Справа № 500/1429/22
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2022-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2022 рокуЛьвівСправа № 500/1429/22 пров. № А/857/11172/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Гудима Л.Я., Гуляка В.В.,

за участі секретаря судового засідання Петрунів В.І.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Фізичної особи-підпиємця ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 червня 2022 року (головуючого судді Мандзія О.П., ухвалене у відкритому судовому засіданні о 12 год. 35 хв. в м. Тернопіль повний текст рішення складено 21.06.2022) у справі №500/1429/22 за позовом Фізичної особи-підпиємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

ФОП ОСОБА_1 09.03.2022 звернувся в суд до Головного управління ДПС у Тернопільській області в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове-повідомлення рішення відповідача №01 від 17.01.2022.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 червня 2022 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись із вказаним рішенням Фізична особа-підпиємець ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Згідно із частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник позивача Падковський А.О. апеляційну скаргу підтримав з підстав зазначених у скарзі, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Представник відповідача Мурована І.Я. проти апеляційної скарги заперечила, просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 04.11.2019 зареєстрований як фізична особа-підприємець, про що свідчить виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (а.с.13).

Позивачем отримано ліцензію на роздрібну торгівлю пальним 01.10.2021 №02100117, терміном дії з 16.09.2021 до 16.09.2026 (а.с.20).

Листом від 08.09.2021 ДПС України надано ДПС у Тернопільській області, інформацію, зокрема щодо ФОП ОСОБА_1 про перелік суб`єктів господарювання, які отримали ліцензії на зберігання пального та зобов`язано відпрацювати отримані результати.

Головним управлінням ДПС у Тернопільській області 16.12.2021 видано наказ №1789-п про проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 , за адресою провадження діяльності АДРЕСА_1 , з питань наявності ліцензій на право виробництва, зберігання, здійснення оптової та роздрібної торгівлі пальним, реєстрації акцизних складів, обладнання та реєстрації в Єдиному державному реєстрі витратомірів-лічильників та рівнемірів- лічильників рівня пального у резервуарі, дотримання встановлених правил торгівлі підакцизними товарами, а також інших питань, що регулюються вимогами ПК України, Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» від 19.12.1995 №481/95-ВР (далі Закон №481/95-ВР), Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06.07.1995 №265/95-ВР, за період з 01.04.2020 по 25.12.2020, тривалістю 10 діб (а.с.17).

На підставі вказаного наказу, Головним управлінням ДПС України у Тернопільській області проведено перевірку позивача, за результати якої складено акт від 24.12.2021 №6582/19-00-09-01/ НОМЕР_1 про результати фактичної перевірки з питань дотримання вимог з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства з питань виробництва, зберігання та обігу пального, контроль за виконанням якого покладений на органи ДПС (а.с.10-11).

В ході перевірки з`ясовано, що на паливному складі за адресою: АДРЕСА_1 , де здійснює свою діяльність ФОП ОСОБА_1 на підставі ліцензії на право зберігання пального (виключно для потреб власного зберігання чи промислової переробки) №2100117 від 16.09.2021, з терміном дії з 16.09.2021 до 16.09.2026, отримано пальне важкі дистиляти (дизпаливо) за кодом УКТЗЕД в період з 01.04.2020 по 15.09.2021 без ліцензії на право зберігання пального виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки на загальну кількість 3000 л приведених до температури 15 градусів С, що підтверджується видатковими накладними, ТТН та акцизними накладними на пальне які зареєстровані в Єдиному реєстрі акцизних накладних згідно п. 231.8 ст.231 ПК України, а саме: акцизна накладна №56870 від 12.06.2021, видаткова накладна №623 від 12.06.2021, ТТН на відпуск нафтопродуктів №41 від 12.06.2021 в кількості 1000 л дизельного пального Євро (а.с.60-62); акцизна накладна №63010 від 30.06.2021, видаткова накладна №1422 від 30.06.2021, ТТН на відпуск нафтопродуктів №52 від 30.08.2021 в кількості 1000 л дизельного пального Євро (а.с.63-65); акцизна накладна №75263 від 28.07.2021, видаткова накладна №1593 від 28.07.2021, ТТН на відпуск нафтопродуктів №29 від 28.07.2021 в кількості 1000 л дизельного пального Євро (а.с.66-68).

По вищевказаному факту ФОП ОСОБА_1 надано письмове пояснення про те, що з 01.04.2020 паливо доставлялося за адресою: АДРЕСА_1 . В результаті технічної помилки не було змінено адреси доставки в ТТН (а.с.49).

За висновками перевірки, позивачем порушено вимоги частини 1 статті 15 Закону №481/95-ВР, а саме зберігання пального (дизельного) без наявності ліцензії на право зберігання пального для потреб власного споживання чи промислової переробки за період з 01.04.2020 по 15.09.2021.

Головним управлінням ДПС України у Тернопільській області 17.01.2022 прийнято податкове повідомлення-рішення №1, яким на підставі абз.9 ч.2 ст.17 Закону №481/95-ВР за зберігання пального без наявності ліцензії застосовано до позивача фінансових санкцій у вигляді штрафу в розмірі 500000,00 грн. (а.с.22).

