Справа № 420/8375/22
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2022-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/8375/22

Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С.О. Дата і місце ухвалення: 25.08.2022р., м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Ступакової І.Г.

суддів Бітова А.І.

Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2022 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

В червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Хмельницькій області №38 від 22.03.2022р. щодо відмови у зарахуванні до загального страхового стажу періоду роботи ОСОБА_1 з 17.05.1982р. по 12.07.1982р., набутого на посаді інженера наладчика Тюменської ділянки Західно-Сибирського МНУ м.Тюмень та з 06.04.1993р. по 10.04.2002р., набутого на посаді директора малого підприємства «СОКВИАНДР»;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 17.05.1982р. по 12.07.1982р., набутий на посаді інженера-наладчика Тюменської ділянки Західно-Сибирського МНУ м.Тюмень і з 06.04.1993р. по 10.04.2002р., набутий на посаді директора малого підприємства «СОКВИАНДР» та призначити пенсію ОСОБА_1 з 13.02.2022р.;

- стягнути сублімарно на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Одеській області та ГУ ПФУ в Хмельницькій області сплачені позивачем судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, у розмірі 992,40 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що при досягненні пенсійного віку та наявності страхового стажу понад 39 років 22.02.2022р. ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою про призначення пенсії за віком у відповідності до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Однак, рішенням ГУ ПФУ в Хмельницькій області №38 від 22.03.2022р., прийнятим за принципом екстериторіальності, незаконно відмовлено позивачу у призначенні пенсії з посиланням на те, що страховий стаж ОСОБА_1 складає 28 років 00 місяців 23 дні. При цьому, територіальним органом ПФУ незаконно не враховано до страхового стажу позивача період роботи з 17.05.1982р. по 12.07.1982р. на посаді інженера-наладчика Тюменської ділянки Західно-Сибирського МНУ м.Тюмень та з 06.04.1993р. по 10.04.2002р. на посаді директора малого підприємства «СОКВИАНДР». Позивач зазначав, що нечіткість відбитку печатки на записі в трудовій книжці не може бути підставою для виключення певних період роботи з страхового стажу особи, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення адміністрацією підприємства трудової книжки. Що ж до періоду роботи з 06.04.1993р. по 10.04.2002р., то позивач зазначав, що він не може бути технічно підтверджений індивідуальними відомостями про застраховану особу, враховуючи, що довідка за формою ОК-5 формується за будь-який період, починаючи з 2000 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25.08.2022р. позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Хмельницькій області №38 від 22.03.2022р. про відмову у зарахуванні до загального страхового стажу періоду роботи ОСОБА_1 з 17.05.1982р. по 12.07.1982р., набутого на посаді інженера наладчика Тюменської ділянки Західно-Сибирського МНУ м.Тюмень та з 06.04.1993р. по 10.04.2002р., набутого на посаді директора малого підприємства «СОКВИАНДР».

Зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 17.05.1982р. по 12.07.1982р., набутий на посаді інженера-наладчика Тюменської ділянки Західно-Сибирського МНУ м.Тюмень та з 06.04.1993р. по 10.04.2002р., набутий на посаді директора малого підприємства «СОКВИАНДР» та призначити пенсію ОСОБА_1 з 13.02.2022р.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Одеській області та ГУ ПФУ в Хмельницькій області на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 992,40 грн. (з кожного з відповідачів).

Не погоджуючись з вказаним рішенням ГУ ПФУ в Хмельницькій області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення від 25.08.2022р. з прийняттям по справі нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні спору судом першої інстанції не надано належної правової оцінки посиланням відповідача, що необхідність завірення в трудовій книжці працівника всіх записів про його роботу печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів передбачена п.4.11 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах і організаціях, затвердженою постановою Держкомпраці СРСР №162 від 20.06.1974р., а також Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993р. В наданій ОСОБА_1 трудовій книжці не є читабельною печатка на записі про звільнення його з роботи, у зв`язку з чим територіальним органом ПФУ правомірно не зараховано до страхового стажу період роботи позивача з 17.05.1982р. по 12.07.1982р. на посаді інженера наладчика Тюменської ділянки Західно-Сибирського МНУ м.Тюмень.

Також, апелянт посилається на те, що період роботи ОСОБА_1 на посаді директора малого підприємства «СОКВИАНДР» з 06.04.1993р. по 10.04.2002р. обґрунтовано не зараховано до страхового стажу, оскільки в графі 4 трудової книжки відсутній номер наказу про звільнення та відсутня сплата страхових внесків згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу.

Посилається апелянт і на те, що при прийнятті рішення про зобов`язання ГУ ПФУ в Одеській області призначити ОСОБА_1 з 13.02.2022р. пенсію суд втрутився в дискреційні повноваження відповідача, чим вийшов за межі завдань адміністративного судочинства.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 22.02.2022р. ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою про призначення пенсії за віком у відповідності до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до п.п.4.1 та 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005р. №22-1, заяву ОСОБА_1 за принципом екстериторіальності передано для розгляду до ГУ ПФУ в Хмельницькій області

Рішенням №38 від 22.03.2022р. ГУ ПФУ в Хмельницькій області відмовило позивачу у призначенні пенсії, посилаючись на те, що страховий стаж позивача складає 28 років 00 місяців 23 дня з необхідних 29 років. При цьому, до страхового стажу не враховано періоди роботи позивача:

- з 17.05.1982р. по 12.07.1982р., оскільки в трудовій книжці запис про звільнення завірений печаткою, яка не читається;

- з 06.04.1993р. по 10.04.2002р., оскільки в графі 4 трудової книжки відсутній номер наказу про звільнення та відсутня сплата страхових внесків згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу.

Не погоджуючись з правомірністю вказаного рішення про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 оскаржив його в судовому порядку.

Задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов висновку, що посилання відповідача в оскаржуваному рішенні на неточності, розбіжності в записах наявних в трудовій книжці, а саме завірення запису про звільнення печаткою, яка не читається, та відсутність номеру наказу про звільнення не є підставою для не зарахування відповідачем відповідних періодів до трудового стажу позивача, враховуючи, що на працівника не може перекладатись тягар правильності оформлення записів в його трудовій книжці. Також, суд першої інстанції зазначив, що наявність у підприємства-роботодавця заборгованості по страхових внесках не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при призначенні пенсії ОСОБА_1 періоду його роботи в малому підприємстві «СОКВИАНДР» з 06.04.1993р. по 10.04.2002р.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Призначення, виплата та перерахунок призначеної пенсії регулюється Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991р. №1788-XII (далі - Закон №1788-ХІІ), Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).

Положеннями статті 56 Закону №1788-ХІІ передбачено, що до видів трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію віднесено, серед іншого: роботу, виконувану на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв; будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків.

За змістом ч.1 ст.26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.

Статтею 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Згідно зі ст. 62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.1 Порядку підтвердження трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993р. №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

При зверненні до управління Пенсійного фонду із заявою про призначання пенсії ОСОБА_1 надав трудову книжку серії НОМЕР_1 від 05.09.1980р., в якій містяться записи про те, що позивач у період з 17.05.1982р. по 12.07.1982р. працював на посаді інженера-наладчика Тюменської ділянки Західно-Сибирського МНУ м.Тюмень та з 06.04.1993р. по 10.04.2002р. - на посаді директора малого підприємства «СОКВИАНДР».

ГУ ПФУ в Хмельницькій області, відмовляючи ОСОБА_1 у призначенні пенсії, не врахувало вказані періоди роботи позивача до його страхового стажу, з посиланням на неналежне заповнення трудової книжки, а саме: запис про звільнення 12.07.1982р. завірений печаткою, яка не читається; відсутній номер наказу про звільнення 10.04.2002р.

Вказані доводи відповідача колегія суддів вважає необґрунтованими та враховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 21.02.2018р. у справі №687/975/17, згідно якої на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Працівник не може відповідати за неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації і вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Верховний Суд у постанові від 24 травня 2018 року у справі №490/12392/16-а (провадження № К/9901/2310/18) висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Відповідно до п.4 постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» №301 від 27.04.1993р. відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Таким чином, недотримання правил ведення трудової книжки не може мати негативні наслідки для особи, щодо якої внесені такі відомості.

Доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці щодо даних періодів роботи відповідачем суду не надано.

Трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.

Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Приймаючи оспорюване рішення відповідачем не враховано, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Підставою для неврахування періоду роботи може бути лише встановлений факт того, що особа не працювала або не перебувала на посаді у спірному періоді, тоді як у досліджуваних правовідносинах такий факт не встановлено, а припущено. Таке рішення пенсійного органу не є обґрунтованим, адже не базується на документально встановлених обставинах.

Вказані пенсійним органом підстави відмови носять суто формальний характер та не несуть змістовного навантаження в контексті того, чому наявні написи не вказують на фактичне перебування позивачки на заявлених роботах.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно необґрунтованості відмови відповідача у зарахуванні до страхового стажу позивача періоду його роботи з 17.05.1982р. по 12.07.1982р. на посаді інженера наладчика Тюменської ділянки Західно-Сибирського МНУ м.Тюмень та з 06.04.1993р. по 10.04.2002р. на посаді директора малого підприємства «СОКВИАНДР», наслідком чого стало прийняття рішення №38 від 22.03.2022р. про відмову в призначенні пенсії.

Що ж до посилань апелянта на те, що період роботи ОСОБА_1 на посаді директора малого підприємства «СОКВИАНДР» з 06.04.1993р. по 10.04.2002р. обґрунтовано не зараховано до страхового стажу, оскільки відсутня сплата страхових внесків згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу, то колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до п.1 ст.24 Закону №1058-IV, страховий стаж це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування найманих працівників та інших осіб, які належать до кола осіб, що підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та зазначені у статті 11 Закону №1058-IV, сплачуються їх роботодавцями та безпосередньо застрахованими особами.

