Справа № 300/7790/21
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2022-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2022 рокуЛьвівСправа № 300/7790/21 пров. № А/857/13186/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача -Шевчук С. М.
суддів -Кухтея Р. В.
за участю секретаря судового засідання Носа С. П. Кушик Ю.Т.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Івано-Франківської обласної прокуратури на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2022 року у справі № 300/7790/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської обласної прокуратури про стягнення компенсації за затримку виконання рішення суду, суд

місце ухвалення судового рішення м. Івано-Франківськ
Розгляд справи здійснено судом І інстанції за правиламиспрощеного позовного провадження
суддя у І інстанціїПанікар І.В.
дата складання повного тексту рішенняне зазначена

ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Івано-Франківської обласної прокуратури (надалі відповідач) про стягнення компенсації за затримку виконання рішення суду.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2022 року у справі № 300/7790/21 позов ОСОБА_1 до Івано-Франківської обласної прокуратури про стягнення компенсації за затримку виконання рішення суду задоволено частково.

Стягнуто з Івано-Франківської обласної прокуратури (, вул. Грюнвальдська, 11, м. Івано-Франківськ, 76018) на користь ОСОБА_1 компенсацію за затримку виконання рішення про поновлення на роботі за період з 01.04.2021 по 30.11.2021 у розмірі 177841,44 грн. (сто сімдесят сім тисяч вісімсот сорок одна гривня сорок чотири копійки) з утриманням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

На підтвердження доводів апеляційної скарги вказує, що 01.02.2021 року керівником Івано-Франківської обласної прокуратури видано накази за №62к та №63к, якими скасовано наказ від 12.08.2020 року за №629к та наказ від 20.09.2017 року за №672к відповідно. Таким чином, на даний час діючим є наказ прокурора Івано-Франківської області за №323к від 23.05.2017, яким виконано рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.05.2017 та поновлено позивача на посаді прокурора Косівського відділу Коломийської місцевої прокуратури Івано-Франківської області. Окрім того вказав, що Івано-Франківською обласною прокуратурою листом від 01.02.2021 за №07-88вих-21 направлено копії наказів за №62к та №63к від 01.02.2021 та повідомлено позивача про необхідність з`явитись у відділ кадрової роботи та державної служби Івано-Франківської обласної прокуратури для внесення відомостей до трудової книжки та приступання до виконання службових обов`язків. Зазначений лист отриманий позивачем 03.02.2021 року. Проте, станом на 28.12.2021 до Івано-Франківської обласної прокуратури позивач не з`явився. Вказує, що з боку відповідача вчинялись дії, спрямовані на виконання рішення суду з приводу поновлення ОСОБА_1 на займаній посаді. Просить суд урахувати, що підставою для застосування наслідків передбачених 236 КЗпП України є невиконання рішення суду про поновлення працівника на роботі без поважних причин. Натомість, суд першої інстанції поважності причин не досліджував та належної їм оцінки не дав. Зазначає, що судове рішення про скасування постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження набрало законної сили лише 15.12.2021року. Окрім того зазначає, що у період з 22.07.2020 року по 30.11.2021року працював у Управлінні Державного рибного господарства у Івано- Франківській області та отримував заробітну плату. Отож, з урахуванням постанови Верховного Суду у справі №711/5884/17 стягненню може підлягали лише різниця між втрачених заробітком.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, з мотивів аналогічних тим, що викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Про розгляд апеляційної скарги сторони повідомлені шляхом надіслання повісток на електронні адреси відповідача та позивача, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази.

В судовому засіданні представник відповідача Цинайко Н.І. надала пояснення та підтримала доводи апеляційної скарги. Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні надав пояснення та заперечив проти доводів апеляційної скарги.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що на момент звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом (30.11.2021), постанова по справі №809/538/17 в частині поновлення позивача на посаді прокурора Косівського відділу Коломийської місцевої прокуратури Івано-Франківської області не виконана.

Суд встановив, що керівником Івано-Франківської обласної прокуратори тільки 29.04.2022 року видано наказ № 200к про поновлення позивача на роботі на посаді прокурора Косівського відділу Коломийської місцевої прокуратури Івано-Франківської області та в органах прокуратури з 24.03.2017 року.

Отож, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач був позбавлений можливості отримувати належні йому суми заробітної плати за період з 01.04.2021 по 30.11.2021, що в свою чергу є підставою для застосування положень ст. 236 КЗпП України.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.05.2017 у справі № 809/538/17 позов ОСОБА_1 до Прокуратури Івано-Франківської області задоволено.

Визнано протиправним і скасовано наказ прокурора Івано-Франківської області за №181к від 23.03.2017 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», яким ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Косівського відділу Коломийської місцевої прокуратури Івано-Франківської області та з органів прокуратури.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора Косівського відділу Коломийської місцевої прокуратури Івано-Франківської області та в органах прокуратури з 24.03.2017.

