Справа № 420/11395/21
Суддя: Кадникова Ганна Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кадникової Г.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому проваджені) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,
ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом про:
- визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 (далі - ВЧ НОМЕР_1 , відповідач) щодо не нарахування та не виплати позивачу грошової компенсації вартості неотриманого речового майна;
- зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію вартості неотриманого речового майна;
- визнання протиправною бездіяльності ВЧ НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової допомоги для оздоровлення за 2021 рік у розмірі місячного грошового забезпечення;
- зобов`язання відповідача нарахувати та виплати позивачу грошову допомогу для оздоровлення за 2021 рік у розмірі місячного грошового забезпечення;
- визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення за 2021 рік;
- зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплати позивачу матеріальну допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення за 2021 рік.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у відповідача, станом на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу, відповідач не провів з позивачем розрахунків щодо повної виплати, а саме: грошової компенсації вартості неотриманого речового майна, грошової допомоги на оздоровлення за 2021 рік та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік. Позивач вважає таку бездіяльність відповідача протиправною та такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства, у зв`язку з чим просив задовольнити позовні вимоги.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 09.07.2021 року адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії надіслано за підсудністю до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
03.08.2021р. згідно протоколу автоматизованого розподілу судову справу передано для розгляду судді Кадниковій Г.В.
Ухвалою суду від 09.08.2021р. прийнято справу до свого провадження та позовну заяву залишено без руху через невідповідність вимогам ст.ст.160, 161 КАС України.
На виконання ухвали суду, позивачем усунуті виявлені недоліки позовної заяви.
29.10.2021 року ухвалою суду справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання та зобов`язано відповідача надати належним чином засвідчену копію Довідки про вартість речового майна, що належить до видачі позивачу.
Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що п.4 розділу ІІІ Інструкції №232 передбачено, що особам офіцерського, сержантського, старшинського та рядового складу, які проходили військову службу за контрактом, нарахування заборгованості здійснюється: під час звільнення в запас або у відставку військовослужбовців, які були прийняті на військову службу за контрактом із запасу, нараховується заборгованість за наявності календарної вислуги більше ніж 5 років, пропорційно часу, який минув з настання права на отримання речового майна, що не було отримане під час проходження служби в повному обсязі. Оскільки станом на 30.01.2021 календарна вислуга років позивача у Збройних Силах України становила 03 роки 03 місяці 00 днів, то відсутні правові підстави для здійснення нарахування та виплати позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно. Крім того, зазначено, що позивачем пропущено строк звернення до суду, передбачений ч.5 ст.122 КАС України.
Щодо виплати позивачу грошової допомоги на оздоровлення за 2021 рік, відповідач зазначив, що використання ОСОБА_1 у період з 11.01.2021 по 12.01.2021 свого права на отримання двох календарних днів щорічної основної відпустки за 2020 рік, у розумінні Закону №2011-ХІІ та Порядку №260, не можна вважати як підставу (вибуття у другу частину невикористаної щорічної основної відпустки за минулі роки) для набуття позивачем права на отримання грошової допомоги для оздоровлення за 2021 рік у розмірі місячного грошового забезпечення у зв`язку з тим, що позивач формально використав у 2021 році 2 календарні дні щорічної основної відпустки за 2020 рік, термін яких становив значно менше другої частини невикористаної щорічної основної відпустки за 2020 рік, на яку позивач мав право в кількості 14 календарних днів.
Стосовно виплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань відповідачем зазначено, що станом на день подання позивачем відповідного рапорту, Міністром оборони України не було прийнято рішення про надання військовослужбовцям Збройних Сил України матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2021 році, а тому відповідно й не визначений її порядок виплати та розмір, виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України. Відтак, командування військової частини НОМЕР_1 на той час взагалі не мало правових підстав для прийняття рішення про здійснення нарахування, визначення розміру та виплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2021 році.
Вивчивши матеріали справи, оцінивши наведені сторонами доводи, суд виходить з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Відповідно до витягу наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 30.01.2021 року №29 ОСОБА_1 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення та відповідно до якого вирішено виплатити:
- грошову компенсацію за 07 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2018 рік;
- грошову компенсацію за 07 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2019 рік;
- грошову компенсацію за 12 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2020 рік;
- грошову компенсацію за 14 діб невикористаної додаткової відпустки учасникам бойових дій за 2019 рік;
- грошову компенсацію за 14 діб невикористаної додаткової відпустки учасникам бойових дій за 2020 рік;
- грошову компенсацію за 14 діб невикористаної додаткової відпустки учасникам бойових дій за 2021 рік.
