Справа № 260/871/21
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2022-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2022 рокуЛьвівСправа № 260/871/21 пров. № А/857/9657/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р. Й.,

суддів Гуляка В. В.,

Ільчишин Н. В.,

з участю секретаря судового засідання Петрунів В. І.,

представника відповідача Яблонського О. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 травня 2022 року (прийняту в м. Ужгороді суддею Луцовичем М.М.; складену в повному обсязі 24 травня 2022 року) про залишення позовної заяви без розгляду в адміністративній справі № 260/871/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Закарпатській області, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області про визнання протиправними та скасування наказів про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Закарпатського окружного адміністративного суду із вказаним позовом до Головного управління Національної поліції у Закарпатській області (далі також - ГУ НП у Закарпатській області) та просили:

- поновити їм строк на звернення до суду із вказаною позовною заявою, як такий, що пропущено з поважних причин;

- визнати протиправними і скасувати пункти 1 та 2 наказу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області (далі також - УМВС України в Закарпатській області) від 31.03.2014 № 377 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників Рахівського РВ УМВС», стосовно звільнення із органів внутрішніх справ майора міліції ОСОБА_2 (пункт 1 наказу) та майора міліції ОСОБА_1 (пункт 2 наказу);

- визнати протиправним і скасувати наказ УМВС України в Закарпатській області від 04.04.2014 № 62о/с «По особовому складу» стосовно звільнення зі служби в органах внутрішніх справ в запас (із поставленням на військовий облік) за пунктом 64 «є» (за порушення дисципліни) майора міліції ОСОБА_1 , старшого оперуповноваженого сектору карного розшуку Рахівського районного відділу УМВС України в Закарпатській області та поновити його на раніше займаній посаді;

- визнати протиправним і скасувати наказ УМВС України в Закарпатській області від 16.04.2014 № 69о/с «По особовому складу» стосовно звільнення зі служби в органах внутрішніх справ у запас (із поставленням па військовий облік) за пунктом 64 «є» (за порушення дисципліни) майора міліції ОСОБА_2 , старшого оперуповноваженого сектору карного розшуку Рахівського районного відділу УМВС України в Закарпатській області та поновити на раніше займаній посаді;

- стягнути з ГУ НП в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 04.04.2014 до дня поновлення на роботі;

- стягнути з ГУ НП в Закарпатській області, на користь ОСОБА_2 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 17.04.2014 до дня поновлення на роботі.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року роз`єднано в самостійні провадження позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ГУ НП у Закарпатській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ГУ НП у Закарпатській області про визнання протиправними та скасування наказів про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу вирішено розглядати в межах провадження адміністративної справи № 260/871/21.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ГУ НП у Закарпатській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу вирішено виділити і розглядати в окремому (самостійному) провадженні.

У ході розгляду справи за клопотанням ОСОБА_1 було залучено до участі в справі як другого відповідача - Управління МВС України в Закарпатській області.

20 вересня 2021 року УМВСУ України в Закарпатській області подало до Закарпатського окружного адміністративного суду клопотання про залишення вказаного позову без розгляду. Клопотання мотивоване тим, що згідно позовної заяви підставою для визнання протиправними оскаржуваних наказів та поновлення на роботі є виправдувальний вирок суду від 13.11.2019, який набув законної сили після винесення ухвали Львівського апеляційного суду від 29.12.2020 та який представник позивача отримав 09.02.2021. Проте, такий вирок не може бути самостійною підставою для визнання поважним строку звернення до суду з позовом про поновлення на публічній службі, позаяк оскаржувані накази винесені за результатами проведеного службового розслідування відповідно до вимог Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України». З огляду на викладене УМВСУ в Закарпатській області просить суд залишити цей позов без розгляду, у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Представник позивача надіслав до суду клопотання (заяву), у якому просив відмовити у задоволенні клопотання УМВС України в Закарпатській області про залишення позову без розгляду, мотивуючи тим, що формулювання звільнення позивача - «грубе порушення дисципліни, що проявилося у підозрі до замаху на вчинення крадіжки з житлового будинку», не охоплюється підпунктом «є» пункту 64 постанови Кабінету Міністрів України від 29.07.1991. № 114 «Про затвердження Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», а є підмінним до того, що зазначене у підпункті «й» - притягнення до відповідальності за вчинення кримінального правопорушення (хоч і воно є «некоректним» для дисциплінарної відповідальності).

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 травня 2022 року вказане клопотання було задоволене, а позовну заяву ОСОБА_1 - залишено без розгляду.

Не погодившись із зазначеною ухвалою, її оскаржив ОСОБА_1 , який вважає, що оскаржувана ухвала прийнята з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Тому просив скасувати ухвалу суду першої інстанції, а справу направити до суду першої інстанції для розгляду по суті.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що згідно оскаржуваного наказу його звільнено з органів внутрішніх справ за грубе порушення вимог статті 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ, Присяги працівника органів внутрішніх справ, Закону України «Про міліцію», наказів МВС України за №№ 81-2007, 157-2007, що проявилось у підозрі до замаху на вчинення крадіжки, за пунктом «є» статті 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Аналізуючи норми вказаних законодавчих актів, апелянт зазначає, що жодна із норм наведених актів не містить формулювання, чи-то переліку дисциплінарного проступку працівника міліції - підозра у вчиненні крадіжки, тим паче підозра до замаху.

Таким чином, формулювання його звільнення - «грубе порушення дисципліни, що проявилося у підозрі до замаху на вчинення крадіжки з житлового будинку», не охоплюється підпунктом «є» пункту 64 постанови Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 № 114 «Про затвердження Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», а є підмінним до того, що зазначене в підпункті «й» - притягнення до відповідальності за вчинення кримінального правопорушення (хоч і воно є «некоректним» для дисциплінарної відповідальності).

З урахуванням зазначеного, вважає, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив клопотання відповідача про залишення його позовної заяви без розгляду та безпідставно виніс оскаржувану ухвалу.

Представник УМВС України в Закарпатській області (ліквідаційна комісія) подав відзив на апеляційну скаргу, у якій зазначив, що УМВС України в Закарпатській області не визнає апеляційну скаргу ОСОБА_3 , вважає її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення у справі. При цьому покликається на те, що виправдувальний вирок суду, на який вказує позивач, не може бути самостійною підставою визнавати поважним строк звернення до суду з позовом про поновлення на публічній службі, оскільки оскаржувані накази винесені за результатами проведеного службового розслідування відповідно до вимог Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України. Також із вказаного вироку видно, що позивачі перебували в статусі непрацюючих осіб. Крім того, вирок суду містить посилання на оскаржувані накази, а їх копії є в кримінальному провадженні, що знов-таки підтверджує обізнаність позивача про його звільнення з органів внутрішніх справ та існування наказів про звільнення. Тому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Аналогічний за змістом відзив на апеляційну скаргу подав і представник ГУ НП в Закарпатській області. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

У судовому засіданні в режимі відеоконференції представник відповідачів ОСОБА_4 вказав, що вважає ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою, а доводи апеляційної скарги такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції. Тому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Позивач та його представник, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибули. Представник позивача адвокат Глагола В. С. подав до суду клопотання та просив розгляд цієї справи провести за відсутності сторони позивача-апелянта, якщо у суду не має необхідності у безпосередній участі сторін. Вказане, відповідно до приписів частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи, при тому, що суд не визнав обов`язковою участь вказаних осіб у судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідачів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 працював в органах внутрішніх справ з 12 листопада 2001 року; остання займана посада - старший оперуповноважений СКР Рахівського РВ УМВС України в Закарпатській області; спеціальне звання - майор міліції.

Відповідно до пункту 2 наказу в. о. начальника УМВС України в Закарпатській області від 31.03.2014 № 377 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників Рахівського РВ УМВС» майора міліції ОСОБА_1 , старшого оперуповноваженого сектору карного розшуку Рахівського районного відділу УМВС України в Закарпатській області, було звільнено з органів внутрішніх справ за пунктом «є» статті 64 (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

А згідно із наказом в. о. начальника УМВС України в Закарпатській області від 04.04.2014 № 62о/с «По особовому складу» майора міліції ОСОБА_3 , старшого оперуповноваженого сектору карного розшуку Рахівського районного відділу УМВС України в Закарпатській області, було звільнено зі служби в органах внутрішніх справ у запас (з постановленням на військовий облік) за пунктом «є» статті 64 (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Підстава: пункт 2 наказу УМВС України в Закарпатській області від 31.03.2014 №377.

Вважаючи, що його неправомірно та безпідставно було звільнено зі служби в органах внутрішніх справ, 15.02.2021 ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовом про скасування вказаних наказів про звільнення, поновлення на раніше займаній посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції мотивував це тим, що позивач пропустив встановлений частиною п`ятою статті 122 КАС України місячний строк звернення до суду, а обґрунтувань обставин та належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску вказаного строку не навів та до суду не надав, а тому є підстави для залишення позовної заяви без розгляду.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Строк звернення до адміністративного суду встановлений статтею 122 КАС України, відповідно до частин першої - третьої якої позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

За визначенням, наведеним у пункті 17 частини першої статті 4 КАС України, публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Тобто, спір у цій справі з приводу оскарження позивачем наказу про звільнення з органів внутрішніх справ та поновлення його на службі в органах внутрішніх справ є спором з приводу проходження публічної служби, а відтак і строк звернення до адміністративного суду в цій справі складає один місяць з часу, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як видно із матеріалів справи, копії наказів про звільнення йому надсилалися листом УМВС України в Закарпатській області від 04.04.2014 за № 2/570, копія якого є в матеріалах особової справи позивача. Саме з дати отримання копій вказаних наказів позивач повинен був і міг дізнатися про своє звільнення з органів внутрішніх справ.

Згідно з частиною першою статті 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Проте, до суду із вказаним позовом позивач звернувся лише 15 березня 2021 року, тобто з порушенням місячного строку, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про його звільнення з органів внутрішніх справ.

При цьому позивачем не було підтверджено наявність об`єктивних підстав, пов`язаних з істотними перешкодами чи труднощами, що призвели до звернення до суду з позовною заявою майже через сім року після того, як він дізнався про виникнення обставин, які слугували підставою звернення до суду, а також не доведено неможливості своєчасного звернення до суду.

Не встановлено й судом таких обставин, які б можна було врахувати як підстави для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.

Колегія суддів зауважує, що інститут строків в адміністративному судочинстві сприяє досягненню юридичної визначеності в адміністративно-процесуальних відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Водночас строк в один місяць визнано законодавцем достатнім для того, щоб у справах цієї категорії особа визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за захистом своїх прав і законних інтересів.

Також, законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановлено строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду передбачені статтею 123 КАС України, відповідно до частин третьої, четвертої якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

З приводу покликань представника позивача як на підставу поновлення строку звернення до суду на те, що причиною винесення оскаржуваних наказів про звільнення є повідомлення про підозру у кримінальному провадженні, а обставиною, яка встановлює протиправність наказів про звільнення позивача та є підставою для поновлення позивача на роботі є виправдувальний вирок суду, який отримано 09.02.2021, а також очікування інформації від відповідача стосовно середнього заробітку позивача, колегія суддів апеляційного суду погоджується з доводами суду першої інстанції в тому, що в межах кримінального провадження № 1-кп/307/22/19, за результатом якого винесено виправдувальний вирок від 13.11.2019, розглядалося питання щодо наявності чи відсутності в діях позивача ознак саме кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 15 та частиною третьою статті 185 Кримінального кодексу України. А притягнення чи не притягнення позивача до кримінальної відповідальності та/або наявність чи відсутність в діях позивача ознак кримінального правопорушення не слугувало підставою винесення оскаржуваних наказів та звільнення позивача з роботи, при тому, що згідно із оскаржуваними наказами позивача було звільнено з роботи за грубе порушення статті 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ, Присяги працівника органів внутрішніх справ, Закону України «Про міліцію», наказів МВС України №№ 81-2007, 157-2007, що проявилося у підозрі до замаху на вчинення крадіжки.

Тобто, підставою винесення оскаржуваних наказів про звільнення слугувало порушення позивачем дисципліни, що мало наслідком і проявилося саме у підозрі до замаху на вчинення крадіжки під час перебування на службі та відлучення з місця несення служби, що зокрема видно зі змісту наказу, а не притягнення позивача до кримінальної відповідальності за вчинення крадіжки.

Відтак, розгляд в порядку кримінального судочинства питання щодо наявності чи відсутності в діях позивача ознак кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 15 та частиною третьою статті 185 Кримінального кодексу України не позбавляв його можливості звернутися до суду в порядку адміністративного судочинства з позовом щодо оскарження наказів про звільнення з роботи, винесених за порушення позивачем дисципліни, на підставі пункту «є» статті 64 Положення про проходження служби.

З аналогічних підстав колегія суддів відхиляє й доводи апеляційної скарги, позаяк такі фактично зводяться до помилкового змішування обставин вчинення грубого порушення дисципліни та кримінального правопорушення, їх нормативного регулювання, наслідків їх вчинення та підстав різних видів відповідальності і намагання підмінити одне другим.

При цьому, позивач як під час звернення до суду, так і в апеляційній скарзі не наводить будь-яких обставин і не надає відповідних доказів, які би свідчили про об`єктивну неможливість вчасного звернення до суду з цим позовом.

Решта доводів апеляційної скарги на законність рішення суду першої інстанції не впливають та висновків суду першої інстанції не спростовують, а відтак не потребують додаткового аналізу.

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Тобто, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зважаючи на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом, а наведені ним причини пропуску цього строку не дають підстав для визнання їх поважними та, відповідно, поновлення строку звернення до суду, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про залишення позовної заяви без розгляду через пропущення строків звернення до адміністративного суду.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про залишення позовної заяви без розгляду, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 травня 2022 року про залишення позовної заяви без розгляду в адміністративній справі № 260/871/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин
Постанова складена у повному обсязі 21 жовтня 2022 року.