Справа № 380/14795/21
Суддя: Грень Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2022-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2022 року

справа №380/14795/21

провадження № П/380/14992/21

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Грень Н.М.,

за участю:

секретаря судового засідання Сенчука Л.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Конкурсної комісії з проведення конкурсу на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі про визнання протиправним та скасування рішення, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Конкурсної комісії з проведення конкурсу на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просить суд: визнати протиправним та скасувати рішення, включене до протоколу від 02.06.2021 №9.6 дев`ятого засідання Комісії з проведення конкурсу на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі в частині обговорення результатів співбесіди щодо відповідності кандидата ОСОБА_1 критерію доброчесності.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 в якості кандидата приймав участь у конкурсі на зайняття вакантних посад заступника Генерального прокурора - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури та заступника керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, який проводиться Конкурсною комісією з проведення конкурсу на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі. За результатами співбесіди рішення щодо відповідності кандидата ОСОБА_1 критерію доброчесності не прийнято, про що зазначено у протоколі від 02.06.2021 № 9.6 дев`ятого засідання комісії з проведення конкурсу на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі. Позивач зазначає, що протокол від 02.06.2021 № 9.6 в частині прийнятого рішення стосовно кандидата ОСОБА_1 суперечить чинному законодавству, а тому є протиправним і підлягає скасуванню. Зазначив, що рішення комісії щодо невідповідності позивача критерію доброчесності не відповідає вимогам щодо ясності, чіткості, доступності, зрозумілості та обґрунтованості прийнятого рішення за результатами співбесіди, виконання яких є запорукою доведення до кандидата, який проходить конкурсну процедуру, правомірності прийнятого щодо нього рішення та його обґрунтованості, що і зумовило звернення до суду з даним позовом. Просив позов задовольнити.

Відповідач позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву. Заперечуючи проти позову, відповідач вказав, що 2 червня 2021 року на дев`ятому засіданні конкурсної комісії відбулася співбесіда згодо відповідності кандидата ОСОБА_1 критерію доброчесності, після якої за відсутності кандидата під час обговорення членкиня і голова конкурсної - місії (К. Коваль) обґрунтувала свої сумніви щодо відповідності кандидата критерію доброчесності. Після цього голова конкурсної комісії К. Коваль винесла на голосування питання: "Чи згодні члени конкурсної комісії з тим, що кандидат відповідає критерію доброчесності згідно з вимогами Порядку роботи конкурсної комісії та проведення конкурсу на адміністративні посади у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі?". Кандидат під час співбесіди з урахуванням наявних в конкурсної комісії матеріалів не зміг упевнити переважну більшість членів комісії у відповідності критерію доброчесності. У результаті голосування лише троє з семи членів конкурсної комісії, які взяли участь у голосуванні, - Р. Куйбіда, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - проголосували за таке рішення. Інші члени таке рішення не підтримали. Результати голосування одразу після повернення кандидата до аудиторії були йому оголошені головою конкурсної комісії. Таким чином, дії конкурсної комісії щодо кандидата цілком відповідали нормативному регулюванню. Просив у задоволенні позову відмовити.

Представник позивача подав суду відповідь на відзив, в якій наводить спростування доводів відповідача, викладених у відзиві. Зокрема зазначив, що відповідно до п.6 ст.25 Порядку після завершення співбесіди з кандидатом без його присутності на засіданні на голосування конкурсної комісії виноситься питання: «Чи згодні члени конкурсної комісії з тим, що кандидат відповідає критерію доброчесності згідно з вимогами Порядку роботи конкурсної комісії та проведення конкурсу на адміністративні посади у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі?» Під час обговорення цього питання члени конкурсної комісії можуть висловлювати обґрунтовані сумніви щодо відповідності кандидата критерію доброчесності. За результатами обговорення члени конкурсної комісії голосують за рішення про відповідність кандидата критерію доброчесності. Рішення вважається ухваленим, а кандидат продовжує участь у конкурсі, якщо таке рішення набрало кількість голосів, встановлену у частині першій статті 15 цього Порядку. Якщо це рішення не набрало необхідної кількості голосів, кандидат вважається таким, що не відповідає критерію доброчесності, згідно з вимогами Порядку і припиняє участь у конкурсі. Зазначаючи про те, що під час обговорення результатів співбесіди членкиня і голова Конкурсної комісії К.Коваль обґрунтувала свої сумніви щодо відповідності позивача критерію доброчесності, представник відповідача не наводить жодного конкретного мотиву та аргументу, висловленого нею, що жодним чином не спростовує наведене у позовній заяві обґрунтування позовних вимог. Крім того, вказав, що представником позивача не заперечуються обставини стосовно не висловлення іншими членами Комісії будь-яких зауважень чи обґрунтованих сумнівів при обговоренні результатів співбесіди з кандидатом, про що зазначено у позовній заяві.

Відповідач подав до суду заперечення у яких вказав, що позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що конкурсна комісія начебто ухвалила рішення про невідповідність позивача критерію доброчесності. Відповідач стверджує, що за результатами співбесіди з позивачем 2 червня 2021 року конкурсна комісія не ухвалила рішення про відповідність кандидата критерію доброчесності, винесене на голосування, оскільки за таке рішення проголосувало лише три члени комісії. Неприйняття такого рішення мало наслідком припинення участі кандидатом у конкурсі відповідно до ч. 6 ст. 25 Порядку. Навпаки, у протоколі №9.6, на який конкурсна комісія посилається як на доказ, зафіксовані результати голосування після співбесіди з ним і обговорення, а не рішення.

Щодо процесуальних дій, вчинених у зв`язку із розглядом цієї справи, суд зазначає, що ухвалою судді від 24.08.2022 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою суду від 08.11.2021 розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою суду від 23.11.2021 призначено розгляд справи в режимі відеоконференції з використанням комплексу технічних засобів та програмного забезпечення за участю представника відповідача Конкурсної комісії з проведення конкурсу на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі Куйбіди Романа Олексійовича поза межами приміщення суду.

Ухвалою суду від 14.12.2021 відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача про закриття провадження у справі

Ухвалою суду від 14.12.2021 відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду.

Ухвалою суду від 20.09.2022 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі.

Представник позивача у судове засідання не прибув, 13.10.2022 за вх. №16009ел. подав до суду заяву про розгляд справи без участі уповноваженого представника.

Представник відповідача у судове засідання не прибув, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Суд всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та встановив наступне.

Позивач - ОСОБА_1 в якості кандидата приймав участь у конкурсі на зайняття вакантних посад заступника Генерального прокурора керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури та заступника керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, який проводився Конкурсною комісією з проведення конкурсу на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі.

Рішенням Комісії від 18.03.2021 № 66 ОСОБА_1 включено до Списку кандидатів, які беруть участі у згаданому конкурсі і допущені до наступного етапу співбесіди.

Рішенням Комісії від 25.05.2021 № 75 затверджено Графік проведення співбесід щодо відповідності кандидатів, які беруть участь у конкурсі на зайняття вакантних посад заступника Генерального прокурора керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури та заступника керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, критерію доброчесності.

Для позивача датою проведення співбесіди вказаним графіком визначено 02.06.2021.

За результатами співбесіди рішення щодо відповідності кандидата ОСОБА_1 критерію доброчесності не прийнято, про що зазначено у протоколі від 02.06.2021 № 9.6 дев`ятого засідання комісії з проведення конкурсу на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі.

З вказаним рішенням ОСОБА_1 не погодився та звернувся із цим позовом до суду.

При вирішенні спору суд керувався наступним.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.8-1 Закону України «Про прокуратуру» призначення на адміністративну посаду в Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі здійснюється за результатами відкритого конкурсу. Організація та проведення конкурсу здійснюються конкурсною комісією, до складу якої входять чотири особи, визначені Радою прокурорів України, та сім осіб, визначених Верховною Радою України.