Грошова допомога на оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань відповідно до наказу Міністра оборони України від 07.06.2018 №260 «Про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України» за 2021 рік не виплачувались.
Позивач вважає бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати: грошової компенсації вартості неотриманого речового майна, грошової допомоги на оздоровлення за 2021 рік та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік протиправною та такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства, що і стало підставою для звернення з відповідним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ).
Відповідно до ст.1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з ч.2 ст.1-2 Закону №2011-ХІІ, у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Абзацом першим частини першої статті 9 Закону №2011-ХІІ обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Частина друга цієї ж статті передбачає, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідно до ч.1 ст.9-1 Закону №2011-ХІІ речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до абзацу першого п.2 «Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 (далі - Порядок №178), виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.
Згідно з пунктом 3 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.
Пунктом 4 Порядку №178 визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.
Крім того, відповідно до п.7 Порядку №178, виплата грошової компенсації здійснюється в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, передбачених Міноборони, МВС, Мінінфраструктури, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецзв`язку, Головному управлінню розвідки Міноборони та Управлінню державної охорони на відповідний рік.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
За правилами статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Суд зазначає, що речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю, а спрямоване насамперед на задоволення потреб військовослужбовців під час несення ними військової служби.
Такі гарантії щодо забезпечення військовослужбовців доречно порівняти із подібними категоріями трудового законодавства, а саме пунктом 3 частини першої статті 29 КЗпП України, відповідно до якого власник або уповноважений ним орган зобов`язаний до початку роботи за укладеним трудовим договором забезпечити працівника необхідними для роботи засобами.
Отже, компенсацію за невидане речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця.
Щодо правової природи компенсації за неотримане речове майно, судова палата Верховного Суду у справі №480/3105/19 зазначила, що таку слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум.
Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.
Умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.
Отже, компенсація вартості за неотримане речове майно, у разі подання рапорту про її виплату під час проходження служби, належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.
Таким чином, застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини. Виключенням із цього правила є надання військовослужбовцем на те відповідної згоди, передбаченої пунктом 242 Положення №1153/2008.
Верховний Суд у постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19, із посиланням на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, зазначив, що під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Відповідно до вказаної постанови Верховний Суд дійшов висновку, що компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України та застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.
При цьому, судова палата зауважила, що умовою для виникнення обов`язку виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.
Аналогічні правові висновки здійснені Верховним Судом у постановах від 27.01.2021 у справі №340/680/20, від 28.01.2021 у справі №520/5559/2020, від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, від 13.05.2020 року у справі №810/451/17.
Судом встановлено, що позивач подав рапорт про нарахування сум компенсації за невидане речове майно 13.01.2021 року та 30.01.2021 року, його звільнено з військової служби і виключено зі списків особового складу. Тобто, позивач подав рапорт щодо вказаних компенсаційних сум саме під час проходження служби.
Таким чином, враховуючи, що позивачем подано відповідний рапорт та те, що військовою частиною своєчасно не виплачені належні суми остаточного розрахунку при звільненні, суд дійшов висновку про наявність протиправної бездіяльності відповідача щодо несвоєчасної виплати.
Стосовно твердження відповідача, що позивачу не підлягає відшкодуванню грошова компенсація вартості за неотримане речове майно через відсутність календарної вислуги більше 5 років, суд виходить з наступного.
Перелік предметів із визначенням заготівельної вартості на початку кожного року ДДЗ та ПМР надає до ЦУРЗ (абзац четвертий пункту 4 Розділу ІІІ Інструкції).
Відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 Розділу ІІІ зазначеної Інструкції ЦУРЗ відповідно до наданих цін ДДЗ та ПМР складає довідник цін, який доводиться до військових частин і установ для проведення розрахунків виплати грошової компенсації.
Оплата вартості пошиття предметів обмундирування та взуття, а також виплата грошової компенсації здійснюються за рахунок відповідних статей кошторису Міністерства оборони (абзац шостий пункту 4 Розділу ІІІ Інструкції).