На підставі ч.1 ст.16 Закону №1058-IV застрахована особа має право отримувати від страхувальника підтвердження про сплату страхових внесків, вимагати від страхувальників сплати внесків, у тому числі в судовому порядку тощо.

З цим правом кореспондується обов`язок страхувальника нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески (п.6 ч.2 ст.17 Закону № 1058-IV) незалежно від фінансового стану платника (ч.12 ст.20 Закону №1058-IV).

Відповідно до п.1 ч.2 ст.6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010р. №2464-IV (далі - Закон №2464-IV) платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Згідно ст.4 Закону №2464-IV платниками єдиного внеску є, зокрема, роботодавці.

Відповідно до ст.26 Закону №2464-IV посадові особи платників єдиного внеску несуть адміністративну відповідальність, зокрема, за порушення порядку нарахування, обчислення і строків сплати єдиного внеску.

З аналізу вказаних правових норм у їх сукупності можна дійти висновку, що страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

При цьому, відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки саме воно здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

А відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків. Наявність заборгованості підприємства по страхових внесках не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу періоду роботи позивача в малому підприємстві «СОКВИАНДР» з 06.04.1993р. по 10.04.2002р.

Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005р. №22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно із пунктом 4.2 Порядку, при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності). Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі; 4) видає пам`ятку пенсіонеру (додаток 3), копія якої зберігається у пенсійній справі.

Таким чином, наведеними нормами права передбачено право пенсійного органу на перевірку наданих пенсіонером документів для їх підтвердження.

Разом із тим, в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази того, що ГУ ПФУ в Хмельницькій області зверталось до підприємств, у яких працював позивач або до архівної установи для підтвердження відомостей щодо спірних періодів роботи позивача. При цьому, відповідачами ні суду першої, а ні суду апеляційної інстанцій не надано жодного доказу на підтвердження того, що спірні записи у трудовій книжці є недійсними та недостовірними.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що трудовий стаж позивача з 17.05.1982р. по 12.07.1982р. та з 06.04.1993р. по 10.04.2002р. знайшов своє підтвердження в ході розгляду справи, а відмова щодо зарахування цих періодів до загального страхового стажу є протиправною. Як наслідок, судом першої інстанції обґрунтовано визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Хмельницькій області №38 від 22.03.2022р. та зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 17.05.1982р. по 12.07.1982р., набутий на посаді інженера-наладчика Тюменської ділянки Західно-Сибирського МНУ м.Тюмень та з 06.04.1993р. по 10.04.2002р., набутий на посаді директора малого підприємства «СОКВИАНДР».

Поряд з цим, колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції про зобов`язання ГУ ПФУ в Одеській області призначити пенсію ОСОБА_1 з 13.02.2022р. з огляду на наступне.

Перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 2 статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

Відповідно до ч.4 ст.245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Статтею 58 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та готує документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії, зокрема прийняття відповідного рішення, оскільки прийняттю такого рішення передує дослідження та аналіз відповідного стажу роботи особи, що звернулася за призначенням пенсії; перевірка та оцінка наданих доказів на предмет їх прийнятності та достатності.

У даному спорі суд не обраховує стаж роботи позивача, що виключає можливість зобов`язання відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію.

З огляду на встановлені обставини колегія суддів доходить висновку, що належним способом захисту прав позивача у спірних правовідносинах буде зобов`язання ГУ ПФУ в Одеській області (як органу, до якого позивачем подавалась заява про призначення пенсії) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 22.02.2022р. про призначення пенсії з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні, а саме: в частині зарахування до загального страхового стажу періоду роботи ОСОБА_1 з 17.05.1982р. по 12.07.1982р. на посаді інженера наладчика Тюменської ділянки Західно-Сибирського МНУ м.Тюмень та з 06.04.1993р. по 10.04.2002р. на посаді директора малого підприємства «СОКВИАНДР».

Аналогічна правова позиція про те, що вирішення питання призначення пенсії є виключною компетенцією Пенсійного фонду, у зв`язку з чим належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву про призначення пенсії, а не зобов`язання відповідача призначити таку пенсію позивачу, висловлено Верховним Судом у постанові від 07.03.2018р. у справі № 233/2084/17.

Згідно частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до ст.317 КАС України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на зазначене колегія суддів вважає, що постановлене Одеським окружним адміністративним судом рішення від 25.08.2022р. підлягає скасуванню в частині зобов`язання ГУ ПФУ в Одеській області призначити пенсію ОСОБА_1 з 13.02.2022р. з ухваленням в цій частині нового судового рішення.

В іншій частині оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.2 ч.1 ст.315, ст.ст. 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2022 року скасувати в частині задоволення вимог позову ОСОБА_1 про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити йому пенсію за віком з 13.02.2022р.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 22.02.2022р. про призначення пенсії з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 25 жовтня 2022 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук