Справа № 340/11378/21
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2022-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

24 жовтня 2022 року м. Дніпросправа № 340/11378/21

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),

суддів: Суховарова А.В., Головко О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27 травня 2022 року (суддя Брегей Р.І.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду зі заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про визнання протиправними дій щодо зменшення розміру пенсії та зобов`язання перерахувати її з 23 грудня 2020 року відповідно до попереднього розміру з урахуванням щорічних індексацій та виплати компенсації втрати частини доходу у зв`язку з несвоєчасною виплатою пенсії.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27 травня 2022 року задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області щодо перерахунку пенсії позивача за період, починаючи з 24 грудня 2020 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області за період, починаючи з 24 грудня 2020 року, перерахувати пенсію з у ОСОБА_1 з урахуванням, що станом на 23 грудня 2020 року її розмір становив 2256,80 грн., та виконання приписів статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». В іншій частині вимог позову відмовлено у задоволенні..

Не погодившись з вищевказаним судовим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області звернулось до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального процесуального права, просило суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що підстав для задоволення позовних вимог не має, оскільки відсутні законодавчі підстави для перерахунку пенсії особам, які проживають за кордоном. Вказано, що управління позбавлено функції фінансування виплат пенсій. Вважає, що судові витрати стягнуто з управління не законно.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , 1948 року народження, проживає в Ізраїлі.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2017 року у справі №404/6317/16-а управління зобов`язано поновити позивачу виплату пенсії за віком з 28 березня 2016 року

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року у справі №340/656/20 позов задоволено частково: зобов`язано управління перерахувати пенсію за період з 28 березня 2016 року по 23 грудня 2020 року з врахуванням індексації та виплачених сум.

Управління виконало рішення суду апеляційної інстанції, за період з вересня по листопад 2020 року розмір пенсії склав 2256,80 грн. З січня 2021 року пенсія виплачується у сумі 495,68 грн.

Спірним у даній справі є правомірність проведення перерахунку пенсії та зменшення її розміру.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до висновку, що пенсія підлягає перерахунку з 24 грудня 2020 року на підставі статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Закон України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.

Статтею 8 Закону № 1058 закріплено право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг. Так, відповідно до пункту 1 частини першої цієї статті право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно із статтею 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» (далі Закон № 1282) індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Статтею 2 Закону № 1282 передбачено, що пенсії є об`єктом індексації грошових доходів населення. Індексація пенсій здійснюється шляхом їх підвищення відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Частиною 2 ст. 42 Закону № 1058 визначено, що для забезпечення індексації пенсії щороку проводиться перерахунок раніше призначених пенсій шляхом збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії.

У разі відсутності дефіциту коштів Пенсійного фонду для фінансування виплати пенсій у солідарній системі розмір щорічного збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, який застосовується для обчислення пенсії, передбачений абзацом другим цієї частини, може бути збільшений, але не повинен перевищувати 100 відсотків показника зростання середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року, в якому проводиться збільшення, порівняно з трьома календарними роками, що передували року, який є попереднім щодо року, в якому проводиться збільшення.

Розмір, дата та порядок такого збільшення визначаються у межах бюджету Пенсійного фонду за рішенням Кабінету Міністрів України з урахуванням мінімального розміру збільшення, визначеного абзацом другим цієї частини.

Як слідує з матеріалів справи, позивачу на виконання рішення суду по справі №340/656/20 перерахував пенсію позивачу на виплачував її у розмірі 2 256, 80 грн, однак з січня 2021 року зменшив її розмір до 495, 68 грн.

Суд апеляційної інстанції не вбачає правових підстав, з урахуванням приписів статті 42 Закону № 1058 для її зменшення, рішення управлінням не приймалось.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

За приписами положень статті 1 Конвенції, Статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Слід звернути увагу, що стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

В рішенні від 3 червня 2014 року (заява № 43331/12, справа «Великода В.Н. проти України») Європейський суд з прав людини зауважив на змінюваності законодавства про соціальне забезпечення, а також наголосив на тому, що положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, запроваджувати чи ні будь-які форми системи соціального забезпечення та не гарантує як таке право на будь-які соціальні виплати у певному розмірі.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» (рішення від 08 листопада 2005 року) в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчувати виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство.

Отже, в даному випадку статтею 42 Закону № 1058, яка визначає загальні положення щодо індексації та перерахунку пенсій, право визначати порядок проведення перерахунку пенсій у відповідності до цієї статті не суперечить правовим позиціям Європейського Суду з прав людини.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо необхідності часткового задоволення позовних вимог та поновлення порушеного права позивача шляхом зобов`язання управління за період, починаючи з 24 грудня 2020 року, перерахувати пенсію позивачу з урахуванням, що станом на 23 грудня 2020 року її розмір становив 2256,80 грн., та виконання приписів статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось.

При цьому, суд першої інстанції на виконання приписів ст. 139 КАС України правомірно стягнув сплачений позивачем судовий збір

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова

суддя А.В. Суховаров

суддя О.В. Головко