Рішенням Ради прокурорів України від 04.06.2020 № 100 «Про визначення членів конкурсної комісії з організації та проведення конкурсу на адміністративні посади в Спеціалізовану антикорупційну прокуратуру» та постановою Верховної Ради України від 17.09.2020 № 908-ІХ «Про визначення представників Верховної Ради України до складу комісії з проведення конкурсу на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі» визначено персональний склад Комісії.

Наказом Генерального прокурора від 12.11.2020 № 523 «Про створення робочої групи із забезпечення роботи комісії з проведення конкурсу на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі» створено робочу групу, якій доручено забезпечити організаційний і технічний супровід роботи комісії з проведення конкурсу на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі.

Порядок роботи конкурсної комісії та проведення конкурсу на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі затверджено рішенням конкурсної комісії з проведення конкурсу на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі від 20.01.2021 № 3 з наступними змінами (далі Порядок).

Відповідно до статті 2 Порядку члени конкурсної комісії здійснюють свою діяльність на основі принципів доброчесності, неупередженості, незалежності, прозорості та законності.

У своїй діяльності конкурсна комісія та її члени дотримуються положень Конституції України, Закону України «Про прокуратуру», інших законів України, а також цього Порядку.

Питання діяльності конкурсної комісії, не регламентовані законодавством України та цим Порядком, регламентуються рішеннями конкурсної комісії, які ухвалюються відповідно до Порядку.

Згідно з нормами статті 15 Порядку рішення конкурсної комісії вважається ухваленим, якщо за нього на засіданні конкурсної комісії проголосували щонайменше сім членів конкурсної комісії, з яких не менше ніж два члени, визначені Радою прокурорів України, та не менше ніж п`ять членів, визначених Верховною Радою України.

Ухвалені конкурсною комісією рішення оголошуються на засіданнях конкурсної комісії та включаються до протоколів засідань конкурсної комісії.

Частиною 4 статті 25 Порядку встановлено, що співбесіда щодо відповідності кандидата критерію доброчесності проводиться в усній формі та полягає в обговоренні результатів дослідження членами конкурсної комісії матеріалів стосовно доброчесності кандидата, зокрема з огляду на його результати проходження психофізіологічного дослідження із застосуванням поліграфа.

Члени конкурсної комісії мають право ставити запитання кандидату, з яким проводять співбесіду, щодо його доброчесності з урахуванням методології та критеріїв оцінювання, а також із приводу іншої інформації, яка міститься у матеріалах щодо кандидата (ч.5 ст.25 Порядку).

Відповідно до ч.6 статті 25 Порядку під час обговорення питання відповідності кандидата критерію доброчесності члени конкурсної комісії можуть висловлювати обґрунтовані сумніви щодо відповідності кандидата критерію доброчесності. За результатами обговорення члени конкурсної комісії голосують за рішення про відповідність кандидата критерію доброчесності. Рішення вважається ухваленим, а кандидат продовжує участь у конкурсі, якщо таке рішення набрало кількість голосів, встановлену у частині першій статті 15 цього Порядку.

Статтею 33 Порядку визначено обов`язки членів конкурсної комісії, зокрема: виконувати вимоги методології та критеріїв оцінювання при оцінці кандидатів (п.2); брати участь у роботі конкурсної комісії особисто без права делегування своїх повноважень іншим особам, у тому числі іншим членам конкурсної комісії (п.3); бути об`єктивними, безсторонніми та незалежними у процесах збору, перевірки, аналізу інформації про кандидатів та ухваленні рішень конкурсною комісією (п.5); уникати дій чи заяв, які можуть дискредитувати конкурсну комісію або конкурсну процедуру, завдати іншої шкоди роботі конкурсної комісії (п.6); брати до уваги публічний характер своїх обов`язків і діяти в інтересах суспільства (п.7).

Методологія та критерії оцінювання практичних завдань і результатів співбесіди під час проведення відкритого конкурсу на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі міститься в Додатку 10 до Порядку роботи конкурсної комісії та проведення конкурсу на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі, затвердженого Рішенням конкурсної комісії від 20.01.2021 № 4 (далі Методологія).

Пунктом 2 Методології встановлено показники відповідності кандидата критерію доброчесності. Такими показниками визначено: відповідність доходів витратам та майну, належне декларування (п.2.1.1), спосіб життя (п.2.1.2), професійна етика (п.2.1.3), політична нейтральність (п.2.1.4), інші порушення доброчесності (п.2.1.5).

Пунктами 3 та 3.1 Методології передбачено порядок оцінювання показників відповідності критерію доброчесності, а саме оцінювання доброчесності здійснюється на підставі наявності або відсутності обґрунтованих сумнівів у членів конкурсної комісії щодо відповідності кандидата кожному із показників, визначених у пункті 2.1 цієї Методології.

Під час проведення співбесіди ОСОБА_1 на підтвердження своїх усних пояснень із заданих питань членам Комісії безпосередньо неодноразово надавалися оригінали підтверджуючих письмових документів, однак члени комісії, які брали участь в її роботі за допомогою технічних засобів відео- та аудіозв`язку, а саме: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ознайомитись з такими документами і надати їм об`єктивну оцінку не мали можливості.

Під час обговорення результатів співбесіди з ОСОБА_1 члени Комісії на пропозицію голови жодних зауважень чи обґрунтованих сумнівів взагалі не висловлюють.

При цьому, голова Комісії ОСОБА_7 під час обговорення доводить до відома інших членів свою позицію щодо негативного результату голосування за критерієм «інші порушення доброчесності», не конкретизуючи та не обґрунтовуючи, які саме та в чому вони полягають, а на запитання одного з членів Комісії, про що саме йдеться, вона теж не висловлює жодних обґрунтованих конкретизованих сумнівів, зазначаючи при цьому про «інші порушення доброчесності» та «узагальнюючі критерії».

Поряд з викладеним, у протоколі засідання Комісії № 9.6 від 02.06.2021 недостовірно та неповно відображено окремі результати співбесіди, що підтверджується матеріалами справи та долученими доказами.

Зокрема, у протоколі зазначено, що на запитання члена комісії ОСОБА_8 щодо наявності у власності кандидата земельних ділянок, ОСОБА_1 підтвердив володіння земельною ділянкою в Івано-Франківській області, успадкованої у 2007 році від тітки, хоча під час співбесіди позивач повідомляє про наявність у його власності не цілої земельної ділянки в с.Кути Івано-Франківської області, а лише її Ѕ частини.

Крім цього, у протоколі № 9.6 від 02.06.2021 неправдиво та спотворено відображено результати обговорення результатів співбесіди.

Наведені у протоколі висловлювання члена комісії ОСОБА_8 щодо набуття кандидатом під час роботи прокурором двох земельних ділянок не відповідають дійсності, оскільки на засіданні комісії він зазначив протилежне те, що він (кандидат), будучи прокурором двох районів поблизу Львова, не обзавівся там земельними ділянками, на фоні попереднього кандидата характеризує його з вигідної сторони…».

Відповідно до ч.3 ст.24 Порядку результати психофізіологічного дослідження із застосуванням поліграфа використовуються під час проведення співбесіди з кандидатом як інформація ймовірного характеру, яка сприяє оцінюванню кандидата.

Згідно із довідкою про результати психофізіологічного дослідження із застосуванням поліграфа кандидата на зайняття адміністративної посади у Спеціалізованій антикорупційній прокуратур ОСОБА_1 від 27.04.2021, викладені у довідці дані мають виключно ймовірний та орієнтувальний характер і не можуть бути використані як доказ.

Крім того, з довідки вбачається, що під час проведення дослідження спеціалістом-поліграфологом кандидату задавались питання про передачу в оренду шести квартир, належних йому, що повністю суперечить наявним в матеріалах справи даним про кількість нерухомого майна у власності ОСОБА_1 , а тому свідчить про необ`єктивність проведення психофізіологічного дослідження.

З огляду на викладене, слід критично оцінювати доводи представника відповідача про врахування членами комісії під час обговорення співбесіди результатів психофізіологічного дослідження із застосуванням поліграфа.

Відповідно до судової практики Європейського Суду з прав людини, за загальним правилом національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості дискреційних адміністративних актів, однак все ж суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (рішення у справі «Дружстевні заложна пріа та інші проти Чеської Республіки» від 31.07.2008, рішення у справі «Брайєн проти Об`єднаного Королівства» від 22.11.1995, рішення у справі «Сігма радіо телевіжн Лтд проти Кіпру» від 21.07.2011, рішення у справі «Путтер проти Болгарії» від 02.12.2010).

Виходячи з практики ЄСПЛ, надання правової дискреції органам влади у вигляді необмежених повноважень є несумісним з принципом верховенства права і закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, та порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання (рішення у справі «Волохи проти України» від 02.11.2006, рішення у справі «Malone v. United Kingdom» від 02.08.1984).

З огляду на вищезазначене, рішення комісії щодо невідповідності позивача критерію доброчесності не відповідає вимогам щодо ясності, чіткості, доступності, зрозумілості та обґрунтованості прийнятого рішення за результатами співбесіди, виконання яких є запорукою доведення до кандидата, який проходить конкурсну процедуру, правомірності прийнятого щодо нього рішення та його обґрунтованості.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 13.05.2021 у справі № 120/3458/20-а, провадження № К/9901/75595/21.

Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі також ЄСПЛ).

Згідно із частинами 1 та 2 ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

За сталою практикою Європейського суду з прав людини приватне життя «охоплює право особи формувати та розвивати відносини з іншими людьми, включаючи відносини професійного чи ділового характеру» (див. п.25 рішення Суду в справі «C. проти Бельгії» від 07 серпня 1996 року).

Стаття 8 Конвенції «захищає право на розвиток особистості та право формувати і розвивати відносини з іншими людьми та навколишнім світом» (див. п. 61 рішення Суду в справі «Pretty проти Сполученого Королівства» (справа № 2346/02, ECHR 2002)).

Поняття «приватне життя» не виключає в принципі діяльність професійного чи ділового характеру, адже саме у діловому житті більшість людей мають неабияку можливість розвивати відносини із зовнішнім світом (див. п. 29 рішення Суду в справі «Niemietz проти Німеччини» від 16 грудня 1992 року). Отже, обмеження, установлені щодо доступу до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (див. п. 47 рішення Суду в справі «Sidabras and Dћiautas проти Латвії» (справи № 55480/00 і №59330/00, ECHR 2004) і пп. 22 - 25 рішення Суду в справі «Bigaeva проти Греції» від 28 травня 2009 року (справа №26713/05).

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання вважатиметься «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення законної мети, якщо воно відповідає «нагальній суспільній необхідності», та, зокрема, якщо воно є пропорційним переслідуваній законній меті. Хоча саме національні органи влади здійснюють початкову оцінку необхідності втручання, остаточна оцінка щодо відповідності та достатності наведених підстав для втручання залишається предметом вивчення Суду на відповідність вимогам Конвенції (див., наприклад, рішення в справі «Чепмен проти Сполученого Королівства», заява № 27238/95, пункт 90).

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб.

Таким чином, спори щодо оскарження рішень Комісії з проведення конкурсу на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі належать до компетенції адміністративних судів.

Отже, під час розгляду та вирішення адміністративної справи суд наділений усією повнотою повноважень щодо перевірки оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень не лише на предмет його законності, тобто чи було таке рішення прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, але й з точки зору дотримання інших критеріїв, перелік яких наведено вище.

Оскільки предметом оспорюваного рішення Комісії є оцінка відповідності кандидата критерію доброчесності (пункт 2 Методології), а рішення про припинення участі у конкурсі приймається комісією саме з підстав невідповідності, на думку комісії, кандидата вимогам доброчесності, суд вважає безпідставними доводи відповідача про відсутність у суду повноважень оцінювати по суті такі рішення Комісії з проведення конкурсу на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратур.

У даній справі суд не перебирає на себе повноваження Комісії, а лише надає оцінку зовнішній стороні рішення, а саме тому, чи є воно обґрунтованим.

Пунктом 3 ч.2 ст.2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Тобто, законодавець вимагає наявність мотивів як обов`язкової складової ухвалених суб`єктом владних повноважень рішень.

Разом з тим, в оскаржуваному рішенні, включеному до протоколу від 02.06.2021 № 9.6 дев`ятого засідання Комісії з проведення конкурсу на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі, відсутні обґрунтовані посилання на конкретні ознаки невідповідності позивача критерію доброчесності.

У постанові від 26 травня 2020 року по справі № 9901/641/18 Верховний Суд зазначив, що прозорість адміністративних процедур є ефективним запобіжником державному свавіллю.

Вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень.

Категорія «внутрішнє переконання» по суті виражає психологічно-суб`єктивну впевненість особи у відповідності власної оцінки об`єктивно існуючих обставин чи фактів. Але для того, аби бути належним, внутрішнє переконання повинно відповідати певним вимогам, а саме: виходити з усебічного, повного та об`єктивного розгляду усіх матеріалів.

Про дотримання членами Комісії означеної процедури свідчитиме належна мотивація його висновку: встановлення обставин, що мають значення для правильного вирішення питань; посилання на докази, якими такі обставини обґрунтовані, із зазначенням причин їх прийняття чи відхилення; оцінка доводів та аргументів кандидата; норми права, що застосовані, і ті, що не застосовані, з викладенням мотивів їх незастосування.

І навпаки, ненаведення мотивів прийнятих рішень «суб`єктивізує» акт державного органу і не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, з яких цей орган дійшов саме таких висновків, надати їм правову оцінку, та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність рішення.

У своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово наголошував, що хоча національний суд і має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган державної влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення від 01 липня 2003 року у справі «Суомінеен проти Фінляндії» № 3780001/97, п. 36).

Наведення мотивів ухваленого рішення є об`єктивною і формальною гарантією, констатованою у Доповіді «Верховенство права», схваленій Європейською Комісією «За демократію через право» на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25-26 березня 2011 року) (CDL-AD(2011)003rev) (далі - Доповідь)

У Доповіді до елементів верховенства права віднесено, зокрема, юридичну визначеність та заборону свавілля (пункт 41).

У пункті 45 Доповіді зазначено, що потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватись дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними; у цьому контексті закон, яким надаються дискреційні повноваження певному державному органові, повинен вказати чітко і зрозуміло на обсяг такої дискреції; не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади; отже, закон повинен вказати на обсяг будь-якої дискреції та на спосіб її здійснення із достатньою чіткістю, аби особа мала змогу відповідним чином захистити себе від свавільних дій влади.

Щодо заборони свавілля у пункті 52 Доповіді вказано таке: хоча дискреційні повноваження є необхідними для здійснення всього діапазону владних функцій у сучасних складних суспільствах, ці повноваження не мають здійснюватись у свавільний спосіб; їх здійснення у такий спосіб уможливлює ухвалення суттєво несправедливих, необґрунтованих, нерозумних чи деспотичних рішень, що є несумісним із поняттям верховенства права.

Отже, наведені юридичні позиції та відповідні положення Доповіді дають підстави стверджувати, що конституційний принцип верховенства права вимагає законодавчого закріплення механізму запобігання свавільному втручанню органів публічної влади при здійсненні ними дискреційних повноважень у права і свободи особи.

Суд вважає, що прийняття будь-яким суб`єктом владних повноважень певного рішення лише на основі внутрішнього переконання та суб`єктивного ставлення до ситуації/події, проте без належного підкріплення цього рішення підставами для його існування, не може бути легітимізовано посиланням на наявність «обґрунтованого сумніву» та може призвести до можливих зловживань і порушити принципи належного урядування та верховенства права.

Загалом, обґрунтований сумнів це певний стандарт доведення, що означає, що позиція сторони має бути доведена чи представлена в тій мірі, що у «розсудливої людини» не може лишатися «розумного сумніву» щодо вказаної обставини/позиції.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової оцінки. Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб позиція однієї з сторін (тим більше суб`єкта владних повноважень) була лише більш вірогідною. Вказане, в сукупності, свідчить про неможливість застосування стандарту «обґрунтованого сумніву» до процедури оцінки відповідності кандидата критерію доброчесності, без його належного закріплення у самій конкурсній процедурі та підкріплення фактами та документами.

Отже, зміст оскаржуваного рішення Комісії не дає змоги встановити, у зв`язку з чим конкретно позивач не відповідає критерію доброчесності і жодним чином не дозволяє встановити дійсних підстав, з яких виходила Комісія під час ухвалення даного рішення, і мотивів його прийняття.

Викладене свідчить, що оскаржуване рішення, включене до протоколу від 02.06.2021 №9.6 дев`ятого засідання Комісії, є невмотивованим, тобто прийнятим з порушенням принципу адміністративної процедури, у зв`язку з чим є протиправним та підлягає скасуванню.

Ненаведення у даному рішенні аргументів, які б засвідчували правомірність такого висновку, позиції позивача з наведеного питання, аналізу наявної інформації та встановлених обставин з посиланням на належні та допустимі докази, на підставі яких ці обставини встановлено, вказує на його протиправність.

У контексті наведеного слід додати, що згідно з пунктами 169-170 рішення ЄСПЛ від 09.04.2013 у справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11), вислів «згідно із законом» вимагає, щоб оскаржуваний захід мав певне підґрунтя у національному законодавстві; він також стосується якості закону, про який йдеться, вимагаючи, щоб він був доступний для зацікавленої особи, яка, окрім того, повинна мати можливість передбачити наслідки його дії щодо себе, та відповідав принципові верховенства права (див., серед інших джерел, рішення від 25.03.1998 у справі «Копп проти Швейцарії», п.55).

Отже, відповідність закону передбачає, що формулювання національного законодавства повинно бути достатньо передбачуваним, щоб дати особам адекватну вказівку стосовно обставин та умов, за яких державні органи мають право вдатися до заходів, що вплинуть на їхні конвенційні права (див. також рішення від 24.04.2008 у справі «C. G. та інші проти Болгарії», заява №1365/07, п. 39).

Окрім того, законодавство повинно забезпечувати певний рівень юридичного захисту проти свавільного втручання з боку державних органів. Існування конкретних процесуальних гарантій є у цьому контексті необхідним. Те, які саме гарантії вимагатимуться, певною мірою залежатиме від характеру та масштабів зазначеного втручання (див. рішення у справі «P. G. та J. H. проти Сполученого Королівства», заява №44787/98, п. 46).

У пункті 49 рішення ЄСПЛ від 02.11.2006 у справі «Волохи проти України» (заява №23543/02) зазначено, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі у разі потреби за допомогою відповідної консультації регулювати свою поведінку.

Обґрунтований сумнів за замовчуванням повинен містити достатні підстави для його виникнення.

За висновком суду, рішення, підставою для якого може бути обґрунтований сумнів, повинно містити пояснення всіх обставин, що мають значення для вирішення відповідного питання.

Презюмування оціночного поняття, яким є обґрунтований сумнів, як на підставу прийняття рішення, не лише спотворює його обґрунтованість, а й суперечить принципу правової визначеності, однією зі складових якого є чітке встановлення меж та порядку реалізації владних повноважень спеціальним суб`єктом.

Належна мотивація рішення (як форма зовнішнього вираження дискреційних повноважень) дає можливість перевірити, як саме (за якими ознаками) відбувалася процедура оцінки відповідності позивача критерію доброчесності і чи була дотримана процедура його прийняття. Її обсяг і ступінь залежить від конкретних обставин, які були предметом обговорення, але у будь-якому випадку має показувати, наприклад, що доводи/пояснення кандидата взято до уваги і, що важливо, давати розуміння, чому і чим керувалася Комісія, коли оцінювала кандидата, тобто які мотиви ухваленого рішення.

