Справа № 380/6705/22
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2022-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/6705/22 пров. № А/857/10554/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській обл. на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08.06.2022р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській обл. про визнання дій протиправними, зобов`язання нарахувати і виплатити грошову допомогу при призначенні пенсії за віком (суддя суду І інстанції: Сасевич О.М., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 08.06.2022р., м.Львів; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

15.04.2022р. (згідно з відтиском поштового штемпеля на конверті) позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними дії відповідача Головного управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України у Львівській обл. щодо відмови йому у нарахуванні та виплаті грошової допомоги відповідно до п.7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; зобов`язати пенсійний орган нарахувати та виплатити позивачу грошову допомогу в розмірі десяти місячних пенсій відповідно до п.7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; стягнути з відповідача понесені судові витрати (а.с.1-4).

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, вирішено судом першої інстанції проводити за правилами спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін (а.с.25-26).

Протокольною ухвалою суду від 30.05.2022р. суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження (а.с.63-64).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08.06.2022р. заявлений позов задоволено частково; зобов`язано відповідача ГУ ПФ України у Львівській обл. зарахувати ОСОБА_1 період роботи з 06.05.2000р. по 05.05.2001р. на посаді лікаря-інфекціоніста в центральній лікарні м.Налют Лівійської Джамахірії до страхового стажу, який дає право на отримання грошової допомоги у розмірі десяти неоподаткованих місячних пенсій, передбаченої п.7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; зобов`язано пенсійний орган нарахувати та виплатити позивачу грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, передбачену п.7-1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у розмірі його десяти місячних пенсій станом на день її призначення; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.65-73).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач ГУ ПФ України у Львівській обл., який в поданій апеляційній скарзі, покликаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити (а.с.76-81).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що аналіз діючого законодавства свідчить про те, що право на нарахування та виплату одноразової грошової допомоги пов`язане з визначенням права особи на пенсію за вислугу років.

При цьому, до спеціального стажу роботи особи зараховується робота на посадах в закладах і установах освіти, охорони здоров`я та соціального захисту, які передбачені постановою Кабінету Міністрів /КМ/ України № 909 від 04.11.1993р. «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років».

Спеціальний стаж роботи ОСОБА_1 в закладах та установах охорони здоров`я на посадах, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років відповідно до наведеної постанови, становить 34 роки 07 місяців 04 дні, що є недостатнім для призначення та виплати грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій відповідно до п.7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Щодо зарахування до спеціального стажу ОСОБА_1 роботи на посаді лікаря-інфекціоніста центральної лікарні м.Налут (Лівійська Джамагірія) в період з 06.05.2000р. по 05.05.2001р. згідно контракту від 01.03.2000р., вказує на те, що договір про співробітництво в галузі пенсійного забезпечення між Україною та Лівією не укладався, а тому підстави для такого зарахування, а також для призначення та виплати грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій, є відсутніми.

З огляду на викладене та враховуючи відсутність у ОСОБА_1 необхідного 35-річного стажу роботи на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п.п.«е»-«ж» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», вимоги щодо нарахування та виплати позивачу грошової допомоги відповідно до п.7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є безпідставними.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Водночас, колегія суддів не убачає підстав для задоволення клопотання апелянта про розгляд справи в присутності сторін (а.с.81), оскільки відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Апелянтом подану апеляційну скаргу, в якій детально та послідовно обґрунтовано свою правову позицію по справі; будь-яких нових доказів сторони не представили.

Звідси, правових підстав для висновку про те, що справу необхідно розглядати в судовому засіданні, колегія суддів не убачає.

Окрім цього, Європейський суд з прав людини визнав явно необґрунтованим і тому неприйнятним звернення у справі «Varela Assalino contre le Portugal» (пункт 28, № 64336/01) щодо гарантій публічного судового розгляду. У цій справі заявник просив розглянути його справу в судовому засіданні, однак характер спору не вимагав проведення публічного розгляду. Фактичні обставини справи вже були встановлені, а скарги стосувалися питань права. Європейський суд вказав на те, що відмову у проведенні публічного розгляду не можна вважати необґрунтованою, оскільки під час провадження у справі не виникло ніяких питань, які не можна було вирішити шляхом дослідження письмових доказів.

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду, є доцільнішим, ніж усні слухання; розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як слідує з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФ України у Львівській обл. та отримує пенсію, призначену згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно трудової книжки позивача останній здійснював свою трудову діяльність в наступних закладах охорони здоров`я:

1) з 10.09.1984р. по 01.07.1985р. на посаді медбрата Львівської обласної психіатричної лікарні;

2) з 01.08.1985р. по 30.06.1986р. на посаді виконуючого обов`язки головного лікаря, лікаря по санітарно-освітній роботі;

3) з 04.07.1986р. по 20.07.1993р. на посаді санітарного лікаря по гігієні праці, завідуючого епідеміологічним відділенням;

4) з 20.07.1993р. по 14.12.1993р. на посаді лікаря-інфекціоніста;

5) з 15.12.1993р. по 20.06.2000р. на посаді завідуючого відділенням міськсанепідемстанції;

6) з 06.05.2000р. по 05.05.2001р. на посаді лікаря-інфекціоніста в центральній лікарні м.Налют Лівійської Джамахірії;

7) з 29.10.2001р. по 20.09.2002р. на посаді лікаря-епідеміолога;

8) з 03.07.2003р. по 25.12.2012р. на посаді лікаря-епідеміолога;

9) з 02.01.2013р. по 30.05.2021р. на посаді завідуючого відділенням організації епідеміологічних досліджень (а.с.7-10).

Починаючи з 30.05.2021р., позивачу ОСОБА_2 було призначено пенсію за віком.

01.09.2021р. позивач звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату йому грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій, яка передбачена п.7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Листом № 13883-13166/3-52/8-1300/21 від 29.09.2021р. відповідач повідомив про те, що до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, а також для виплати грошової допомоги можливо зарахувати наступні період роботи: з 10.09.1984р. по 01.07.1985р. на посаді медбрата Львівської обласної психіатричної лікарні; з 01.08.1985р. по 30.06.1986р. на посаді виконуючого обов`язки головного лікаря, лікаря по санітарно-освітній роботі; з 04.07.1986р. по 20.07.1993р. на посаді санітарного лікаря по гігієні праці, завідуючого епідеміологічним відділенням; з 21.07.1993р. по 14.12.1993р. на посаді лікаря-інфекціоніста; з 15.12.1993р. по 20.06.2000р. на посаді завідуючого відділенням міськсанепідемстанції; з 29.10.2001р. по 20.09.2002р. на посаді лікаря-епідеміолога; з 03.07.2003р. по 25.12.2012р. на посаді лікаря-епідеміолога; з 26.12.2013р. по 30.05.2021р. на посаді завідуючого відділенням організації епідеміологічних досліджень (загальний спеціальний стаж позивача становить 34 роки 07 місяців 04 дні) (а.с.11-12).

19.10.2021р. позивач звернувся до відповідача із заявою про зарахування до спеціального стажу його роботу з 06.05.2000р. по 05.05.2001р. на посаді лікаря-інфекціоніста в центральній лікарні м.Налют Лівійської Джамахірії а також нарахування і виплату грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій, яка передбачена п.7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

18.11.2021р. відповідач повідомив позивача листом № 16954-16143/3-52/8-1300/21 про те, що договір про співробітництво в галузі пенсійного забезпечення між Україною та Лівією не укладався, а тому підстави для зарахування період роботи в Лівії з 06.05.2000р. по 05.05.2001р. до страхового та спеціального стажу позивача є відсутніми (а.с.13 і на звороті).

Приймаючи рішення та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач станом на момент призначення йому пенсії за віком 30.05.2021р. досяг пенсійного віку; останнім місцем праці позивача з 26.12.2012р. по 30.05.2021р. була робота в ДЗ «Стрийська міська санітарно-епідеміологічна станція» на посаді завідуючого відділенням; до призначення пенсії за віком інших видів пенсій не отримував; страховий стаж на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п.«е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», становить 34 роки 07 місяців 04 дні.

Як встановлено судом з трудової книжки позивача, він в період з 06.05.2001р. по 05.05.2001р. працював лікарем-інфекціоністом в центральній лікарні м.Налют Лівійської Джамахірії.

Водночас, виконувану роботу на посаді лікаря-інфекціоніста в центральній лікарні м.Налют Лівійської Джамахірії ОСОБА_1 здійснював на підставі контракту від 01.03.2000р.; конкурс на виконувану роботу за посадою лікаря-інфекціоніста проводило Міністерство закордонних справ України.

Окрім цього, направлення на роботу видавалось та здійснювалось безпосередньо Міністерством охорони здоров`я України.

До матеріалів справи позивачем долучено довідки, якими підтверджуються обставини роботи позивача на посаді лікаря-інфекціоніста в центральній лікарні м.Налют Лівійської Джамахірії.

Відтак, враховуючи наведені обставини, позивач підтвердив належними доказами факт роботи в період з 06.05.2000р. по 05.05.2001р. на посаді лікаря-інфекціоніста в центральній лікарні м.Налют Лівійської Джамахірії.

Оскільки в період провадження трудової діяльності позивача з 06.05.2000р. по 05.05.2001р. між Україною та Лівійської Джамахірією не було укладено договору щодо співробітництва в галузі пенсійного забезпечення, тому відмовляючи позивачу у призначенні грошової допомоги, відповідач діяв у межах та спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Відтак, в частині позовних вимог позивача щодо визнання протиправними дій відповідача, які полягали у відмові в нарахуванні та виплаті грошової допомоги, слід відмовити.

Водночас, до матеріалів справи долучено Угоду між Міністерством охорони здоров`я України і Вищим Народним Комітетом (сфера послуг) Великої Соціалістичної Народної Лівійської Арабської Джамагирії про співробітництво в галузі медицини і охорони здоров`я від 23.04.2003р., згідно ст.4 якої на підставі офіційного попереднього запиту Лівійської Сторони Українська Сторона запропонує медичних фахівців для роботи в медичних закладах Великої Джамагирії на контрактній основі.

Враховуючи викладене, період роботи позивача з 06.05.2000р. по 05.05.2001р. на посаді лікаря-інфекціоніста в центральній лікарні м.Налют Лівійської Джамахірії підлягає зарахуванню до страхового стажу, який дає право на отримання грошової допомоги у розмірі десяти неоподаткованих місячних пенсій, передбаченої п.7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із роз`ясненнями, які наведені в п.13.1 постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі», у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом (п.13.2 цієї постанови).

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині незадоволених позовних вимог, тому в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Стосовно решти позовних вимог колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірних та обґрунтованих висновків про наявність підстав для часткового задоволення позову із визначеним способом захисту позивача, з огляду на наступне.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, а також порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам визначено Законом України № 1058-IV від 09.07.2003р. «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно з ч.1 ст.24 цього Закону страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частинами 2 і 4 ст.24 вказаного Закону визначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до п.7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» вказаного Закону особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Згідно п.«е» ст.55 Закону України № 1788-ХІІ від 05.11.1991р. «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

Постановою КМ України № 1191 від 23.11.2011р. затверджено Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, яким визначаються умови обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги відповідно до п.7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно з п.2 вказаного Порядку до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» і «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» що передбачені, зокрема, переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 р. № 909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років».

Пунктами 5 і 6 зазначеного Порядку передбачено, що грошова допомога надається особам, яким починаючи з 1 жовтня 2011 р. призначається пенсія за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (1058-15) та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 зазначеного Закону (1058-15), працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (1788-12), і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.

Для визначення розміру грошової допомоги враховується місячний розмір пенсії, обчислений згідно із статтями 27 і 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (1058-15), станом на день її призначення.

У свою чергу, Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затв. постановою КМ України № 909 від 04.11.1993р.

У розділі 2 «Охорона здоров`я» вказаного Переліку передбачено, зокрема:

найменування закладів і установ - лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, установи з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальні органи Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри;

найменування посад вказаних установ - лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад).

Із системного аналізу наведених норм слідує, що для отримання грошової допомоги, передбаченої п.7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у розмірі десяти місячних пенсій повинні бути дотримані наступні умови:

1) наявність пенсійного віку, передбаченого ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

2) праця на день досягнення пенсійного віку, передбаченого ст.26 зазначеного Закону, в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п.п.«е»-«ж» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;

3) страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п.п.«е»-«ж» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;

4) неотримання до звернення за вказаною грошовою допомогою будь-якої пенсії.

(Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 21.01.2021р. у справі № 310/8663/18, яка в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховується апеляційним судом під час вирішення наведеного спору).

Як об`єктивно установлено судом першої інстанції:

1) позивач ОСОБА_1 станом на момент призначення йому пенсії за віком 30.05.2021р. досяг пенсійного віку;

2) останнім місцем праці позивача з 26.12.2012р. по 30.05.2021р. була робота в ДЗ «Стрийська міська санітарно-епідеміологічна станція» на посаді завідуючого відділенням;

3) до призначення пенсії за віком позивач інших видів пенсій не отримував;

4) страховий стаж ОСОБА_1 на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п.«е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», становить 34 роки 07 місяців 04 дні.

В силу приписів п.7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж позивача на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п.«е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» і який враховується для призначення грошової допомоги в розмірі десяти неоподаткованих місячних пенсій, є недостатнім для призначення такої допомоги.

Підтвердженням наведеного також слугує лист ГУ ПФ України у Львівській обл. № 13883-13166/3-52/8-1300/21 від 29.09.2021р., згідно якого для призначення ОСОБА_1 грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій можливо зарахувати загальний період роботи 34 роки 07 місяців 04 дні, який є недостатнім для її призначення (а.с.11-12).

