Справа № 420/25920/21
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2022-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Аракелян М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Одеської обласної прокуратури (; вул. Пушкінська, 3, м. Одеса, 65026) про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середнього заробітку,-

ВСТАНОВИВ:

17 грудня 2021 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, у якому позивач просить суд:

відкрити провадження в даній адміністративній справі та розглянути її за правилами спрощеного позовного провадження;

визнати протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати (вихідної допомоги при звільненні у зв`язку із реорганізацією органу прокуратури);

зобов`язати Одеську обласну прокуратуру здійснити нарахування та виплатити заробітну плату (вихідну допомогу при звільненні у зв`язку із реорганізацією органу прокуратури) на користь ОСОБА_1 ;

стягнути з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги по день прийняття судом рішення.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями адміністративна справа №420/25920/21 розподілена на суддю Аракелян М.М.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що наказом Прокуратури Одеської області №2325-к від 20.10.2021р. її звільнено з посади прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації (п.п.2 п.19 Розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури») з 29.10.2021 року із посиланням на рішення п`ятнадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) №98 від 13.09.2021 року. Наказом від 20.10.2021р. вказано відділу фінансування та бухгалтерського обліку обласної прокуратури провести з позивачкою остаточний розрахунок та виплатити усі належні виплати при звільненні кошти. Проте при звільненні ОСОБА_1 їй не було виплачено вихідну допомогу, передбачену ст. 44 КЗпП України, що призвело до порушення її прав та законних інтересів. У зв`язку з невиплатою вихідної допомоги при звільненні, на думку позивачки, відповідач не провів з нею повного розрахунку у день звільнення, що з урахуванням приписів ст. 117 КЗпП України зумовлює необхідність стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позивачка вважає, що до підстав її звільнення застосовною є норма п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, оскільки відбулася реорганізація органу прокуратури, в якому вона працювала.

Ухвалою суду від 21.12.2021 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 20.01.2022 року.

Підготовче засідання, призначене на 20.01.2022 року не відбулось у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді та було перенесено на 16.02.2022 року.

21.01.2022 року відповідач подав суду відзив на позов та клопотання про зупинення провадження у справі, у задоволенні якого відмовлено ухвалою суду від 21.02.2022 року.

У відзиві на позову заяву Одеська обласна прокуратура, зокрема, зазначила, що Законом України Про прокуратуру № 1697-VII від 14.10.2014 р. визначено правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України. З урахуванням внесених до ст. 40 КЗпП України змін згідно Закону Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури №113-IX від 19.09.2019р. особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус. Закон України Про прокуратуру є спеціальним та визначає статус прокурорів. Оскільки ані спеціальними Законами України «Про прокуратуру» та №113-ІХ, ані ст.44 КЗпП України не передбачено виплату вихідної допомоги прокурорам, яких звільнено відповідно до п.п.2 п.19 розділу ІІ Закону України №113-ІХ, правових підстав для її виплати позивачці у відповідача не було Враховуючи, що виплата позивачу вихідної допомоги у разі звільнення не передбачена законодавством, на думку відповідача, відсутні підстави для стягнення на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за період затримки розрахунку.

Підготовче засідання 16.02.2021р. не відбулось у зв`язку з карантинними обмеженнями відповідно до Наказу Голови суду Глуханчука О.В. № 05-ОСДС від 31.01.2022 року.

Підготовче засідання у справі, призначене на 09 березня 2022 року не відбулось.

20.05.2022р. позивач подала суду клопотання, в якому просила суд розглянути справу №420/25920/21 за правилами спрощеного позовного провадження, надати можливість ознайомитися з відзивом на позов прокуратури Одеської області.

Ухвалою суду від 13.06.2022 року відмовлено у задоволенні клопотання позивачки про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

15.07.2022 року у справі призначено підготовче засідання на 04.08.2022 року.

27.07.2022 року ОСОБА_1 подала суду заяву, у якій зазначила, що ознайомилась із відзивом на позов та нею буде підготовлено відповідь на відзив.

29.07.2022 року позивач подала суду відповідь на відзив, в якій, зокрема, зазначила, що обмеження щодо застосування положень ст.44 КЗпП України до прокурорів, звільнених з посади з підстав, передбачених ст.51 ЗУ «Про прокуратуру» №1697-VII та п.19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення Закону №113-ІХ», як вказаними законами, так і КЗпП України не передбачені.

03.08.2022 року ОСОБА_1 подала Одеському окружному адміністративному суду клопотання, в якому просила провести підготовче засідання 04.08.2022 року у порядку письмового провадження та призначити розгляд справи по суті.

