Справа № 160/4479/22
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2022-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 жовтня 2022 року Справа № 160/4479/22
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Боженко Н.В., розглянувши в порядку письмового провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу №160/4479/22 за позовною заявою ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Приватного нотаріуса Василенко Валерія Миколайовича (адреса: АДРЕСА_2 ), третя особа: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
15 березня 2022 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Василенко Валерія Миколайовича, третя особа: ОСОБА_3 про визнання протиправною бездіяльності зобов`язання вчинити певні дії.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 березня 2022 року вказану позовну заяву було залишено без руху та запропоновано позивачу усунути недоліки позовної заяви.
12 травня 2022 року від позивача, на усунення недоліків позову, подано уточнений позов з обґрунтуванням та доказами порушення прав позивача, з урахуванням уточнень від 12 травня 2022 року, позивач просить суд:
- визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень - приватного нотаріуса Василенко Валерія Миколайовича протиправною;
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 травня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі №160/4479/22 та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників, за наявними у справі матеріалами (письмове провадження).
Також, відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.
09 червня 2022 року, через канцелярію суду, від ОСОБА_1 надійшло клопотання про вибуття третьої особи та заява про приєднання договору дарування до матеріалів справи № 160/4479/22.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 червня 2022 року в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про заміну третьої особи її правонаступником у справі №160/4479/22 за позовом ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Василенко Валерія Миколайовича, третя особа: ОСОБА_3 про визнання протиправною бездіяльності зобов`язання вчинити певні дії, відмовлено.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2022 року розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження та замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим.
16 вересня 2022 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від позивача надійшла позовна заява з уточненнями, до якої додано докази надіслання копії позовної заяви з уточненнями учасникам по справі та визначено, в якості третьої особи ОСОБА_2 , у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 , яка була заявлена у позовній заяві, в якості третьої особи без самостійних вимог, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, відповідно до ст. 1269 Цивільного кодексу України її сином ОСОБА_2 було подано заяву про прийняття спадщини від свої матері, про що свідчить витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 67795367 від 15.12.2022 року.
В уточненій позовній заяві позивачем заявлено наступні позовні вимоги:
- визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень - приватного нотаріуса Василенко Валерія Миколайовича протиправною;
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2022 року прийнято до розгляду уточнену позовну заяву по адміністративній справі № 160/4479/22 за позовом ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Василенко Валерія Миколайовича, третя особа: ОСОБА_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ).
26 вересня 2022 року до суду від відповідача надійшла заява про отримання ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.09.2022 року стосовно розгляду уточненої позовної заяви та зазначено, що докази, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення на позовні вимоги були надано 07.06.2022 року, відзив на уточнену позовну заяву ОСОБА_1 надаватись не буде, просить розглянути справу без присутності.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2022 року в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.
06 жовтня 2022 року до суду надійшла заява від третьої особи про розгляд справи без участі.
17 жовтня 2022 року від позивача до суду надійшли заяви про проведення судового засідання без участі позивача.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 18 жовтня 2022 року.
Учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи, в судове засідання не з`явились, надали заяви про розгляд справи без їх участі.
Суд зазначає, що станом на 18 жовтня 2022 року від третьої особи письмові пояснення на підтримку або заперечення проти позову до суду не надходили.
З урахуванням викладеного, керуючись положенням частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, наявні підстави для розгляду справи в порядку письмового провадження.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
За гр. ОСОБА_1 було зареєстровано 70/100 частки домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 20.09.2022 року, виданого Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за реєстром №3-3177, зареєстровано КП "ДМБТІ" ДОР 28.04.2004 р. в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним №5662755.
Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 220233459 від 13.08.2020, вбачається, що згідно договору дарування ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_4 частку домоволодіння, в розділі «актуальна інформація про право власності» право власності на 70/100 частки домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_4 зареєстровано за ОСОБА_4 , вид спільної власності: спільна часткова, номер запису про право власності 37752521.
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 293802711 від 05.01.2022, вбачається що в розділі «актуальна інформація про право власності» право власності на 30/100 частки домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_4 зареєстровано за ОСОБА_3 , вид спільної власності: спільна часткова, номер запису про право власності 39271039.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягають, зокрема: право власності.
Частиною 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державним реєстратором є, окрім інших, громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав.
Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.
Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
Згідно з п. 57 Порядку «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.
Статтею 18 та ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав.
У разі зміни ідентифікаційних даних суб`єкта права, визначення часток у праві спільної власності чи їх зміни, зміни суб`єкта управління об`єктами державної власності, відомостей про об`єкт нерухомого майна, у тому числі зміни його технічних характеристик, виявлення технічної помилки в записах Державного реєстру прав чи документах, виданих за допомогою програмних засобів ведення цього реєстру (описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка), за заявою власника чи іншого правонабувача, обтяжувача, а також у випадку, передбаченому підпунктом «в» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, вносяться зміни до записів Державного реєстру прав.
Заявник - власник, інший правонабувач, сторона правочину, в яких виникло речове право, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав (п. 3 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Інший правонабувач - орендар, суб`єкт іншого права, похідного від права власності, іпотекодержатель, спадкоємець (у разі оформлення спадщини, до складу якої входять речові права на нерухоме майно, що підлягають державній реєстрації згідно із цим Законом) (п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Зміст зазначених норм права свідчить про те, що зміни до Державного реєстру вносить державний реєстратор на підставі рішення суду, а не суд.
Таким чином, право на звернення до суду з відповідним позовом (щодо зміни технічних характеристик об`єкта нерухомого майна, виявлення технічних помилок в записах Державного реєстру прав чи документах, виданих за допомогою програмних засобів ведення цього реєстру описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка, в тому числі визначення часток у праві спільної власності чи їх зміни), має саме власник такого майна.
Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 не є ні власником майна, а саме частки в спільній власності домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , ні іншим правонабувачем.
За змістом Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». У цьому ж Рішенні зазначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування в межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
У постанові Верховного Суду України від 15.11.2016 у справі №800/301/16 було сформовано правовий висновок, який згодом було підтримано Верховним Судом, зокрема, у постанові від 22.08.2019 по справі №288/1557/16-а, про те, що:
«Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але й вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
При цьому, позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки позивача у сфері публічно-правових відносин.
З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.
Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах».
Аналогічна права позиція застосована Верховним судом у постановах від 30.08.2022 р. по справі №813/3823/17, від 18.08.2022 р. по справі №540/421/21, від 26.05.2020 р. по справі №120/3920/20-а
Отже, вчинення дій, передбачених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень», відноситься до виключної компетенції державного реєстратора, при цьому внесення записів про речові права, їх обтяження, здійснюється лише на підставі Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», які, в даному випадку, відповідачем не були порушені.
Разом з тим, на момент звернення із заявами до відповідача (10.11.2021 та 05.01.2022) власником іншої частки майна у спільній власності був та є наразі ОСОБА_4 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 220233459 від 13.08.2020.
Суд зауважує, що співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (ст. 358 Цивільного кодексу України).
Згідно ст. 364 Цивільного кодексу України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
Згідно ст. 367 Цивільного кодексу України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
На підставі наведеного вище, суд вважає за необхідне зазначити про відсутність порушених прав позивача, а отже відсутність правових підстав для задоволення позову.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зважаючи на викладене суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
В силу вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Приватного нотаріуса Василенко Валерія Миколайовича (адреса: АДРЕСА_2 ), третя особа: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко