Справа № 160/8942/22
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2022-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 жовтня 2022 року Справа № 160/8942/22
28 червня 2022 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, в якій позивач просить суд:
Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи - 160/8942/22 та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді ОСОБА_2 .
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 липня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, запропоновано позивачу усунути недоліки шляхом надання до суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням поважних причин його пропуску з наданням суду на їх підтвердження відповідних доказів; належним чином завірених додатків до позовної заяви для відповідача.
28 липня 2022 року Дніпропетровського окружного адміністративного суду від позивача надійшли належним чином завірені додатки до позовної заяви для відповідача та надано заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2022 року визнано поважною причину пропуску строку звернення до адміністративного суду з позовом та поновлено позивачу пропущений строк звернення до суду, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
Суд в ухвалі від 01 серпня 2022 р. встановив відповідачу строк для подання відзиву на позов в порядку ч. 1 ст. 261 Кодексу адміністративного судочинства України протягом п`ятнадцяти днів з моменту отримання відповідачем ухвали суду.
Ухвала суду про відкриття провадження від 01 серпня 2022 р. по справі отримана відповідачем 03 серпня 2022 р., що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Згідно положень ст. 126 КАС України відповідач є належно повідомленим про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом.

Відповідачем у встановлений судом строк, письмових заперечень проти позову, пояснень чи доказів щодо заявлених позовних вимог, на підтвердження або спростування обставин, зазначених у позові, відзиву на позовну заяву або клопотання про продовження строку на його подання до суду не надано, як і заяви про визнання позову.

Відтак, наявні підстави для розгляду адміністративної справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 6 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 06.04.2020 №1198 затверджено результати службового розслідування, з яких встановлено, що 31.03.2020 позивач разом з іншим військовослужбовцем під час виконання завдання з доставки боєприпасів для доукомплектування бойового комплекту на опорний пункт розвідувального взводу потрапили під обстріл, в ході якого позивач отримав травмування.

Згідно Довідки військово-лікарської комісії Військова частина НОМЕР_3 від 14.04.2020 рок №323 позивач отримав травму пов`язану з проходженням військової служби (Довідка про обставини травми відсутня).

Відповідно до довідки про обставини травми Військової частини НОМЕР_2 від 24.04.2020 №1679 позивач 31.03.2020 року отримав поранення під час виконання ним обов`язків військової служби при захисті Батьківщини.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 26.04.2020 №107-рс позивача звільнено у запас відповідно до пп. «а» п. 2 ч.5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із закінченням контракту).

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 26.04.2020 №333, з 26 квітня 2020 року позивача виключено зі списків особового складу військової частини і усіх видів забезпечення.

Відповідно до довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках №003073 (дата огляду 16.07.2020) позивачу встановлено 25% ступеня втрати працездатності одноразово, дата встановлення страхового випадку: 14.04.2020 р. (довідка ВЛК в/ч НОМЕР_3 ), причина травма, пов`язана з проходженням військової служби.

Відповідно до довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках №003076 (дата огляду 28.07.2021 р) позивачу встановлено 25% ступеня втрати працездатності одноразово, дата встановлення страхового випадку витяг з протоколу РВЛК від 28.08.2020 р. №307, причина травма, пов`язана із захистом Батьківщини.

Відповідно до витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 21.10.2021 р. №157 позивачу відмовлено в призначення грошової допомоги з мотивацією «заявника звільнено з військової служби 26.04.2020, а 28.07.2021 встановлено ступінь втрати працездатності внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, тобто понад тримісячний термін після звільнення з військової служби».

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд враховує наступне.

Відповідно до Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей (частина п`ята статті 17); громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом (стаття 46).

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-ХІІІ).

Частиною 6 статті 2 Закону №2232-XII визначено, що існують такі види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Судом встановлено що, позивач проходив військову службу в Збройних Силах за контрактом та згідно наказу від 26.04.2020 року №333 - звільнено, у зв`язку з закінченням контракту.

Відповідно до статті 41 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Так, Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Згідно з ст.1 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011) соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації (ст. 12 Закону № 2011).

Відповідно до частини 1 статті 16 Закону № 2011, одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Суд зазначає, що згідно з п. 7 ч. 2 ст. 16 Закону № 2011 (в редакції Закону № 2522-VIII від 06.09.2018 р.) одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, а також особою, звільненою з військової служби, яка частково втратила працездатність внаслідок зазначених причин, але не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби.

Відповідно до ч.9 ст. 16-3 Закону № 2011-XII порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок № 975).

Відповідно до абз. 2 п. 2 Порядку № 975 встановлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги: допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Пунктом 3 Порядку № 975 (чинного на момент отримання довідки МСЕК та звернення з заявою про призначення одноразової грошової допомоги) визначено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є, зокрема, у разі встановлення ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

У постановах від 30.10.2018 у справі №760/16027/16-а, від 30.01.2020 у справі №806/5205/15, від 30.11.2020 у справі № 336/1933/17(2-а/336/198/2017), від 27.08.2021 у справі № 806/1043/17, від 21.09.2021 у справі № 420/486/20, від 07.07.2020 у справі №336/5752/17 Верховний Суд дійшов висновку, що застосування статті 16 Закону № 2011-ХІІ пов`язується не з фактом звільнення позивача зі служби, а з часом встановлення йому групи інвалідності, що впливає на розмір такої допомоги.

Аналіз викладених правових норм свідчить про те, що законодавець обмежив строк на звернення для призначення і виплати одноразової грошової допомоги, а саме: не пізніше ніж через три місяці після звільнення з військової служби.

Тобто, в контексті спірних відносин, особа має право на отримання одноразової грошової допомоги у разі отримання нею поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання під час виконання нею обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності, за умови того, що втрату працездатності встановлено не пізніше ніж через три місяці після звільнення такої особи з військової служби.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Другого апеляційного адміністративного суду від 27.04.2020 по справі №160/6863/19, від 26.11.2020 по справі №480/3425/20, постановах П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31.03.2020 по справі №400/3133/19, від 01.07.2021 по справі №540/3059/20.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного суду, висловленої у постанові від 17.02.2022 р. по справі №9901/88/21, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Аналогічна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду від 28.09.2022 р. по справі №640/21365/18.

За змістом Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». У цьому ж Рішенні зазначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування в межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

У постанові Верховного Суду України від 15.11.2016 у справі №800/301/16 було сформовано правовий висновок, який згодом було підтримано Верховним Судом, зокрема, у постанові від 22.08.2019 по справі №288/1557/16-а, про те, що:

«Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але й вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

При цьому, позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки позивача у сфері публічно-правових відносин.

З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах».

Аналогічна права позиція застосована Верховним судом у постановах від 30.08.2022 р. по справі №813/3823/17, від 18.08.2022 р. по справі №540/421/21, від 26.05.2020 р. по справі №120/3920/20-а

Позивач надав суду дві довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках - №003073 (дата огляду 16.07.2020), №003076 (дата огляду 28.07.2021 р), а також зазначав, що отримання другої довідки зумовлено повідомленням ІНФОРМАЦІЯ_2 01.10.2020 позивача про те, що йому відмовлено у призначенні виплати через формулювання причини втрати професійної працездатності («травма, пов`язана з проходженням військової служби» замість «травма, пов`язана із захистом Батьківщини»).

Водночас, позивач надав суду лише витяг з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 21.10.2021 р. №157, яким позивачу відмовлено в призначення грошової допомоги через пропуск строку встановлення втрати працездатності після звільнення з військової служби звільнено 26.04.2020, а ступінь втрати працездатності встановлено 28.07.2021.

Враховуючи цю обставину, суд критично ставиться до доводів позивача про обставини його звернення у серпні 2020 року з заявою про призначення виплати та отримання ним 01.10.2020 повідомлення про відмову у призначенні виплати, оскільки будь-яких доказів на підтвердження дійсності цих обставин позивач не надав, клопотання про витребування відповідних доказів не заявляв.

Також позивач не довів стверджуваних ним обставин про те, що направлення його 01.10.2020 на медичне обстеження мало характер додатково. Жодним з доказів у справі не підтверджується вторинний, повторний або додатковий характер такого обстеження. З матеріалів справи не встановлено підтверджень того, що на підставі довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках №003073 (дата огляду 16.07.2020) позивач звертався за отриманням одноразової грошової допомоги.

Посилання позивача на те, що направленням від 01.10.2020 р. №3273 його було направлено для встановлення питання пов`язаності втрати професійної працездатності з проходженням військової служби та із захистом Батьківщини, матеріалами справи не підтверджується, оскільки зі змісту цього направлення вбачається, що воно видається «для встановлення інвалідності». Зі змісту витягу з протоколу засідання 18 Регіональної ВЛК по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв (протокол №307 від 27.08.2020 р.), а також направлення від 01.10.2020 р. №3273 навпроти вбачається, що на момент складання цих документів інформація про раніше встановлений ступінь втрати професійної працездатності позивача у відповідних органів була відсутня.

Позивач також не довів, що розглядаючи питання про наявність у нього права на отримання одноразової грошової допомоги відповідачу була надана довідка про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках №003073 (дата огляду 16.07.2020).

Отже, доказів протиправності рішення Міністерства оборони України, викладеного в п. 47 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №157 від 21.10.2021, яким позивачу відмовлено в призначення та виплаті одноразової грошової допомоги, з підстав встановлення ступеня втрати працездатності внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини понад тримісячний термін після звільнення з військової служби, матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та наявних доказів в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що правові підстави для задоволення адміністративного позову відсутні.

З огляду на викладене, в задоволенні позову належить відмовити.

Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору, згідно п.13 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір", судові витрати згідно статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Міністерства оборони України (03168, м. Київ, пр. Повітрофлотський, 6, ) про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснювався.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко