ) згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 з 06.08.1992 року по теперішній час працює водієм трамваю в комунальному підприємстві «Одесміськелектротранс».

Згідно Довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній №15 від 15.08.2022, виданої комунальним підприємством «Одесміськелектротранс» ОСОБА_1 виконувала послуги по перевезенню пасажирів за професією водія трамваю 29 років та 9 місяців.

17.08.2022 року позивач звернулась до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

На момент звернення із вказаною заявою вік позивача становив 50 років 1 місць та 7 днів.

За принципом екстериторіальності заяву позивача розглянуто ГУ ПФУ в Запорізькій області, за результатом опрацювання якої, прийнято рішення №72 від 24.08.2022 про відмову в призначенні пенсії. Підставою для відмови визначено не досягнення позивачем віку, визначеного п.8 ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення», а саме - 55 років. При цьому, визначено, що страховий стаж заявника становить 34 роки 1 місяць 23 дня, стаж за вислугою років становить 28 років 5 місяців 20 днів.

Позивач, не погоджуючись з рішенням №72 від 24.08.2022, звернувся до суду з даним позовом.

Відсповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 68 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ (далі - Закон №1788-ХІІ) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV (далі - Закон №1058-ІV).

Закон №1788-ХІІ був введений в дію з 01.01.1992 року в частині норм, що стосуються призначення і виплати пенсій та коригування рівнів пенсій, призначених до введення цього Закону; з 01.04.1992 року в повному обсязі.

01.01.2004 року набув чинності Закон України №1058-ІV.

03.10.2017 року Верховною Радою України було ухвалено Закон України №2148-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», що доповнив Закон №1058-ІV розділом ХІV-1, який містить п. 2 ч. 2 ст. 114 такого змісту: «На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах».

Відповідно до ст.12 Закону №1788-ХІІ право на пенсію за віком мають чоловіки після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Натомість згідно п. «з» ст. 13 в редакції, чинній до внесення змін Законом №213-VІІІ на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: водії міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятих у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв:

- чоловіки після досягнення 55 років і при стажі роботи 25 років, в тому числі на зазначеній роботі не менше 12 років 6 місяців;

- жінки після досягнення 50 років і при стажі роботи 20 років, в тому числі на зазначеній роботі не менше 10 років.

Законом №213-VІІІ, який набрав чинності з 01.04.2015 року, збільшено раніше передбачений п. «з» статті 13 Закону №1788-ХІІ вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 50 років до 55 років.

Відповідно до п. 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020 по справі №1-5/2018 визнані такими, що не відповідають Конституції України, стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788-ХІІ зі змінами, внесеними Законом № 213-VІІІ .

Згідно з п. 3 резолютивної частини зазначеного рішення застосуванню підлягають ст. 13, ч. 2 ст. 14, п. «б» - «г» ст. 54 Закону №1788-ХІІ в редакції до внесення змін Законом №213-VІІІ для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, у тому числі жінки після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Таким чином, рішенням №1-р/2020 Конституційний Суд України визнав неконституційними окремі положення Закону №1788-ХІІ, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення рішення (п. 2 резолютивної частини Рішення). Одночасно Конституційний Суд України встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом № 213-VІІІ.

Відтак, на час виникнення спірних правовідносин Закон №1788-ХІІ, з урахуванням рішення №1-р/2020, встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, для жінок після досягнення 50 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в рішенні КСУ).

Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення №1-р/2020 з одного боку, та Законом №1058-ІV з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 50 років, тоді як другий у 55 років.

Тому, оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, суд дійшов висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року.

У зв`язку з цим між сторонами виник спір, оскільки позивач вважає, що під час призначення йому пенсії за віком на пільгових умовах відповідач повинен керуватися положення ст.13 Закону №1788-ХІІ у редакції, чинній до внесення змін Законом №213-VІІІ. Водночас пенсійний орган під час розгляду заяви позивачки про призначення їй пенсії керувався нормами ст.114 Закону №1058-ІV.

Частиною 5 статті 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Обставини цієї справи, склад її учасників, предмет спору та заявлені позовні вимоги вказують на те, що ця адміністративна справа є типовою справою, яка відповідає ознакам розглянутої зразкової адміністративної справи №360/3611/20.

Таким чином, визначаючись з тим, нормами якого саме закону слід керуватися під час призначення пенсії позивачу, суд враховує правову позицію, сформовану за результатами розгляду справи №360/3611/20.

Так, розглядаючи вказану справу, у постанові від 03.11.2021 року Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Тому застосуванню підлягають саме норми Закону №1788-ХІІ з урахуванням рішення №1-р/2020, а не Закону №1058-ІV.

Таким чином, оскільки ключовим для вирішення цієї справи є питання нормами якого саме закону слід застосовувати при призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, і цьому питанню вже надано оцінку Верховним Судом під час розгляду справи №360/3611/20, суд вважає обґрунтованими доводи позивача щодо застосування положень ст.13 Закону №1788-ХІІ в межах спірних правовідносин.

Так, відповідно до п. «з» ст. 13 Закону №1788-ХІІ на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: водії міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятих у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв жінки після досягнення 50 років і при стажі роботи 20 років, в тому числі на зазначеній роботі не менше 10 років.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що водії міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв), а саме жінки, які досягнули 50-річного віку, мають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах по Списку № 2 при стажі роботи 20 років, у тому числі на зазначеній роботі не менше 10 років.

Судом встановлено та не заперечується відповідачем, що на час звернення позивача за призначенням пільгової пенсії, йому виповнилося 50 років 1 місяць та 7 днів, страховий стаж роботи становив 34 роки 1 місяць 23 дня, у тому числі стаж за вислугу років - 28 років 5 місяців 20 днів.

Отже, як загального, так і спеціального стажу роботи позивача достатньо для призначення йому пенсії за віком на пільгових умовах, про що відповідачем зазначено у спірному рішенні; спір щодо цих обставин між сторонами відсутній. Натомість спірним питанням є досягнення позивачем віку, з якого можливе призначення пенсії на пільгових умовах.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відмова відповідача у призначенні пільгової пенсії за віком на підставі п. «з» ст. 13 Закону №1788-XII з посиланням на недосягнення позивачем пенсійного віку, визначеного ст. 114 Закону №1058-ІV, а саме 55 років, є протиправною.

Таким чином, позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області про відмову у призначенні пенсії №72 від 24.08.2022 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Обираючи належний спосіб захисту порушених прав позивача, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст.2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. Зобов`язуючи орган державної влади виконати свої дискреційні повноваження, суд встановлює справедливість та відновлює баланс взаємодії між суб`єктами владних повноважень та фізичними особами. Також суд унеможливлює виникнення вільного трактування та зловживання органами державної влади своїми дискреційними повноваженнями.

У разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта ухвалити рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та спрямований на недопущення свавілля в органах влади.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Олссон проти Швеції» від 24 березня 1988 року зазначив, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка викладена в постанові від 31 липня 2018 року у справі №820/4263/17.

Також, суд враховує, що згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика ЄСПЛ застосовується українськими судами як джерело права.

В рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява №38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Враховуючи досягнення позивачем віку 50 років, наявність у нього загального стажу роботи тривалістю 34 роки 1 місяць 23 дня, у тому числі стаж за вислугою років становить 28 років 5 місяців 20 днів, що є достатнім для призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. «з» ст.13 Закону №1788-XII, суд дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання ГУ ПФУ в Одеській області призначити і виплачувати позивачу пільгову пенсію за віком на підставі п. «з» ст. 13 Закону №1788-XII з 17.08.2022 року (дати звернення до територіального органу ПФУ).

При цьому суд враховує, що за висновком Верховного Суду, наведеним у постанові від 24.12.2019 року у справі №823/59/17, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Отже, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. А втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень може бути прийняття судом рішення не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.

У цій справі пенсійний орган не уповноважений на встановлення умов для призначення особі пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, натомість такі умови визначені законом, а при їх досягненні особа має право на відповідний вид соціального захисту.

Обраний судом у конкретному випадку спосіб захисту порушеного права позивача відповідає завданням адміністративного судочинства, вимогам справедливості й забезпечить ефективне поновлення прав позивача.

Разом з тим, суд вважає, що заява представника позивача про негайне виконання рішення задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 371 КАС України суд, який ухвалив рішення, за заявою учасників справи або з власної ініціативи може ухвалою в порядку письмового провадження або зазначаючи про це в рішенні звернути до негайного виконання рішення, зокрема, у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1 і 2 частини першої цієї статті.

Пунктом 1 частини першої статті 371 КАС України передбачено, що негайно виконуються рішення суду, зокрема, про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Таким чином рішення суду у цій справі має зобов`язальний характер, відсутні підстави для його негайного виконання на підставі п. 1 ч. 1 ст. 371 КАС України.

У відповідності до вимог частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням викладеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує наступне, відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір в сумі 992,40 грн.

Оскільки даний спір виник у зв`язку із прийняттям ГУ ПФУ в Запорізькій області спірного рішення, суд вважає, що на користь позивача слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 992,40 грн за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень ГУ ПФУ в Запорізькій області.

Керуючись статтями 72-74, 77, 139, 241-246, 250 КАС, суд,

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65107, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (проспект Соборний, 158-Б, м. Запоріжжя, 69057, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №72 від 24.08.2022 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пільгової пенсії за віком за пунктом «з» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити і виплачувати ОСОБА_1 пільгову пенсію за віком на підставі пункту «з» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 17.08.2022 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області судові витрати за сплату судового збору в розмірі 992,40 грн.

Рішення набирає законної сили у порядку ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст. 295-297 КАС України.

Суддя О.О. Хурса