Наведені вище висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду, напрацьованою в межах розгляду справи №9901/831/18 (постанова від 09 жовтня 2019 року).

У спірному ж рішенні Комісії відсутні посилання на обставини, що свідчать про невідповідність позивача критерію доброчесності, що жодним чином не дає змоги встановити дійсні підстави/мотиви, з яких виходила комісія під час ухвалення такого рішення.

Відсутність в оскарженому рішенні Комісії мотивів його прийняття, посилань на конкретні обставини і підстави, а також відсутність у відповідачів будь-яких доказових доводів, які б слугували і стали підставою для висновків, за яких позивач не відповідає критерію доброчесності, є достатнім та самостійним підґрунтям для визнання його протиправним та скасування.

Відтак, оскаржуване рішення Комісії стосовно кандидата не відповідає критеріям обґрунтованості та безсторонності, оскільки відповідачем не надано доказів, які вважаються встановленими та мали вирішальне значення для його прийняття, достовірність даних, які були взяті Комісією до уваги.

Крім того, передбачена Порядком можливість оскарження рішень Комісії, в свою чергу, покладає на Комісію обов`язок обґрунтувати рішення щодо відповідності кандидата критерію доброчесності у такий спосіб, щоб рішення містило мотиви та посилання на відповідні докази, на підставі яких таке рішення приймається.

Наведене узгоджується із Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського Суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський Суд з прав людини наголосив, що «... Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя» (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» від 27.09.2001).

Суд зауважує, що в частині судового контролю за дискреційними адміністративними актами Європейським Судом з прав людини висловлено правову позицію, за якою за загальним правилом національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак все ж суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (рішення у справі «Дружстевні заложна пріа та інші проти Чеської Республіки» від 31.07.2008, рішення у справі «Брайєн проти Об`єднаного Королівства» від 22.11.1995, рішення у справі «Сігма радіо телевіжн Лтд проти Кіпру» від 21.07.2011, рішення у справі «Путтер проти Болгарії» від 02.12.2010).

Крім того, виходячи з практики Європейського Суду з прав людини, надання правової дискреції органам влади у вигляді необмежених повноважень є несумісним з принципом верховенства права і закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам та порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання (рішення у справі «Волохи проти України» від 02.11.2006, рішення у справі «Malone v. United Kingdom» від 02.08.1984).

Відтак, оскільки оскаржене рішення не містить жодної інформації про підстави прийняття такого, суд вважає, що в сукупності з відсутністю обставин, які б вказували на недоброчесність кандидата, вказане безперечно свідчить про незаконність прийнятого рішення та наявність підстав для його скасування.

Під час судового розгляду справи відповідачами не було надано до суду належних та достовірних доказів, на підставі яких прийнято спірне рішення, включене до протоколу від 02.06.2021 року № 9.6, а у вказаному протоколі в цій частині недостовірно та неповно відображено окремі результати співбесіди та їх обговорення.

Таким чином, оскільки оспорюване рішення не містить мотивів, з яких Комісія дійшла висновку про невідповідність позивача вимогам доброчесності, суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування даного рішення.

Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про задоволення позову.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відтак за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір, сплачений ним при зверненні до суду з цим позовом.

Керуючись ст.ст. 72-77, 90, 139, 243-246, 255, 293, 295, пп. 15.5 п. 15 розділу VII Перехідні положення КАС України, суд -

вирішив:

позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Конкурсної комісії з проведення конкурсу на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15) про визнання протиправним та скасування рішення - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення, включене до протоколу від 02.06.2021 №9.6 дев`ятого засідання Комісії з проведення конкурсу на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі в частині обговорення результатів співбесіди щодо відповідності кандидата ОСОБА_1 критерію доброчесності.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Конкурсної комісії з проведення конкурсу на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі 908 (дев`ятсот вісім) грн 00 коп. сплаченого судового збору.

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 21.10.2022.

Суддя Грень Н.М.