Стягнуто з прокуратури Івано-Франківської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у період з 24 березня 2017 року по 15 травня 2017 року включно в сумі 23 653,12 грн. Постанову суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць у сумі 14 783,20 грн. звернуто до негайного виконання.

На виконання вказаної постанови суду наказом прокурора Івано-Франківської області №323к від 23.05.2017 ОСОБА_1 з 24.03.2017 року поновлено на посаді прокурора Косівського відділу Коломийської місцевої прокуратури Івано-Франківської області.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 13.09.2017 скасовано постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.05.2017 у справі № 809/538/17 у задоволенні позову відмовлено.

На виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 13.09.2017 прокурор Івано-Франківської області видав наказ від 20.09.2017 № 672к, яким скасував наказ від 23.05.2017 року за № 323к.

Постановою Верховного Суду від 22.07.2020 касаційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено. Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 13.09.2017 у цій справі скасовано, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.05.2017 залишено в силі.

На виконання постанови Верховного Суду від 22.07.2020 у цій справі виконувач обов`язків прокурора Івано-Франківської області видав наказ за № 629к від 12.08.2020 «Про скасування наказів прокурора Івано-Франківської області стосовно ОСОБА_1 ».

Також, постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18.09.2020 у справі № 809/538/17 задоволено заяву прокуратури Івано-Франківської області про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами та скасовано постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.05.2017 у цій справі.

Проте, постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.12.2020 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18.09.2020 у справі № 809/538/17 скасовано. У задоволенні заяви прокуратури Івано-Франківської області про перегляд рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.05.2017 за нововиявленими обставинами відмовлено та залишено відповідне рішення в силі.

Також встановлено, що рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23.02.2021 у справі № 300/2369/20 позов ОСОБА_1 до Івано-Франківської обласної прокуратури було задоволено частково.

Стягнуто з Івано-Франківської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21.09.2017 по 22.07.2020 в сумі 823257 грн.

Стягнуто з Івано-Франківської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 компенсацію за затримку виконання рішення про поновлення на роботі за період з 23.07.2020 по 17.09.2020 у розмірі 46 577,52 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Окрім того, постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.10.2021 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2021 року в адміністративній справі № 300/1514/21 скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з Івано-Франківської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 компенсацію за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 18.09.2020 по 31.03.2021 у розмірі 141849,79 грн., без утримання податків та інших обов`язкових платежів і зборів (а.с.14-21).

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність Івано-Франківської обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати йому заробітної плати з 01.04.2021 року 30.11.2021 року, як період вимушеного прогулу за невиконання рішення суду, звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України «Про прокуратуру».

Зазначений Закон визначає, з-поміж іншого, порядок зайняття посади прокурора, порядок звільнення прокурора з посади, припинення, зупинення його повноважень.

У Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 серед іншого зазначено, що «Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист.

Відповідно до частин першої, другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом; право на судовий захист є гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист.

Визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов`язок полягає в тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Колегія суддів зазначає, що КЗпП України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення, але частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України «Про виконавче провадження».

За змістом статті 65 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на дату спірних правовідносин) рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Таким чином, за приведеною нормою права, рішення суду вважається виконаним за наявності двох обов`язкових елементів: видання наказу або розпорядження про поновлення на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача.

Що ж стосується видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, то колегія суддів зазначає, що видання такого акту індивідуальної дії також включає допущення працівника до фактичного виконання ним трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення.

Отже, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків.

При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи, робочого місця та можливості виконання своїх обов`язків.

Аналогічна правова позиція, викладена Верховним Судом у постановах від 26 травня 2021 року у справі № 127/1703/19 (провадження № 61-17686св20), від 06 грудня 2018 року у справі № 465/4679/16 (провадження № 61-29024св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17 (провадження № 61- 12857св18)», від 12 жовтня року 2020 року по справі № 500/424/19.

З матеріалів справи слідує, що постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.12.2020 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18.09.2020 у справі № 809/538/17 скасовано. У задоволенні заяви прокуратури Івано-Франківської області про перегляд рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.05.2017 року за нововиявленими обставинами відмовлено та залишено відповідне рішення в силі. Вказана постанова набрала законної сили.

Відтак, з 15.12.2020 року судом апеляційної інстанції після численних судових рішень судів різних інстанцій забезпечено відновлення прав позивача щодо поновлення в органах прокуратури відповідно до постанови Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.05.2017 року у справі №809/538/17.

Відповідно до постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.10.2021 року у справі № 300/1514/21 стягнуто з Івано-Франківської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 компенсацію за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 18.09.2020 по 31.03.2021 у розмірі 141849,79 грн., без утримання податків та інших обов`язкових платежів і зборів (а.с.14-21). Вказана постанова суду апеляційної інстанції набрала законної сили з моменту її проголошення, тобто -15.12.2020року.

Відносно ж доводів апеляційної скарги з приводу виконання судового рішення про поновлення позивача на посаді в органах прокуратури шляхом відновлення дії наказу № 323к від 23.05.2017 року, то з матеріалів справи вбачається що 01.02.2021 року відповідач видав наказ №63 к про скасування наказу прокурора Івано-Франківської області №672 від 20.09.2017 року (яким в свою чергу було скасовано наказ № 323к від 23.05.2017 року (про поновлення позивача на посаді).

Надаючи оцінку вказаним доводам, колегія суддів зазначає, що індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, у яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

Отже, індивідуальний акт, який містить індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права, адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів, регулює конкретну життєву ситуацію та його дія закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 09.04.2019 у справі №9901/611/18, від 12.05.2021 у справі№9901/286/19.

Тобто, наказ прокурора Івано-Франківської області за №323к від 23.05.2017, як індивідуальний акт вичерпав свою дію припиненням існування трудових відносин між прокуратурою Івано-Франківської області та позивачем після звільнення позивача.

Більше того факт не чинності наказу прокурора Івано-Франківської області за №323к від 23.05.2017 підтверджується також рішенням Кадрової комісії з розгляду дисциплінарних скарг Офісу генерального прокурора від 08.07.2021 за №127дп-21 про закриття дисциплінарного провадження стосовно позивача №07/3/2-204дс-32дп-21.

Зокрема у вказаному рішенні від 08.07.2021 за №127дп-21, кадрова комісія з розгляду дисциплінарних скарг вказала, що жодним із зазначених наказів керівництва прокуратури Івано-Франківської області / Івано-Франківської обласної прокуратуру (від 20.09.2017 № 672к, від 12.08.2020 № 629к, від 01.02.2021 № 62к та № 63к), не поновлено позивача на посаді в органах прокуратури на підставі рішення суду, оскільки ці накази лише про скасування попередніх наказів стосовно нього.

Також, комісія покликаючись на правову позицію, висловлену в постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2018 у справі № 9901/415/18, від 09.04.2019 у справі № 9901/611/18, від 21.08.2019 у справі № 9901/283/19 та від 12.05.2021 у справі № 9901/286/19, вказала, що оскільки акти (рішення, накази, укази і т.п.) про призначення / звільнення з роботи є індивідуальними актами (актами застосування права, індивідуально-правовими актами), то і наказ прокурора Івано-Франківської області від 23.05.2017 є індивідуальним актом. Його юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпалась одноразовою реалізацією, він закінчив дію припиненням існування трудових правовідносин між прокуратурою Івано-Франківської області та позивачем після звільнення останнього. Цей наказ не може мати зворотної дії в часі.

Відповідно до отриманої на запит відповіді начальника Департаменту кадрової роботи та державної служби Офісу Генерального прокурора Яновича С.В. від 24.06.2021 № 07-5070ВН-21 наказ керівника Івано-Франківської обласної прокуратури про поновлення позивача на виконання постанови Верховного Суду від 22.07.2020 не видавався, з наказом він не ознайомлювався. Крім того, позивач з Правилами внутрішнього службового розпорядку прокурорів Івано-Франківської обласної прокуратури та окружних прокуратур Івано-Франківської області не ознайомлений.

Відтак, дисциплінарним провадженням відповідно до стандарту доказування «поза розумним сумнівом» не підтверджено чинність наказу прокурора Івано-Франківської області від 23.05.2017 № 323к та не встановлено, що позивач на час подання дисциплінарної скарги мав статус прокурора.

Водночас, як слідує із зібраних у справі доказів (які не спростовані відповідачем), підтверджуються висновки суду першої інстанції з приводу того, що наказ № 200к про поновлення позивача на роботі на посаді прокурора Косівського відділу Коломийської місцевої прокуратури Івано-Франківської області та в органах прокуратури з 24.03.2017 року видано лише 29.04.2022 року.

При цьому, відповідачем не наведено суду ні першої, ні апеляційної інстанцій жодних перешкод, які слугували об`єктивною та непереборною обставиною за якої вказаний суб`єкт владних повноважень був позбавлений фактичної можливості з 15.12.2020 року (дата ухвалення постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду про скасування рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18.09.2020 у справі №809/538/17) виконати постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.05.2017 року у справі №809/538/17 в частині, яка стосується поновлення позивача на роботі на посаді прокурора Косівського відділу Коломийської місцевої прокуратури Івано-Франківської області та в органах прокуратури з 24.03.2017 року

Відповідно до статті 236 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Отож, середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Усталеною є позиція Верховного Суду про покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 236 КЗпП України, незалежно від дій чи ініціативи працівника щодо поновлення на роботі, а також незалежно від причин зволікання із виконанням судового рішення, оскільки диспозиція цієї норми трудового законодавства пов`язує виплату середнього заробітку виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі, яке підлягає негайному виконанню роботодавцем (зокрема, постанови Верховного Суду від 24 грудня 2020 року у справі № 807/2434/15, від 19 квітня 2021 року у справі №826/11861/17, від 24 червня 2021 року у справі №640/15058/19, від 20 липня 2021 року у справі №826/3465/18, від 21 жовтня 2021 року у справі №640/19103/19).

Стосовно ж доводів скаржника про необхідність зменшення позивачу суми середнього заробітку нарахованої судом першої інстанції у зв`язку із затримкою виконання судового рішення про поновлення позивача на роботі за рахунок сум, заробітку позивача в інших установах та організаціях, то колегія суддів зазначає, що приведеною нормою Закону не передбачено жодних підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

При цьому, колегія суддів зазначає, що застосування до спірних правовідносин пункту 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» є не припустимим, оскільки викладені в цій постанові роз`яснення були зроблені з урахуванням вимог закону, зокрема частини третьої статті 117 КЗпП України, яку виключено на підставі Закону України № 3248-15 від 20 грудня 2005 року «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України».

Після внесення змін до приведеної норми закону, закон не передбачає підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Стосовно доводів апеляційної скарги, які стосуються необхідності застосування до спірних правовідносин постанови Верховного Суду у цивільній справі №711/5884/17 від 03 червня 2020 року, то колегія суддів зазначає, що вказаною постановою не вирішувалось питання щодо порядку виконання судового рішення, яке стосується проходження публічної служби. Окрім того, вказана постанова не містить жодних правових висновків, які є застосованими до даних правовідносин.

Колегією суддів ураховано, що середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (далі -Порядок №100), який відповідно до п.п.3 п.1 розділу І підлягає застосуванню для розрахунку середньої заробітної плати у випадку вимушеного прогулу.

Відповідно до пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії.

Згідно п.2 вказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.10.2021 року у справі № 300/1514/21 встановлено, що розмір середньоденної заробітної плати позивача - 1058,58 грн. (а.с.14-21).

Будь-яких заперечень з приводу вказаного розміру середньоденної заробітної плати позивача (1058,58 грн) чи невірності її обрахунку відповідачем апеляційна скарга не містить.

Відповідно до частини 4 статті 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи, що період затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі (з 01.04.2021 по 30.11.2021) містить 168 робочих днів (квітень 22 робочі дні, травень 18 робочих днів, червень 21 робочий день, липень 22 робочі дні, серпень 21 робочий день, вересень 22 робочі дні , жовтень 20 робочих днів, листопад - 22 робочі дні), загальна сума компенсації за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі позивача за вказаний період складає: 1058,58 грн. * 168 робочих дні = 177841,44 грн.

За вимогами абзацу п`ятого пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Як наслідок решта вимог позовної заяви, яка стосується суми компенсації за час затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі, що перевищує суму 177841,44 грн. задоволенню не підлягає, позаяк не підтверджена жодними доказами у справі та не відповідає приведеним розрахункам.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних норм матеріального права та фактичних обставин справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються.

Однак, при ухваленні вказаного судового рішення судом першої інстанції не ураховано п.1 ч.6 ст. 12 КАС України, відповідно до якого до справ незначної складності належать справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Відповідно до примітки статті 51-3 Закону України «Про запобігання корупції» під службовими особами, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище, в цій статті розуміються прокурори, слідчі і дізнавачі, керівники, заступники керівників державних органів, юрисдикція яких поширюється на всю територію України, їх апаратів та самостійних структурних підрозділів.

Як наслідок вказана справа не належить до справ незначної складності, а відтак підлягала розгляду судом в порядку загального позовного провадження.

Відповідно до п.7 ч. 3 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального права, проте є таким, що ухвалено з порушенням норм процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду скасувати прийняттям нового судового рішення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Івано-Франківської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2022 року у справі № 300/7790/21 скасувати.

Ухвалити постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Івано-Франківської обласної прокуратури про стягнення компенсації за затримку виконання рішення суду задовольнити частково.

Стягнути з Івано-Франківської обласної прокуратури (, вул. Грюнвальдська, 11, м. Івано-Франківськ, 76015) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) компенсацію за затримку виконання рішення про поновлення на роботі за період з 01.04.2021 по 30.11.2021 у розмірі 177841,44 грн. (сто сімдесят сім тисяч вісімсот сорок одна гривня сорок чотири копійки) з утриманням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до Івано-Франківської обласної прокуратури про стягнення компенсації за затримку виконання рішення суду- відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та підлягає касаційному оскарженню шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос
Повне судове рішення складено 20 жовтня 2022 року