Справа № 200/19259/21
Суддя: Стойка В.В.
Дата ухвалення: 2022-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2022 року Справа№200/19259/21

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Стойки В.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, Державної судової адміністрації України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Головне управління Державної казначейської служби України в Донецькій області про визнання протиправними дій і зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернулася до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області (далі ТУ ДСА, відповідач), Державної судової адміністрації України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Головне управління Державної казначейської служби України в Донецькій області (далі третя особа), в якому просить визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області Державної судової адміністрації України щодо нарахування і виплати суддівської винагороди за період з 03 серпня 2020 року по 28 серпня 2020 року із застосуванням ст.29 Закону України «Про державний бюджет України» за 2020 року ; зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області , Державної судової адміністрації України провести перерахунок суддівської виногороди ОСОБА_1 з 03 серпня 2020 року по 28 серпня 2020 року, очисливши її відповідно до ст.130 Клонституції УКраїни та ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів «, тьа виплатити недоотриману частину, допустити негайно виконання рішення суду в частині стягнення судівської винагороди за один місяць.

Обґрунтовуючи позов ОСОБА_1 посилається на те, що нараховуючи і виплачуючи їй суддівську винагороду із застосуванням ст. 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік відповідач 1, як суб`єкт владних повноважень, діяв з порушенням вимог ст. 130 Конституції України і ст. 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів, що призвело до порушення її, як позивача прав і гарантій незалежності судді.

Відповідач 1 - Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області надав відзив на адміністративний позов, яким просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зазначає, що ТУ ДСА є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня. Положенням частини другої статті 4 Бюджетного кодексу України визначено, що виключно законом про Державний бюджет України визначаються надходження та витрати Державного бюджету України. Нарахована заробітна плата, грошове забезпечення працівників обмежується максимальним розміром 47 230 грн (4723*10) на місяць. Зазначене питання було предметом розгляду Ради суддів України під час засідання, що відбулося 24.04.2020, за результатами якого прийнято відповідне рішення від 24.04.2020 № 22. Посилається на те, що складові суддівської винагороди, визначені статтею 135 Закону окремо скороченню не підлягають, а Законом № 553-ІХ не визначено відповідної процедури, розрахунок суддівської винагороди слід здійснювати на загальних підставах, а обмеження максимального її розміру слід застосовувати до загальної суми розрахованої суддівської винагороди. Крім того, приписами статті 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік та пункту 10 Прикінцевих положень Закону №553-ІХ не вносяться зміни до умов оплати праці, тому попередження працівників про запровадження нових або про зміну діючих умов оплати праці у бік погіршення не застосовується (стаття 103 Кодексу законів про працю України і стаття 29 Закону України "Про оплату праці"). Вважає, що ТУ ДСА як розпорядник коштів нижчого рівня не мало правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, установлених Законом України Про Державний бюджет України на 2020 рік (у редакції Закону № 553-ІХ). Зміни в законодавстві України, зокрема прийняття Закону № 553-ІХ зумовлені економічним становищем держави та спрямовані на досягнення фінансової стабілізації. У розумінні рішень Конституційного Суду України обмеження виплати суддівської винагороди, правомірність якого оспорює позивач, зумовлене необхідністю захисту національної економіки, а отже, відповідає наведеним критеріям пропорційності, є співмірним із цінностями правової держави, що охороняються Конституцією та законами України. Зазначає також про те, що в умовах усунення реальних загроз економічній безпеці та додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, суди не можуть відрізнятися від інших бюджетних установ (органів державної влади та інших державні органи, органів місцевого самоврядування), а судді виділятися від інших працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ, що узгоджується із практикою ЄСПЛ. Вважає, що відповідач не наділений правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості здійснювати нарахування та виплату суддівської винагороди з 18.04.2020 по 27.08.2020 без обмежень, встановлених статтею 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік (у редакції Закону № 553-ІХ).

Відповідач 2 Державна судова адміністрація України у відзиві надала пояснення аналогічні поясненням викладеним Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Донецькій області.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 04 січня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне провадження в адміністративній справі та призначено підготовче засідання на 03 лютого 2022 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 03 лютого 2022 року залучено до участі до справи другого відповідача Державну судову адміністрацію України було відкладено підготовче засідання на 24.02.2022 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 06.10.2022 було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 17.10. 2022 року.

Позивач, представник відповідача і представники третіх осіб до судового засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Не повідомили суд про причини неявки в судове засідання. Перешкоди для розгляду справи в судовому засіданні, визначені ст. 205 КАС України відсутні.

Приписами ч. 9 ст. 205 КАС України передбачено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Частиною 4 ст. 243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи в порядку письмового провадження.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Указом Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, затвердженим Законом України від 15.03.2022 № 2119-ІХ, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, строк дії воєнного стану в Україні продовжено ще на 30 діб, тобто до 25.04.2022.

21.04.2022 на засіданні Верховної Ради України ухвалено Закон про затвердження Указу Президента України від 18.04.2022 № 259 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні".

Цим Указом передбачено продовження строку дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25.04.2022 на 30 діб.

Указом Президента України від 18.05.2022, затвердженим Верховною Радою України (законопроекти №7389 та №7390), продовжено строк дії воєнного стану із 25 травня 2022 на 90 діб (тобто до 23 серпня 2022).

Указом Президента України від 12.08.2022 № 573/2022, затвердженим Законом України № 2500-IX від 15.08.2022 року продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Згідно з рекомендаціями Ради суддів України від 02.03.2022 в умовах воєнного стану режим роботи кожного суду визначається окремо. Рекомендовано судам за можливості відкладати розгляд справ (за винятком невідкладних судових розглядів) та знімати їх з розгляду, зважати на те, що велика кількість учасників судових процесів не завжди мають змогу подати заяву про відкладення розгляду справи через залучення до функціонування критичної інфраструктури, вступ до лав Збройних сил України, територіальної оборони, добровольчих воєнних формувань та інших форм протидії збройної агресії проти України, або не можуть прибути в суд у зв`язку з небезпекою для життя.

Відповідно до наказу голови Донецького окружного адміністративного суду від 26 лютого 2022 №14/І-г "Про запровадження особливого режиму роботи Донецького окружного адміністративного суду у вигляді дистанційної роботи" запроваджено особливий режим роботи для суддів Донецького окружного адміністративного суду у вигляді дистанційної роботи з 26 лютого 2022 до закінчення воєнного стану, і до дня відновлення роботи суду у звичайному режимі.

Ураховуючи активні бойові дії на території Донецької області та з метою недопущення випадків загрози життю, здоров`ю і безпеці учасників справи, режим роботи суду встановлений наступним чином:

- прийом вхідної кореспонденції та процесуальних документів здійснюється судом в підсистемі "Електронний суд" або через офіційну електронну адресу суду;

- розгляд справ у судових засіданнях за участю сторін не здійснюється до усунення обставин, які в умовах воєнної агресії зумовлюють загрозу життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів, суддів та працівників апарату суду;

- у визначених законом порядку справи розглядаються за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Суд, перевіривши матеріали справи та оцінивши повідомлені сторонами обставини, дійшов наступних висновків.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорта громадянина України НОМЕР_1 , виданого 23.09.2003 року.

Указом Президента України Про призначення суддів від 16 липня 2020 року № 278/2020 ОСОБА_1 призначена на посаду судді Першотравневого районного суду Донецької області.

Наказом в.о. голови Першотравневого районного суду № 2-к від 22 жовтня 2013 року зараховано позивача на посаду судді Першотравневого районного суду Донецької області з 03.08.2020 року та встанволено доплату у розмірі 20 відсотків посадового окладу.

Згідно з розрахункових листків за серпень 2020 року вересень 2020 року випливає, що суддівська винагорода позивачу за спірний період виплачувалася в розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року .

Спірні правовідносини виникли з приводу розміру суддівської винагороди позивача за серпень 2020 року.

Статтею 8 Конституція України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України, що передбачено ч. 1 ст. 126 Конституції України.

Статтею 130 Конституції України передбачено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Принцип верховенства Конституції України поширюється на всю територію України. Конституційний Суд України наголошує, що неухильне додержання органами державної влади та органами місцевого самоврядування Конституції та законів України є запорукою стабільності, підтримання громадського миру, злагоди в державі.

Пряма дія норм Конституції України означає, що ці норми застосовуються безпосередньо. Законами України та іншими нормативно-правовими актами можна лише розвивати конституційні норми, а не змінювати їх зміст. Закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються лише у частині, що не суперечить Конституції України.

Указані приписи є чіткими, передбачуваними і не підлягають розширеному тлумаченню, а тому, з огляду на статтю 130 Конституції України, розмір суддівської винагороди визначається Законом України Про судоустрій і статус суддів та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами, а фінансова складова є невід`ємною частиною забезпечення незалежного судочинства.

Статтею 4 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII Про судоустрій і статус суддів (далі Закон № 1402-VIII) установлено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.

Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Частиною 1 ст. 135 Закону № 1402-VIII установлено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ч. 2 ч. 10 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом.

Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Базовий розмір посадового окладу судді становить, зокрема, судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

До базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

У випадку, якщо суд розміщується в декількох населених пунктах, застосовується регіональний коефіцієнт за місцезнаходженням органу, який провів державну реєстрацію такого суду.

Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Суддям, які обіймають посади заступника голови суду, секретаря, голови судової палати, секретаря Пленуму Верховного Суду, секретаря Великої Палати Верховного Суду, виплачується щомісячна доплата в розмірі 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду, голові суду 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

Суддям виплачується щомісячна доплата за науковий ступінь кандидата (доктора філософії) або доктора наук із відповідної спеціальності в розмірі відповідно 15 і 20 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

Суддям виплачується щомісячна доплата за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, у розмірі залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "Цілком таємно", - 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "Таємно", - 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

Обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

Суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 Закону № 1402-VIII Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.

Згідно з п. 2. ч. 3 і ч. 4 ст. 148 Закону № 1402-VIII функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють: Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України.

Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.

Також відповідно до ч. 7 ст. 148 Закону № 1402-VIII видатки на утримання судів у Державному бюджеті України не можуть бути скорочені в поточному фінансовому році.

Отже питання розміру суддівської винагороди врегульовано Законом № 1402-VIII і, з огляду на наведені норми прямої дії Основного Закону України, не може визначатися іншим нормативно-правовими актами.

Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 установлено з 12 березня до 3 квітня 2020 р. на усій території України карантин.

У подальшому, строк дії карантину неодноразово продовжувався, зокрема, Постановами Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року № 239, від 22 квітня 2020 року № 291, від 4 травня 2020 року № 343, а також Постановами Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392, від 17 червня 2020 року № 500 і від 22 липня 2020 р. № 641 (до 31 серпня 2020 року).

Законом України від 13 квітня 2020 року № 553-IX Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", який набув чинності з 18.04.2020, внесені зміни до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", зокрема, доповнено статтею 29 такого змісту: Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)..

Отже, Законом України від 14 листопада 2019 року № 294-IX "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (далі Закону № 294-IX), у редакції, чинній з 18.04.2020, було передбачене обмеження в нарахування суддівської винагороди, а саме в розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року.

При цьому, до Закону № 1402-VIII не було внесено жодних змін щодо розміру суддівської винагороди, зокрема щодо її обмеження на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

З наведеного висновується, що в спірний період з квітня 2020 року по серпень 2020 року при вирішенні питання про розміру суддівської винагороди позивача ТУ ДСА зобов`язане було керуватися приписами Закону № 1402-VIII, який, з огляду на приписи ч. 2 ст. 130 Конституції України, є спеціальним у спірних правовідносинах.

Проте, з матеріалів справи і наведених сторонами пояснень випливає, що, ігноруючи норми прямої дії Конституції України, недотримуючись приписів спеціального Закону № 1402-VIII, відповідач нараховував і виплачував позивачу суддівську винагороду з урахуванням обмежень, установлених ст. 29 Закону № 294-IX, який не є законом про судоустрій, а тому не підлягав застосуванню до спірних правовідносин.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про протиправність нарахування і виплати позивачу суддівської винагороди з урахуванням установленого Законом № 294-IX обмеження.

При цьому, суд зазначає, що посилання відповідача на приписи бюджетного законодавства є безпідставним, оскільки бюджетне законодавство не може впливати на розмір суддівської винагороди, як гарантії незалежності суддів, передбаченої Конституцією України і спеціальним Законом № 1402-VIII.

Крім того, Конституційний Суд України неодноразово та послідовно вказував на те, що однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм.

Конституційний Суд України в рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018, від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 висловив правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів. Такими гарантіями є надання суддям за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та можливості набуття статусу судді у відставці. Конституційний принцип незалежності суддів означає, у тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Конституційний Суд України в рішенні від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013 зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007 зазначено, що відповідно до частини третьої статті 22, статті 64 Конституції України право громадян на соціальний захист, інші соціально-економічні права можуть бути обмежені, у тому числі зупиненням дії законів (їх окремих положень), лише в умовах воєнного або надзвичайного стану на певний строк.

11 березня 2020 року Конституційний Суд України ухвалив рішення у справі № 1-304/2019(7155/19), в якому чітко визначив, що гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя (частина перша статті 124 Основного Закону України), а законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді.

Міжнародні інституції неодноразово наголошували на аналогічних принципах.

Так, в Основних принципах щодо незалежності правосуддя, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року, зазначено, що незалежність судових органів гарантується державою і закріплюється в конституції або законах країни. Усі державні та інші установи зобов`язані шанувати незалежність судових органів і дотримуватися її, а кожна держава-член повинна надавати відповідні засоби, які давали б змогу судовим органам належним чином виконувати свої функції.

Відповідно до Європейської хартії про закон Про статус суддів від 10 липня 1998 року рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов`язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1).

Оплата праці суддів повинна відповідати їхній професії та виконуваним обов`язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки для догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв`язку з виходом на пенсію, які повинні відповідати попередньому рівню оплати їхньої праці(Рекомендація CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки).

Незалежність суддів також вимагає економічної незалежності, яка повинна бути передбачена законодавством. Рекомендації Rec(2010) 12 закріплювали, що винагорода суддів має бути відповідною їх професії та відповідальності і бути достатньою для убезпечення їх від впливу на їх рішення та від ризику вчинення корупції. Також повинно бути гарантовано виплату пенсії за вислугу років, яка має бути в розумному відношенні до рівня їх винагороди в період здійснення повноважень. Певні положення закону повинні бути запроваджені як гарантія проти скорочення винагороди, у тому числі суддівської. Така сама пропозиція має місце у Висновку КРЄС № 1 та у Європейській хартії про закон Про статус суддів. Навіть у часи економічної кризи законодавча та виконавча влади різних держав-членів повинні зрозуміти, що серйозне скорочення зарплат суддів є потенційною загрозою їх незалежності та належному відправленню правосуддя і може піддати небезпеці (об`єктивно і суб`єктивно) роботу суддів (Консультативна рада Європейських судів (КРЄС) Звіт про ситуацію стосовно судової влади та суддів в державах-членах Ради Європи. Оновлена версія №2 (2015), прийнята в рамках 16-го пленарного засідання КРЄС (м. Лондон, 1416 жовтня 2015 року)).

Про зазначене Вища рада правосуддя неодноразово наголошувала у своїх консультативних висновках, зокрема в консультативному висновку, затвердженому рішенням Вищої ради правосуддя від 30 березня 2020 року № 881/0/15-20.

Рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: - частин першої, третьої статті 29 Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік від 14 листопада 2019 року № 294-IX зі змінами; - абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II „Прикінцеві положення Закону України Про внесення змін до Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік від 13 квітня 2020 року № 553-IX.

Також зазначено, що положення Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік від 14 листопада 2019 року № 294-IX зі змінами, Закону України Про внесення змін до Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік від 13 квітня 2020 року № 553-IX, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

У вказаному рішенні Конституційний Суд України наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

Також Конституційний Суд України зазначив, що гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя; законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу. Обмеження суддівської винагороди є посяганням на гарантії незалежності суддів.

Суд зазначає, що питання ретроактивної дії рішення Конституційного Суду України не постає при вирішенні цієї справи, оскільки, незалежно від чинності ст. 29 Закону № 294-IX, при вирішенні питання щодо розміру суддівської винагороди в спірний період ТУ ДСА мало керуватися нормами прямої дії Конституції України і, відповідно, спеціального Закону № 1402-VIII, а не приписами Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік".

Щодо посилання на рішення Конституційного Суду України щодо збалансованості бюджету України та те, що соціально-економічні права громадян не є абсолютними, суд зазначає, що зазначене рішення не стосуються гарантій суддівської незалежності, однією з яких є суддівська винагорода, а обставини та питання які ними розглядались є відмінними від цієї справи.

Щодо посилання відповідача на рішення Ради суддів України від 24.04.2020 № 22 суд зазначає наступне.

Пунктами 1-3 рішення Ради суддів України від 24.04.2020 № 22 вирішено, що виплата суддівської винагороди, заробітної плати, грошового забезпечення за період з 01.04.2020 року по 17.04.2020 року має здійснюватися у повному обсязі за фактично відпрацьовані у місяці робочі дні/години, виходячи з фактично відпрацьованого часу з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу та інших надбавок і доплат) відповідного працівника та без обмежень, встановлених законом №553-ІХ. При оплаті заробітної плати та суддівської винагороди за квітень 2020 року слід виходити з того, що передбачені законом №553-ІХ обмеження у виплаті суддівської винагороди, заробітної плати, грошового забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ, слід застосовувати виключно до частини суддівської винагороди, заробітної плати, грошового забезпечення, розрахованих, починаючи з 18 квітня 2020 року, пропорційно до кількості відпрацьованих у місяці робочих днів/годин, виходячи з фактично відпрацьованого часу з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу та інших надбавок і доплат). Розрахунок суддівської винагороди слід здійснювати на загальних підставах, а обмеження максимального її розміру, передбачені Законом №553-ІХ слід застосовувати до загальної суми розрахованої суддівської винагороди.

При цьому, Рада суддів України, як орган суддівського самоврядування, який відповідно до п. 1 ч. 8 ст. 133 Закону № 1402-VIII розробляє та організовує виконання заходів щодо забезпечення незалежності судів і суддів, з незрозумілих підстав надала роз`яснення щодо застосування норм Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", у редакції Закону України від 13 квітня 2020 року № 553-IX, які не підлягали застосуванню при вирішенні питання про розмір суддівської винагороди.

У рішенні Ради суддів України від 24.04.2020 № 22 відсутні будь-які обґрунтовані доводи щодо відсутності обов`язку застосовувати приписи ч. 2 ст. 130 Конституції України і спеціального Закону № 1402-VIII при вирішенні питання про визначення розміру суддівської винагороди.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, за яким наведений в рішенні Ради суддів України від 24.04.2020 № 22 порядок застосування обмеження суддівської винагороди, яке передбачене ст. 29 Закону № 294-IX, не впливає на спірні правовідносини, оскільки Радою суддів України надані роз`яснення щодо застосування норм права, які не підлягали застосуванню при вирішення питання про розмір суддівської винагороди, який підлягав як нарахуванню так і виплаті у спірний період.

Також безпідставним є посилання відповідача у відзиві на певні рішення Європейського суду з прав людини, оскільки наведені в цих рішеннях висновки не стосуються питання дотримання гарантій незалежності суддів. Крім того, суд зазначає, що в межах цієї справи спірним є питання застосування законодавства при конкуренції діючих норм права. При цьому, суд дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин саме спеціальних норм права, передбачених законом про судоустрій.

Суд зазначає, що рішення суду, визначені ч. 1 ст. 371 КАС України виконуються негайно (у відповідній частині) в силу цього законодавчого припису і не потребують додаткового звернення судовим рішенням.

Отже, відсутні підстави для допуску негайного виконання рішення, оскільки суд не зазначає конкретні суми, а зобов`язує відповідача вчинити дії щодо перерахунку суддівської винагороди та її виплати.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 5-10, 19, 72-77, 90, 132, 139, 143, 241-246, 250, 255, 263, 295, 371, підпунктом 15.5 пункту 15 розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (ідентифікаційний код: НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області (, 84112, Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Добровольського, буд. 2), Дежавної судової адміністрації Укроаїни (, 01601, м.Київ, вул.Липська, 18/5), третя особа, які не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Головне управління Державної казначейської служби України в Донецькій області (, 87500, Донецька область, м. Маріуполь, проспект Миру, буд. 68), про визнання протиправними дій і зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області Державної судової адміністрації України щодо нарахування і виплати суддівської винагороди за період з 03 серпня 2020 року по 28 серпня 2020 року із застосуванням ст.29 Закону України «Про державний бюджет України» за 2020 рік.

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області Державної судової адміністрації України провести перерахунок суддівської виногороди ОСОБА_1 з 03 серпня 2020 року по 28 серпня 2020 року, очисливши її відповідно до ст.130 Конституції України та ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів" та виплатити недоотриману частину.

Повний текст рішення складено та підписано 17 жовтня 2022 року.

Рішення суду першої інстанції може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В. Стойка