Наказом Міністерства оборони України від 10.06.2019 №306 "Про внесення змін до наказу Міністерства оборони України від 29.04.2016 року №232", який набрав чинності 27.08.2019, пункт 4 Розділу ІІІ Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період доповнено абзацами 7 - 13.
Відповідно до абзацу десятого пункту 4 Розділу ІІІ вказаної Інструкції у редакції зі змінами, внесеними наказом Міністерства оборони України від 10.06.2019 №306, під час звільнення в запас або у відставку військовослужбовців, які були прийняті на військову службу за контрактом із запасу, нараховується заборгованість за наявності календарної вислуги більше ніж 5 років, пропорційно часу, який минув з настання права на отримання речового майна, що не було отримане під час проходження служби в повному обсязі.
При цьому, суд звертає увагу, що ні стаття 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", ні постанова Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 "Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно", тобто вищі нормативно-правові акти по відношенню до наказу Міністерства оборони України (наказ від 10.06.2019 №306), не містили у собі норми, яка б обмежувала право військовослужбовця на отримання грошової компенсації замість речового майна, що підлягає видачі, календарною вислугою у 5 років.
За наведених обставин, суд вбачає підстави для визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості неотриманого речового майна, а порушені права позивача слід відновити шляхом зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості неотриманого речового майна.
Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності ВЧ НОМЕР_1 стосовно не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової допомоги для оздоровлення за 2021 рік у розмірі місячного грошового забезпечення, а також зобов`язання відповідача нарахувати та виплати позивачу грошову допомогу для оздоровлення за 2021 рік у розмірі місячного грошового забезпечення, суд виходить з наступного.
Пунктом 3 ст.15 Закону №2011-ХІІ визначено, що військовослужбовцям виплачується грошова допомога на оздоровлення та державна допомога сім`ям з дітьми в порядку і розмірах, що визначаються законодавством України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі Порядок №704) визначено порядок, умови та розмір грошового забезпечення військовослужбовців.
Пунктом 5 Порядку №704 надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
На підставі п.1 Розділу ХХІІІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (в редакції від 07.06.2018, далі - Порядок №260), військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які набули (набувають) право на отримання щорічної основної (канікулярної) відпустки, один раз на рік виплачується грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
Відповідно до п.2 Розділу ХХІІІ Порядку №260, грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям у разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості, або у другу частину щорічної основної відпустки (у тому числі в дозволених випадках за невикористану відпустку за минулі роки), або без вибуття у відпустку (за їх рапортом протягом поточного року) на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому суми грошової допомоги.
З матеріалів справи, вбачається, що 06.01.2021 ОСОБА_1 звернувся із рапортом, який зареєстровано за №78 від 08.01.2021 до командира військової частини НОМЕР_1 , щодо надання щорічної основної відпустки на 2 доби з 11.01.2020 по 12.01.2020, а також про надання грошової допомоги для оздоровлення. Проте, наказом командира військової частини НОМЕР_1 №10 від 11.01.2021, який видано на підставі рапорту старшого лейтенанта юстиції ОСОБА_1 (вх. №78 від 08.01.2021), не вирішено питання щодо надання останньому грошової допомоги для оздоровлення та доказів протилежного до суду не надано.
Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не виконано покладеного на нього обов`язку доказування правомірності оскаржуваної бездіяльності, тоді як позивач навів законні й обґрунтовані підстави для нарахування та виплати йому грошової допомоги для оздоровлення за 2021 рік у розмірі місячного грошового забезпечення.
З урахуванням наведеного, оскільки Порядком №260 передбачено право позивача на отримання грошової допомоги для оздоровлення, то відповідачем протиправно здійснена бездіяльність щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової допомоги для оздоровлення за 2021 рік у розмірі місячного грошового забезпечення. А відтак, для ефективного способу захисту порушених прав, свобод чи інтересів позивача необхідно зобов`язати відповідача нарахувати та виплати позивачу грошову допомогу для оздоровлення за 2021 рік у розмірі місячного грошового забезпечення.
Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача стосовно не нарахування та не виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення за 2021 рік, а також зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення за 2021 рік, суд виходить з наступного.
Умови, розмір та порядок виплати військовослужбовцям матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань визначені Порядком №260.
Розділом ХХІV Порядку №260 передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення (пункт 1).
Пунктом 7 розділу ХХІV Порядку №260 встановлено, що розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України. До місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.
Виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги (пункт 9 розділу ХХІV Порядку №260).
З метою організації виконання Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» і забезпечення виконання поставлених перед Збройними Силами України завдань, ефективного та економічного використання бюджетних коштів, своєчасної виплати військовослужбовцям і працівникам належних видів грошового забезпечення та заробітної плати, оптимізації витрат на відрядження та нагородження особового складу, Міністерством оборони України виданий наказ «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2021 рік» №59 від 12.03.2021, яким встановлений розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та порядок її виплати у 2021 році, виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерстві оборони України.
Пунктом 6 Наказу №59 Міністерства оборони України «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2021 рік» від 12.03.2021р., встановлено, що матеріальну допомогу військовослужбовцям для вирішення соціально-побутових питань (далі - матеріальна допомога) виплачувати у розмірі одного окладу за їх військовими званнями. Матеріальну допомогу військовослужбовцям для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення здійснювати виключно за наявності таких підстав: смерть військовослужбовця та/або дружини (чоловіка), дітей, батьків; порушення стану здоров`я військовослужбовця, перебування його на лікуванні, реабілітації, що підтверджено відповідними медичними документами (виписний епікриз, довідка про захворювання, постанова військово-лікарської комісії), а саме: онкологічне захворювання (хірургічне лікування, променева та (або) хіміотерапія); захворювання на туберкульоз, ВІЛ/СНІД, вірусний гепатит В, С; безперервне перебування на реабілітації або у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою (сумарно більше 30 днів поспіль) внаслідок травм, захворювань нервової нервової, серцево-судинної системи, опорно-рухового апарату та інших захворювань органів і систем з тяжким перебігом або наслідками, що потребують проведення багатоетапного хірургічного лікування, протезування втраченої кінцівки (кінцівок), ендопротезування, трансплантації органів, індивідуального догляду, протирецидивного лікування з довготривалим застосуванням дорогих лікарських засобів, які пов`язані з виконанням завдань в районі проведення операції Об`єднаних сил.
Накази про виплату матеріальної допомоги для вирішеня соціально-побутових питань військовослужбовцям Збройних сил України та Державної спеціальної служби транспорту у випадках, визначених в абзацах п`ятому сьомому п.7, видавати після погодження рапортів: для віськових частин, підпорядкованих видам (родам віськ, силам), військовослужбовців, які проходять віськову службу у командуваннях видів (родів віськ, сил), - з командувачами видів (родів військ, сил) Збройних Сил України.
До місячного грошового забезпечення, з якого визначається матеріальна допомога, включаються посадові оклади, оклади за військовими званнями та щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою згідно з законодавством України на день підписання наказу про надання цієї допомоги.
Виходячи з аналізу наведених правових норм, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань надається особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять службу за контрактом, за їх заявою та на підставі наказу командира один раз на рік в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, який установлюється за рішенням Міністра оборони України, виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.
Таким чином, на законодавчому рівні не встановлено конкретного, фіксованого, розміру такої допомоги, а лише визначено її максимальний розмір. Розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань встановлюється щороку рішенням Міністра оборони України, виходячи з кошторису та наявного фонду грошового забезпечення.
Отже, матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, яка виплачується виключно за наявності коштів.
Вказаний висновок, відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 18.03.2020 року у справі № 810/3476/16.
Таким чином, повноваження щодо надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є саме дискреційними повноваженнями відповідача, які регулюються вимогами Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260.
Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що у 2021р. розмір доведених до Військової частини НОМЕР_1 видатків та реально отримане асигнування цих видатків дозволяли проведення виплат матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.
Крім того, позивача звільнено у запас з 30.01.2021 року, тобто до прийняття Міністерством Оборони України наказу №59 від 12.03.2021 року, яким встановлений розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та порядок її виплати у 2021 році.
Таким чином, відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення за 2021 рік та відповідно, щодо зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату такої допомоги за вказаний період.
Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
У відповідності до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Згідно з ч.2 ст.73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 ст.77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановленихстаттею 78 цього Кодексу.
Згідно з ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За наведених обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст.ст.9, 72-77, 90, 139, 241-246, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості неотриманого речового майна.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості неотриманого речового майна.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової допомоги для оздоровлення за 2021 рік у розмірі місячного грошового забезпечення.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплати ОСОБА_1 грошову допомогу для оздоровлення за 2021 рік у розмірі місячного грошового забезпечення.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Г. В.Кадникова