Справа № 200/4122/22
Суддя: Чекменьов Г.А.
Дата ухвалення: 2022-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2022 року Справа№200/4122/22

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Чекменьова Г.А., розглянувши в порядку спрощеного (письмового) провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

12 серпня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення №314 від 21.07.2022 року, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач зазначив, що під психологічним тиском керівників він написав рапорт про звільнення за власним бажанням, при цьому керівництво не з`ясувало підстави для такого звільнення. В цей же день, після повернення додому, він подав на ім`я начальника ГУ НП в Донецькій області заяву, в якій описав обставини подання рапорту і просив скасувати наказ № 314 о/с від 21.07.2022 року, та поновити його на посаді. Вказана заява була направлена простим поштовим відправленням 22.07.2022 року. На момент подання позову наслідки розгляду заяви від 22.07.2022 позивачу не відомі. Позивач вважає наказ начальника ГУ НП в Донецькій області від 21.07.2022 року № 314 о/с «По особовому складу» незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Відповідно до підпункту «ж» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114 (в редакції, чинній на момент звільнення позивача зі служби в національній поліції, далі - Порядок №114), особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків. Згоди з відповідачем щодо дати звільнення досягнуто не було, в поданому рапорті хоч і вказана дата звільнення, яку назвали посадові особи, які здійснювали психологічний тиск, однак всупереч нормам вищенаведеного законодавства позивач не вказав причини, які б унеможливлювали його подальше проходження служби в поліції. Таким чином, вважає своє звільнення за рапортом про звільнення за власним бажанням без зазначення конкретних причин, що перешкоджають подальшому виконанню службових обов`язків є порушенням чинного законодавства.

З наведених підстав позивач просив:

визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління Національної поліції в Донецькій області № 314 о/с від 21.07.2022 в частині звільнення ОСОБА_1 , зі служби в поліції з посади інспектора відділу реагування патрульної поліції Покровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області з 21 липня 2022 року за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію», та поновити його на службі в поліції з 22.07.2022 року на посаді інспектора відділу реагування патрульної поліції Покровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області;

стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 12.08.2022 року по день ухвалення судом рішення, з розрахунку розміру середньоденної заробітної плати в сумі 379,40 грн.;

допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на службі в поліції з 22.07.2022 року;

допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Головного управління Національної поліції в Донецькій області середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць;

стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Донецькій області витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 грн.;

зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області подати звіт про виконання судового рішення у місячний строк з дати набрання рішенням суду законної сили.

Ухвалою від 17 серпня 2022 року відкрито спрощене позовне провадження у справі.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні. Зазначив, що правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України «Про Національну поліцію». Пунктом 4 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечать цьому Закону. Пунктом 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114, визначено, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою. Верховний Суд України в постанові від 24.06.2014 №21-241а14 зазначив, що згідно з пунктом 68 вказаного Положення особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою. Проте, у межах передбаченого пунктом 68 Положення строку з дня подання рапорту про звільнення, сторони вправі домовитися про звільнення у більш короткий строк. Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення в рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін. 21 липня 2022 року ОСОБА_1 на ім`я начальника ГУНП в Донецькій області подав рапорт про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням. Крім того, в рапорті позивач зазначив, що від проходження військово-лікарської комісії відмовляється, так як вважає себе здоровим, та вказав, що наслідки відмови від проходження ВЛК йому роз`яснено, з ними згоден. У цей же день позивач подав рапорт, де зазначив, що наполягає на своєму звільненні з Національної поліції України з 21 липня 2022 року. Ця дата погоджена керівництвом. Отже, позивач скористався правом на звільнення за власним бажанням із погодженим строком звільнення шляхом подачі рапортів про звільнення від 21 липня 2022 року із зазначенням бажаної дати звільнення, що є поважною причиною для скорочення тримісячного строку для подачі такого рапорту.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі фактичні обставини.

ОСОБА_1 проходив службу в органах Національної поліції. Займана посада перед звільненням інспектор відділу реагування патрульної поліції Покровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області.

21 липня 2022 року ОСОБА_1 подав на ім`я начальника ГУНП в Донецькій області подав рапорт про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням. У вказаному рапорті, позивач відмовився від проходження медичної військово-лікарської комісії та надав згоду на відшкодування з його грошового забезпечення вартості предметів однострою особистого користування, строк носіння (користування) яких не закінчився. Також позивачем зазначено, що на момент звільнення на лікарняному, у відпустці перебувати не буде.

21 липня 2022 року позивач подав ще один рапорт на начальника ГУ НП в Донецькій області, в якому наполягав на своєму звільненні зі служби в Національній поліції України за власним бажанням, згідно з пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про національну поліцію» з 21.07.2022. Також позивачем зазначено, що на момент звільнення на лікарняному, у відпустці перебувати не буде.

21 липня 2022 року наказом ГУНП в Донецькій області № 314о/с відповідно до розділу VII Закону України «Про Національну поліцію» ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 частини 1 статті 77 (за власним бажанням) з 21 липня 2022 року.

22 липня 2022 року ОСОБА_1 подав заяву на ім`я начальника Головного управління Національної поліції в Донецькій області генерала поліції третього рангу Осипенка Р.І., в якій просив вважати недійсним свій рапорт від 21.07.2022 про звільнення з посади, оскільки подання цього рапорту було здійснено за відсутності будь-яких поважних причин для звільнення під психологічним тиском (погрози кримінальної відповідальності, дисциплінарного переслідування) з боку заступника начальника Покровського РУП ГУ НП в Донецькій області та начальника відділу роботи з кадрами Покровського РУП з причин нібито вчинення позивачем та іншими працівниками поліції протиправних дій, яких, як вказує позивач, він фактично не вчиняв. Оскільки фактично будь-яких причин для звільнення позивача за власним бажанням не було, позивач просив скасувати наказ №314о/с від 21.07.2022 про своє звільнення та поновити на посаді.

У серпні 2022 року до ГУНП в Донецькій області надійшла заява позивача від 22.07.2022 вважати недійсним рапорт від 21.07.2022 про звільнення зі служби, яку розглянуто та направлено лист №1861/55/01-2022 від 17.08.2022, в якій позивачу було роз`яснено, що за результатами перевірки, стосовно його звільнення з посади, порушень з боку керівництва Покровського РУП ГУНП в Донецькій області, викладених у заяві позивача не встановлено. Крім того позивачу було повідомлено про те, що у день звільнення, заяв, скарг щодо психологічного тиску з боку керівництва Покровського РУП ГУНП в Донецькій області або працівників сектору кадрового забезпечення Покровського РУП ГУНП в Донецькій області до ГУНП в Донецькій області не надходило, а отже звільнення позивача з Національної поліції відбулося через власне волевиявлення та з урахуванням конкретної дати звільнення, яка вказана у власноручно написаному рапорті.

Доказів отримання позивачем вказаної відповіді відповідач суду не надав.

Відповідач не надав суду доказів проведення перевірки щодо законності звільнення позивача зі службі, про які йдеться в листі №1861/55/01-2022 від 17.08.2022, також не подано результатів цієї перевірки.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам суд зазначає про таке.

Статтею 3 Основного Закону визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 38 Конституції України громадянам гарантовано рівне право доступу до державної служби […].

Згідно з частиною 1 статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Частиною шостою зазначеної статті Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIII (далі Закон № 580-VIII).

Відповідно до частини 1 статті 77 Закону №580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, за власним бажанням.

Частинами 2, 3 статті 77 Закону №580-VIII визначено, що днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Відповідно до пункту 4 розділу XI Закону №580-VIII до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються до цих правовідносин в частині, що не суперечить цьому Закону.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначені Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджений постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114 (далі Положення №114).

Відповідно до підпункту «ж» пункту 64 Положення №114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Відповідно до пункту 68 Положення №114 особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Тобто, у межах передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору можуть домовитися про звільнення у більш короткий строк.

Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) поліцейський має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Таким чином, видача уповноваженим органом наказу про звільнення поліцейського зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення, є правомірною.

Верховний Суд України у постанові по справі № 21-241а14 від 24.06.2014 року зазначив, що така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків щодо забезпечення безпеки громадян і громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.

У цьому ж судовому рішенні Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою в межах передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору мають право домовитися про звільнення в більш короткий строк. Такою домовленістю необхідно вважати зазначення в рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник міліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін. Видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника міліції зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення, є правомірною.

Таку ж правову позицію у подібних правовідносинах висловив Верховний Суд, зокрема, у постановах від 05.02.2020 року в справі № 819/744/16 та від 20.05.2020 року в справі № 804/868/16.

Отже, до закінчення визначеного у пункті 68 Положення №114 строку служба в поліції за власним бажанням припиняється за умови, якщо між поліцейським та органом, уповноваженим приймати рішення про прийняття/звільнення зі служби в поліції, було досягнуто згоди щодо конкретної дати, з якої служба в поліції припиняється.

При цьому, за змістом наведеного законодавчого припису, до закінчення тримісячного строку попередження особа має право відкликати поданий рапорт, якщо сторони не домовилися про звільнення у більш короткий строк. У разі якщо сторони домовилися про звільнення у більш короткий строк, особа має право відкликати поданий рапорт про звільнення до спливу цього строку.

З матеріалів справи випливає, що позивач подав рапорт, в якому наполягав на своєму звільненні зі служби в Національній поліції України за власним бажанням згідно з пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про національну поліцію» з 21.07.2022 року, який за поясненнями позивача він написав під психологічним впливом та погрозами про притягнення до кримінальної відповідальності керівниками Головного управління Національної поліції в Донецькій області.

Отже, формально, при дотриманні усіх умов діючого законодавства, відповідач мав можливість звільнити позивача саме 21 липня 2022 року.

Разом з тим, у пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що по справах про звільнення за власним бажанням суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого статтею 38 КЗпП України строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення.

У такій категорії справ суди особливу увагу приділяють дослідженню поведінки позивача після написання ним заяви (рапорту) про звільнення, адже якщо на працівника справді чинився тиск з метою його звільнення, то в останнього є можливість відкликання такої заяви, в тому числі засобами поштового, телеграфного чи електронного зв`язку, або звернення із заявою чи скаргою до органів поліції, Державної служби України з питань праці тощо. Саме такі дії позивача можуть свідчити про відсутність наміру і вільного волевиявлення на звільнення.

Вказані висновки підтверджуються правовими позиціями Верховного Суду викладених в постанові від 17.02.2020 у справі № 495/9926/18 та постанові від 11.12.2019 року у справі № 483/1070/17.

Судом встановлено, що обидва рапорти позивача містять зауваження про те, що на момент звільнення позивач не буде перебувати на лікарняному, у відпустці.

Якщо сторони домовилися про звільнення позивача за власним бажанням з конкретної дати, стає незрозумілим мета таких застережень на майбутнє. Вислів «не буду перебувати» також може свідчити про те, що сторони не досягли згоди про конкретну дату звільнення.

Відповідач не надав пояснень, чому при узгодженні обома сторонами дати звільнення (таку позицію займає відповідач) в рапортах містяться такі застереження.

Позивач, навпаки, стверджує, що рапорти були написані під примусом керівництва. Своє небажання про звільнення позивач підтвердив на наступний день після подання рапорту про звільнення, коли подав заяву про його відкликання.

Проте, відповідач, посилаючись на проведення перевірки щодо здійснення тиску на позивача для написання рапорту про звільнення та відсутність такого підтвердження, протиправно відмовив у відкликанні цього рапорту.

При цьому, будь-яких доказів на підтвердження факту проведення перевірки щодо відсутності здійснення тиску на позивача під час написання рапорту на звільнення, відповідач суду не надав.

Тому суд приймає доводи позивача про те, що його волевиявлення під час написання рапортів не було вільним.

Пунктом 8 Положення №114 визначено, що дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема за власним бажанням при наявності причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Відповідно до частини 1 статті 77 Закону №580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: 1) у зв`язку із закінченням строку контракту; 2) за станом здоров`я (через хворобу) - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції; 3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції; 4) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; 5) через службову невідповідність; 6) у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; 7) за власним бажанням; 8) у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій); 9) у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі; 9-1) у зв`язку з наявністю реального чи потенційного конфлікту інтересів, який має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб; 10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення, а також рішенням суду про визнання його активів або активів, набутих за його дорученням іншими особами або в інших передбачених статтею 290 Цивільного процесуального кодексу України випадках, необґрунтованими та їх стягнення в дохід держави; у зв`язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави; у разі надання особою завідомо неправдивої інформації під час прийняття на службу в поліції.

Згідно з підпунктом «ж» пункту 64 Положення №114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Отже, статтею 77 Закону №580-VIII та Положенням №114 чітко визначений вичерпний перелік підстав звільнення особи, яка служить в органах Національної поліції.

До закінчення визначеного у пункті 68 Положення №114 строку, служба в поліції за власним бажанням припиняється за умови зазначення в рапорті саме поважних причин неможливості продовження служби та якщо між поліцейським та органом, уповноваженим приймати рішення про прийняття/звільнення зі служби в поліції, було досягнуто конкретної дати, з якої служби в поліції припиняється.

Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах висловлена Верховним Судом у постанові від 05.02.2020 у справі № 819/744/16.

За наслідками судового розгляду встановлено, що відповідач при звільненні ОСОБА_1 не з`ясував наявність конкретних поважних причин для звільнення за власним бажанням та причин неможливості проходження служби, а зміст рапортів позивача про звільнення не відповідав його волі та бажанню припинити службу, оскільки в момент написання рапортів не було досягнуто домовленості про звільнення з конкретної дати.

Як вже зазначалося, відповідно до пункту 4 розділу XI Закону №580-VIII до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються до цих правовідносин в частині, що не суперечить цьому Закону.

Оскільки норми Закону №580-VIII не регулюють процедуру поновлення на посаді поліцейських, звільнення яких визнано судом незаконним, суд згідно з положеннями статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) застосовує до спірних правовідносин положення Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).

Згідно з частиною 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Оскільки суд дійшов висновку, що звільнення позивача відбулося без законної підстави, останній підлягає поновленню на тій же посаді та у тому ж органі, з якого він був протиправно звільнений.

Відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

До спірних правовідносин підлягає застосуванню постанова Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», дія якої поширюється на підприємства, установи і організації усіх форм власності (п. 2 Постанови), а затверджений нею порядок застосовується в усіх випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати (пункт 1 Порядку №100).

При обчисленні суми, що підлягає стягненню, суд керується положеннями пункту 5 розділу IV Порядку №100, відповідно якого нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин […].

Відповідно до статті 77 Закону №580-VIII днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Для поліцейських установлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями (частина 3 статті 91 Закону №580-VIII).

Зважаючи на те, що під час вимушеного прогулу позивач не залучався до виконання службових обов`язків, для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід враховувати робочі дні.

Судом встановлено, що позивач був звільнений зі служби 21 липня 2022 року, який є днем звільнення та останнім днем служби.

Період вимушеного прогулу позивача тривав з 22 липня 2022 року, з яких на дату прийняття цього судового рішення 72 робочих дня (липень 6, серпень 23, вересень 22, жовтень 21).

Середньоденний розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за два місяці, що передували незаконному звільненню, згідно з довідкою №80, яка видана управлінням фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в Донецькій області 02.08.2022, становить 379,40 грн.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу - 72 * 379,40 = 27 316,80 грн.

Згідно зі статтею 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Під час розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Згідно зі статтею 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З наведених підстав, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є такими, що підлягають задоволенню шляхом:

визнання протиправним та скасування наказу №314 о/с від 21.07.2022 в частині звільнення позивача зі служби в поліції та поновлення позивача на службі в поліції з 22.07.2022 на відповідній посаді,

стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 22 липня 2022 року по день ухвалення даного рішення в сумі 27 316,80 грн.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат на правничу допомогу, суд виходить з такого.

Статтею 132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 2-5 статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною 9 статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивач надав копії договору про надання правової допомоги від 22.07.2022, який укладений між адвокатом Янюк В.Ю. та Бочаровим В.Л. та додатку №1 до вказаного договору. Відповідно до вказаних документів адвокат та позивач уклали договір про надання правової допомоги та узгодили її вартість на умовах 100% попередньої оплати, виходячи з доручення адвокату підготовки позовної заяви про поновлення на роботі та участі у розгляді справи судами всіх інстанцій в якості представника позивача. Тобто, узгоджена сторонами вартість правової допомоги визначена на майбутнє без урахування обсягу послуг, які фактично надані (будуть надані) адвокатом.

За таких обставин суд враховує, що в суді першої інстанції справа розглядалась в порядку спрощеного провадження без виклику та повідомлення сторін, через що адвокат не приймав участі у судових засіданнях. Крім того, складені адвокатом та позивачем документи не дозволяють встановити розподіл вартості правової допомоги за участь адвоката в судах різних інстанцій та виокремити вартість понесених витрат саме на стадії розгляду справи у Донецькому окружному адміністративному суді. Зазначені обставини вказують на порушення вищенаведених вимог статті 134 КАС України та унеможливлють вирішення питання про розподіл витрат на правничу допомогу у складі судових витрат у справі.

Щодо встановлення судового контролю за виконанням судового рішення та зобов`язання Головного управління Національної поліції в Донецькій області подати звіт про виконання судового рішення у місячний строк з дати набрання рішенням суду законної сили, суд вважає за необхідне зазначити про таке.

Частиною 2 статті 14 КАС України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно з положеннями частини 1 статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З аналізу викладених норм випливає, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду та вирішується на його розсуд.

З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач відноситься до державного правоохоронного органу, суд не знайшов підстав зобов`язувати відповідача подавати звіт про виконання рішення суду у місячний строк з дня набрання рішенням законної сили.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини 1 статті 371 КАС України рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Керуючись статтями 2, 139, 241-246, 255, 295-297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (пр. Нахімова, 86, м. Маріуполь, Донецька область, 87517, ) про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління Національної поліції в Донецькій області №314 о/с від 21.07.2022 в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції з посади інспектора відділу реагування патрульної поліції Покровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області з 21 липня 2022 року за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про національну поліцію».

Поновити ОСОБА_1 на службі в поліції з 22 липня 2022 року на посаді інспектора відділу реагування патрульної поліції Покровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області .

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток (грошове забезпечення) за весь час вимушеного прогулу сумі 27 316 (двадцять сім тисяч триста шістнадцять) гривень 80 копійок.

Рішення суду про присудження виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді виконується негайно.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 24 жовтня 2022 року, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Г.А. Чекменьов