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Із змісту записів трудової книжки позивача слідує, що він в період з 06.05.2001р. по 05.05.2001р. працював лікарем-інфекціоністом в центральній лікарні м.Налют Лівійської Джамахірії.

Спірний період роботи позивача не був врахований відповідачем при обрахунку його спеціального страхового стажу, який дає право на отримання грошової допомоги в розмірі десяти неоподаткованих місячних пенсій з огляду на відсутність договору про співробітництво в галузі пенсійного забезпечення між Україною та Лівією.

Водночас, згідно пояснень позивача, які не спростовані відповідачем під час судового розгляду, виконувану ним роботу на посаді лікаря-інфекціоніста в центральній лікарні м.Налют Лівійської Джамахірії він здійснював на підставі контракту від 01.03.2000р.; конкурс на виконувану роботу за посадою лікаря-інфекціоніста проводило Міністерство закордонних справ України.

Окрім цього, направлення на роботу видавалось та здійснювалось безпосередньо Міністерством охорони здоров`я України.

Згідно з п.п.1 і 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затв. постановою КМ України № 637 від 12.08.1993р., основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

До матеріалів справи позивачем долучено довідку № 2001/298/29 від 07.02.2001р., видану Генеральним директором Нової центральної лікарні м.Налют, якою підтверджується те, що ОСОБА_1 дійсно працював в даній установі за підписаним з ним контрактом за спеціальністю «лікар-інфекціоніст» з 06.05.2000р. по 05.05.2001р. (а.с.14-15).

Окрім цього, відповідно до довідки від 05.05.2001р., виданої Генеральним секретарем Комітету з питань охорони здоров`я та соціальних питань, ОСОБА_1 працював у центральній лікарні Лівії лікарем-інфекціоністом протягом одного року з 06.05.2000р. по 05.05.2001р.; під час роботи виконував планові та профілактичні щеплення для дорослих та дітей проти прямих інфекцій, проводив медичні огляди дітей з метою посилення щеплення (а.с.16-17).

Відтак, враховуючи наведені обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач в період з 06.05.2000р. по 05.05.2001р. працював на посаді лікаря-інфекціоніста в центральній лікарні м.Налют Лівійської Джамахірії, а також здійснював свою діяльність за офіційного сприяння уповноважених відомств КМ України.

Згідно з ч.2 ст.4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

За період провадження трудової діяльності позивача з 06.05.2000р. по 05.05.2001р. між Україною та Лівійської Джамахірією не було укладено договору щодо співробітництва в галузі пенсійного забезпечення, а відтак відповідач, відмовляючи позивачу у призначенні грошової допомоги діяв у межах та спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Водночас, 23.04.2003р. між Міністерством охорони здоров`я України і Вищим Народним Комітетом (сфера послуг) Великої Соціалістичної Народної Лівійської Арабської Джамагирії було укладено Угоду про співробітництво в галузі медицини і охорони здоров`я (набула чинності 21.02.2005р.), згідно ст.4 якої на підставі офіційного попереднього запиту Лівійської Сторони Українська Сторона запропонує медичних фахівців для роботи в медичних закладах Великої Джамагирії на контрактній основі.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги підтвердження відомостей про роботу позивача його трудовою книжкою та довідками з місця праці, період роботи позивача з 06.05.2000р. по 05.05.2001р. на посаді лікаря-інфекціоніста в центральній лікарні м.Налют Лівійської Джамахірії підлягає зарахуванню до страхового стажу, який дає право на отримання грошової допомоги у розмірі десяти неоподаткованих місячних пенсій, передбаченої п.7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зважаючи на висновок щодо зарахування періоду роботи позивача до стажу, який дає право на отримання грошової допомоги у розмірі десяти неоподаткованих місячних пенсій, суд першої інстанції обрав правильний спосіб захисту прав позивача та зобов`язав відповідача ГУ ПФ України у Львівській обл. зарахувати ОСОБА_1 період роботи з 06.05.2000р. по 05.05.2001р. на посаді лікаря-інфекціоніста в центральній лікарні м.Налют Лівійської Джамахірії до страхового стажу, який дає право на отримання грошової допомоги у розмірі десяти неоподаткованих місячних пенсій, передбаченої п.7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а також нарахувати та виплатити позивачу спірну грошову допомогу.

Апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи позивача, наведені в позовній заяві, заперечення відповідача були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача задоволені частково у визначений спосіб.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про наявність підстав для часткового задоволення заявленого позову із вищевказаних мотивів, обравши при цьому правильний спосіб правового захисту порушеного права позивача.

За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ГУ ПФ України у Львівській обл.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській обл. на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08.06.2022р. в адміністративній справі № 380/6705/22 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор
Дата складання повного тексту судового рішення: 20.10.2022р.