Справа № 420/3764/21
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2022-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

25 жовтня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/3764/21

Головуючий в 1 інстанції: Тарасишина О.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Косцової І.П. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 3 листопада 2021 року,-

В С Т А Н О В И В:

12 березня 2021 року ОСОБА_2 звернувся до адміністративного суду з позовом до ГУНП в Одеській області, в якому, з урахуванням уточнень, просив:

- визнати протиправним та скасувати пункт 1 наказу ГУНП в Одеській області №87 від 19.01.2021 року "Про застосування дисциплінарних стягнень до поліцейських ВП ГУНП в Одеській області", яким звільнено підполковника поліції ОСОБА_2 зі служби в поліції;

- визнати протиправним та скасувати наказ ГУНП в Одеській області №198 від 12.02.2021 року о/с, згідно якого звільнено зі служби в поліції за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону України "Про національну поліцію" (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення із служби) з 12 лютого 2021 року підполковника поліції ОСОБА_2 , заступника начальника секторі превенції Лиманського ВП ГУНП в Одеській області;

- поновити ОСОБА_2 на посаді заступника начальника сектору превенції Лиманського ВП ГУНП в Одеській області, зарахувати час вимушеного прогулу до вислуги років;

- стягнути з ГУНП в Одеській області на користь ОСОБА_2 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, починаючи з 12 лютого 2021 року по день фактичного поновлення на посаді.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 8 липня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано пункт 1 наказу ГУНП в Одеській області №87 від 19.01.2021 року "Про застосування дисциплінарних стягнень до поліцейських ВП ГУНП в Одеській області" в частині звільнення ОСОБА_2 зі служби в поліції.

Визнано протиправним та скасовано наказ ГУНП в Одеській області №198 від 12.02.2021 року "Про особову складу" відповідно до Закону України "Про Національну поліцію".

Зобов`язано ГУНП в Одеській області поновити ОСОБА_2 на посаді заступника начальника сектору превенції Лиманського ВП ГУНП в Одеській області.

Стягнуто з ГУНП в Одеській області на користь ОСОБА_2 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, починаючи з 12.02.2021 року по 07.07.2021 року у розмірі 38365,47 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 3 листопада 2021 року рішення Одеського окружного адміністративного суду від 8 липня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено повністю.

Ухвалою Верховного Суду від 1 грудня 2021 року у відкритті касаційного провадження на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 3 листопада 2021 року відмовлено.

15 серпня 2022 року до суду апеляційної інстанції надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 3 листопада 2021 року за нововиявленими обставинами, за результатами якої заявниця просить скасувати постанову адміністративного суду від 03.11.2021 року та ухвалити нове рішення, яким апеляційну скаргу ГУНП в Одеській області залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Мотивуючи подану заяву щодо порушення її прав зазначеною постановою суду ОСОБА_1 , посилаючись на статі 21, 60, 61 та частину першу статті 65 СК України, зазначила, що перебування позивача у трудових відносинах з ГУНП в Одеській області та отримання ним заробітної плати (грошового забезпечення) впливає на права та обов`язки заявниці, як дружини позивача, оскільки вказані кошти є спільною сумісною власністю подружжя та безпосередньо пов`язані з матеріальним благополуччям сім`ї ОСОБА_3 . Проте ОСОБА_1 не було залучено до розгляду справи ні судом першої, ні апеляційної інстанції.

Посилаючись на зазначені обставини заявниця вважає, що постанова П`ятого апеляційного адміністративного суду від 3 листопада 2021 року підлягає перегляду за нововиявленими обставинами на підставі пункту 1 частини другої статті 361 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи поданої заяви та матеріали справи, колегія суддів доходить до наступного.

Відповідно до приписів частини першої та пункту 1 частини другої статті 361 КАС України судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими обставинами; підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є, зокрема істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Виходячи зі змісту положень статті 362 КАС України право подати заяву про перегляд судового рішення суду будь-якої інстанції, яке набрало законної сили, за нововиявленими або виключними обставинами мають учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

З аналізу наведеної норми слідує, що правом подати заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами крім учасників справи наділені особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Так, ЄСПЛ наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання. Проте, право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або такою мірою, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження не будуть сумісними з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо вони не мають легітимної мети та не є пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення у справі "Brulla Gomez de la Torre v. Spain" від 19 грудня 1997 року, пункт 33).

Право на звернення до суду (в контексті права на судовий захист) охоплює широке поле різноманітних категорій, стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур.

У Кодексі адміністративного судочинства України конституційне право на звернення до суду конкретизоване в частині першій статті 5, згідно з якою кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

Обов`язковою умовою надання правового захисту є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Право на захист має особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність.

На відміну від подання заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести свій правовий зв`язок зі сторонами спору або безпосередньо із судовим рішенням через обґрунтування такого критерію, як вирішення судом питання про її право, інтерес та/або обов`язок, як елементів змісту матеріально-правових відносин, в площині яких виник спір. Такий зв`язок повинен бути безпосереднім, а не ймовірним та опосередкований іншими правовідносинами.

Судове рішення, яке прагне переглянути за нововиявленими обставинами особа, не залучена до участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та/або обов`язків цієї особи (тобто, судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом є заявник) або міститься судження про права та/чи обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення є висновки суду про права та/чи обов`язки цієї особи або якщо у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про її права та/чи обов`язки. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Зазначена правова позиція була викладена Верховним Судом у постановах від 11 липня 2018 року у справі №911/2635/17, від 17 травня 2018 року у справі №904/5618/17, від 11 липня 2018 року у справі №911/2635/17, від 19 грудня 2018 року у справі №826/37/17, від 23 листопада 2020 року у справі №826/3508/17 та інших і є сталою, і яка в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" враховуються апеляційним судом під час вирішення цього спору.

Отже, особа (не учасник справи), яка звертається із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, повинна довести наявність у неї правового зв`язку безпосередньо із судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Як вбачається з матеріалів справи, спір між ГУНП в Одеській області та ОСОБА_2 виник у зв`язку із проходженням останнім публічної служби, тобто є трудовим спором.

За заганим правилом трудові спори - це спори, де однією стороною виступає роботодавець, а іншою - працівник (працівники).

Правове регулювання трудових спорів щодо проходження публічної служби здійснюється Конституцією України, нормами спеціальних законів та в окремих випадках трудовим законодавством.

До того ж, позивач оскаржив у даній справі накази про звільнення, які є правовим актом індивідуальної дії, і такі правові акти породжують права й обов`язки тільки для тих суб`єктів (чи визначеного цим актом певного кола суб`єктів), яким його адресовано.

При цьому колегія суддів вважає безпідставними посилання заявниці на те, що не отримання позивачем заробітної плати (грошового забезпечення) впливає на її права та обов`язки, оскільки відповідно до статті 61 СК України заробітна плата є спільною сумісною власністю, так як СК України не регулює трудові відносини, або відносини щодо публічної служби.

Таким чином колегія суддів дійшла висновку, що заявниця не є учасником спірних правовідносин.

При цьому варто також зазначити, що зі змісту рішень суду першої та апеляційної інстанцій вбачається, що спір стосується прав та обов`язків вичерпного кола осіб - ОСОБА_2 та ГУНП в Одеській області, і ані мотивувальна, ні резолютивна частина цих рішень не містять висновків про права та обов`язки ОСОБА_1 .

Отже, оскільки: заявниця не є учасником (суб`єктом) правовідносин щодо проходження ОСОБА_2 публічної служби; оспорювані у даній справі накази про застосування дисциплінарних стягнень та про звільнення зі служби в поліції не стосуються прав чи охоронюваних законом інтересів заявниці; прийняті за наслідками судового розгляду судові рішення не містять висновків про права (та/або обов`язки) заявниці, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 не є особою, яка у розмінні статті 362 КАС України має право звертатися у даній справі із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

В контексті викладеного слід додати, що одним із процесуальних правових засобів є преклюзія повторного позову (claim preclusion), який унеможливлює новий розгляд (перегляд) вимог, справи за якими вже є розглянутими та остаточно вирішеними, в частині поширення дії преклюзивної заборони на осіб, які не були безпосередніми учасниками справи, що завершилась ухваленням остаточного судового рішення, але вважаються такими, інтереси яких були належним чином представленими стороною цієї справи.

Однією з передумов такого преклюзивного ефекту, який закріплює за наслідками правових явищ невідворотний характер, є, серед іншого, встановлення тісного правового зв`язку між особою, яка не брала участі у першій справі, та безпосередньою стороною справи, який існував до прийняття першої справи до розгляду. За умови встановлення судом такого зв`язку ці особи вважаються належно представленими та зв`язаними висновками судового рішення, незважаючи на те, що вони не є названими у справі сторонами.

Ураховуючи наведене, а також те що ОСОБА_1 не довела суду право подати заяву про перегляд постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 3 листопада 2022 року за нововиявленими обставинами, її заява задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 КАС України у разі відмови в задоволенні заяви про перегляд рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд постановляє ухвалу.

Керуючись статтями 248, 321, 325, 361, 369 КАС України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 3 листопада 2021 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня вручення учаснику справи повного судового рішення відповідно до ч. 3 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя І.П.Косцова

Суддя Ю.В.Осіпов