У підготовче засідання 04.08.2022 року сторони не з`явились; про дату, час та місце засідання були повідомлені.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 04.08.2022 року закрито підготовче провадження у справі, призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 30.08.2022 року, яке було перенесено на 20.09.2022 року у зв`язку із перебуванням судді Аракелян М.М. у відпустці.

Ухвала суду від 04.08.2022 року доставлена до електронного кабінету позивачки 04.08.2022 року (а.с.112).

Судове засідання, призначене на 20.09.2022 року не відбулось у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді та було перенесено на 13.10.2022 року.

У судове засідання 13.10.2022 року учасники справи не з`явились, були повідомлені про час та місце проведення судового засідання.

Позивач у судове засідання 13.10.2022 року не з`явилася, незважаючи на доставку судової повістки до її електронного кабінету 23.09.2022 року (а.с.124).

Керуючись ч.9 ст.205 КАС України судом було прийнято рішення продовжити розгляд справи в письмовому провадженні.

Розглянувши у письмовому провадженні справу за наявними матеріалами, суд дійшов наступного.

ОСОБА_1 проходила службу в органах прокуратури, з 15.03.2016 року на посаді прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області (а.с.32) та у 2021 році приймала участь у процедурі атестації прокурорів.

13 вересня 2021 року п`ятнадцятою кадровою комісією обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) було прийнято рішення №98 від 13.09.2021 року «Про неуспішне проходження прокурором атестації». Відповідно до зазначеного рішення, враховуючи те, що прокурор Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_1 за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки набрала 89 балів, що є менше прохідного балу (93) для успішного складання іспиту, встановленого наказом виконувача обов`язків Генерального прокурора від 07 жовтня 2020 року №474 Про встановлення прохідного бала для успішного складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки під час атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих), а також оприлюднення зразка тестових питань (завдань) та правил складання іспиту вона не допускається до етапу проходження співбесіди та припиняє участь в атестації. У зв`язку з чим ОСОБА_1 вважається такою, що неуспішно пройшла атестацію (обставини, встановленні у рішенні Одеського окружного адміністративного у справі № 420/23850/21 від 15.07.2022 року; рішення набрало законної сили 14.09.2022 року).

Наказом керівника Одеської обласної прокуратури №2325к від 20.10.2021 року позивачку звільнено з посади прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі п.п.2 п.19 Розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» з 29.10.2021 року. Відділу фінансування та бухгалтерського обліку обласної прокуратури доручено провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні. Підстава: рішення п`ятнадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) №98 від 13.09.2021 року (а.с.17).

Згідно даних розрахункового листа вихідна допомога при звільненні позивачці не була виплачена (а.с.23).

ОСОБА_1 , вважаючи, що при проведенні розрахунку їй протиправно не було виплачено вихідну допомогу при звільненні, звернулася до суду з цим позовом.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускає бездіяльність.

Зазначені критерії є вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускає бездіяльність.

Таким чином, суд з`ясовує, чи використане повноваження, надане суб`єкту владних повноважень, з належною метою; обґрунтовано, тобто вчинено через вмотивовані дії; безсторонньо, тобто без проявлення неупередженості до особи, стосовно якої вчиняється дія; добросовісно, тобто щиро, правдиво, чесно; розсудливо, тобто доцільно з точки зору законів логіки і загальноприйнятих моральних стандартів; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, тобто з рівним ставленням до осіб; пропорційно та адекватно; досягнення розумного балансу між публічними інтересами та інтересами конкретної особи.

За приписами ст. 1 Кодекс законів про працю України цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України (в редакції від 14.08.2021 року) при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Разом з цим, згідно із ст.40 КЗпП України (в редакції від 14.08.2021 року) особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться в спеціальному законі.

Така правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема у постановах від 11.10.2018 р. у справі №806/829/17, від 24.10.2018 р. у справі №806/277/16.

Згідно зі ст. 123 Конституції України організація і порядок діяльності органів прокуратури України визначаються законом.

На виконання вимог ст.123 Конституції України прийнято Закон України Про прокуратуру № 1697-VII від 14.10.2014 р. (далі Закон №1697-VII), який містить спеціальні норми щодо організації та порядку діяльності органів прокуратури України, особливостей розгляду трудових спорів (зокрема, питання проходження служби в органах прокуратури, звільнення з неї, права і обов`язки прокурорів, їх соціальні гарантії та ін.)

Норми даного Закону являються пріоритетними перед нормами Кодексу законів про працю України і, на переконання суду, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального закону не врегульовані спірні правовідносини або коли про застосування приписів трудового законодавства прямо йдеться у спеціальному законі.

Відповідно до ч. 3 ст. 16 Закону №1697-VII, прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.

Загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді визначені ст. 51 Закону №1697-VII.

Згідно з п.9 ч.1 ст.51 Закону №1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Як встановлено судом, позивачку звільнено з посади з прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі п.п.2 п.19 Розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».

Відповідно до п.п.2 п.19 Розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-ІХ прокурори та слідчі органів прокуратури, зазначені в підпунктах 1-4 пункту 7 цього розділу, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора за умови настання однієї з таких підстав: рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації.

Позивачку звільнено на підставі п.п.2 п.19 Розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».

Суд зазначає, що нормами як Закону України №1697-VII, так і №113-ІХ не передбачено виплату вихідної допомоги прокурорам, які звільнені з органів прокуратури на підставі п.п.2 п.19 Розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».

Стаття 44 КЗпП України регулює випадки, коли звільнення працівника відбулося з незалежних від нього обставин, не за його власним рішенням, і не вказує на застосування її норм до прокурорів.

Враховуючи пріоритетність спеціального закону перед нормами КЗпП України у даному випадку підлягають врахуванню положення Законів №1697-VII та №113-ІХ.

Суд зазначає, що в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999р. №1-рп/99 зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Статус позивачки як прокурора та особливості її звільнення визначаються спеціальним законом Законом №1697-VII, який станом на день її звільнення підлягав застосуванню разом із спеціальним законом - Законом України від 19.09.2019 р. № 113-IX Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законом №113-ХII, яким не передбачено виплату вихідної допомоги при звільненні, відповідач діяв правомірно, не виплативши їй вихідну допомогу.

Судом встановлено, що підставою для звільнення позивачки з посади та з органів прокуратури є п.п.2 п.19 Розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», тому посилання позивачки на те, що вона має право на отримання вихідної допомоги відповідно до ст.44 КЗпП України розцінюються судом як помилкові.

Випадки виплати вихідної допомоги при припиненні трудового договору визначені ст.44 КЗпП України, положеннями якої, серед іншого, визначено, що виплата вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку передбачена при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 КЗпП України.

Відповідно до ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; 2) виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці; 3) систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення; 4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин; 5) нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності; 6) поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу; 7) появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; 8) вчинення за місцем роботи викрадення (в тому числі дрібного) майна роботодавця, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення; 10) призову або мобілізації роботодавця - фізичної особи під час особливого періоду; 11) встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Стаття 44 КЗпП України відсилає до норм п.п.1,2,6 ч.1 ст.40 цього Кодексу, проте жодна з цих норм не вказує на припинення трудового договору з працівником у зв`язку із непроходженням ним атестації, як у випадку ОСОБА_1 .

Застосування по аналогії п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України суд вважає неможливим, оскільки в даному випадку аналогія закону є неприйнятною за наявності спеціального закону, що регулює питання звільнення прокурорів з посади у зв`язку із неуспішним проходженням атестації, про що прокурори завчасно персонально попереджалися на начальному етапі в процедурі атестації, а також врегулювання спеціальним законодавством реформування органів прокуратури.

З викладеного слідує, що умовою виплати працівникові вихідної допомоги за статтею 44 КЗпП України є звільнення працівника виключно з визначених цією статтею підстав.

Підсумовуючи вищевикладене, суд зазначає, що у даному випадку норми ст.44 КЗпП України не підлягають застосуванню, оскільки відповідно до ч.5 ст.40 цього Закону діють норми спеціального закону №113-ІХ (стосовно звільнення прокурорів), які не передбачають виплату вихідної допомоги при звільненні.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності прокуратури Одеської області щодо ненарахування та невиплати вихідної допомоги при звільненні, нарахування та стягнення такої допомоги є необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню.

За приписами ч.2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Суд звертає увагу, що наявність підстав для виплати середнього заробітку за період затримки розрахунку позивачка пов`язує з невиплатою при звільненні вихідної допомоги, що, на думку позивачки, з урахуванням приписів ст. 117 КЗпП зумовлює необхідність стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відтак, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є похідними позовними вимогами, задоволення яких залежить від задоволення основних позовних вимог (п. 23 ч. 1 ст. 4 КАС України).

З урахуванням наведеного та встановлених обставин, враховуючи відсутність правових підстав для нарахування та стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні, позовні вимоги щодо стягнення з прокуратури Одеської області на користь позивачки середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення не підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням та враховуючи викладене вище, суд відмовляє у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи висновок суду про відмову у задоволенні позовних вимог, судовий збір за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, не стягується.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Одеської обласної прокуратури (; вул. Пушкінська, 3, м. Одеса, 65026) про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середнього заробітку відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст.ст. 293,295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України, до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя М.М. Аракелян

.