Не погодившись із податковим повідомленням-рішенням №1 контролюючого органу, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Підпунктами 19-1.1.1, 19-1.1.13 - 19-1.1.17, 19-1.1.54 пункту 19-1.1 статті 19-1 Податкового кодексу України (далі - ПК України у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що контролюючі органи виконують такі функції, крім особливостей, передбачених для державних податкових інспекцій статтею 19-3 цього Кодексу: здійснюють адміністрування податків, зборів, платежів, у тому числі проводять відповідно до законодавства перевірки та звірки платників податків; здійснюють ліцензування діяльності суб`єктів господарювання з виробництва спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів і рідин, що використовуються в електронних сигаретах, оптової торгівлі спиртом, оптової та роздрібної торгівлі алкогольними напоями, тютюновими виробами і рідинами, що використовуються в електронних сигаретах, та контроль за таким виробництвом; здійснюють контроль у сфері виробництва, обігу та реалізації підакцизних товарів, контроль за їх цільовим використанням, забезпечують міжгалузеву координацію у цій сфері; забезпечують контроль за прийняттям декларацій про максимальні роздрібні ціни на підакцизні товари (продукцію), встановлені виробником або імпортером, та узагальненням відомостей, зазначених у таких деклараціях, для організації роботи та контролю за повнотою обчислення і сплати акцизного податку; здійснюють заходи щодо запобігання та виявлення порушень законодавства у сфері виробництва та обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального; проводять роботу щодо боротьби з незаконним виробництвом, переміщенням, обігом спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального; здійснюють інші функції, визначені законом.

Контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, зокрема мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення (підпункт 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 ПК України).

Контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки (пункт 75.1 статті 75 ПК України).

Згідно з підпунктом 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 ПК України, фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Відповідно до частини 1 статті 16 Закону №481/95-ВР (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) контроль за дотриманням норм цього Закону здійснюють органи, які видають ліцензії, а також інші органи в межах компетенції, визначеної законами України.

Отже, Головне управління ДПС у Тернопільській області як контролюючий орган, - уповноважено на здійснення перевірок суб`єктів господарювання щодо наявності ліцензій на право виробництва, зберігання, здійснення оптової та роздрібної торгівлі пальним, реєстрації акцизних складів, обладнання та реєстрації в Єдиному державному реєстрі витратомірів-лічильників та рівнемірів-лічильників рівня пального у резервуарі.

Порядок проведення фактичних перевірок регламентує стаття 80 ПК України, відповідно до якої фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).

Відповідно до пункту 80.2 статті 80 ПК України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності підстав, визначених у підпунктах 80.2.1 80.2.7.

Згідно наказу Головного управління ДПС у Тернопільській області від 16.12.2021 №1789-п «Про проведення фактичної перевірки» слідує, що він прийнятий контролюючим органом керуючись ст.20, п.75.1 ст.75, пп.80.2.5 п.80.2 ст.80 ПК України, з метою дотримання вимог Закону №481/95-ВР, Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06.07.1995 №265/95-ВР та інших нормативно-правових актів, що регулюють обіг підакцизних товарів.

Отже, підставою для проведення фактичної перевірки визначено підпунктом 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України.

За змістом підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав: у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.

Отже, передумовою проведення фактичної перевірки з підстав, передбачених підпунктом 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України, є отримання в установленому законодавством порядку інформації, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на органи державної податкової служби.

Зважаючи на суть обґрунтування позовних вимог представника позивача, суд вважає за доцільне вказати на те, що з приводу необхідності зазначення податковими органами у наказі про проведення фактичної перевірки конкретних підстав для її проведення, зокрема, інформації про порушення вимог законодавства (на чому наполягає представник позивача, посилаючись на практику касаційної інстанції), то суд зауважує, що на даний час склалася різна судова практика Верховного Суду з даного правового питання.

Так, у постановах Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №810/1394/16, від 05.11.2018 у справі №803/988/17, від 05.11.2018 у справі №803/988/17, від 07.11.2019 у справі №140/391/19, від 10.04.2020 у справі №815/1978/18, викладена правова позиція, що контролюючий орган має право на призначення фактичної перевірки на підставі здійснення контролюючим органом функцій (відповідно до положень ст.19-1 ПК України), визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального та рішення керівника контролюючого органу, та не вимагає наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства.

Разом з тим, у постановах Верховного Суду від 02.09.2020 у справі №821/1828/16, від 09.09.2020 у справі №640/21536/19, від 22.09.2020 у справі №520/1304/2020, від 19.11.2020 у справі №160/7971/19, від 17.12.2020 у справі №520/12028/18, висловлена протилежна позиція, що недостатньо лише повноважень контролюючого органу, але і необхідне отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками.

21.01.2021 Верховним Судом прийнято постанову у справі №460/1239/19 в якій зазначено, що не зазначення підстави в наказі на проведення перевірки не свідчить про незаконність наказу або перевірки, оскільки відповідно до пункту 81.1 статті 81 ПК України, в наказі на перевірку достатньо зазначити підставу для проведення перевірки, визначену цим Кодексом.

В постанові Верховного Суду від 22.04.2021 у справі №805/3809/16-а (п.37-38) підтверджено позицію, що здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального є самостійною обставиною з якою законодавець пов`язує право контролюючого органу проводити фактичні перевірки суб`єктів господарювання за умови дотримання процедурних питань (прийняття наказу, вручення наказу, направлень, пред`явлення службових посвідчень) та не вимагає наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства.

В даному випадку достатньо факту покладення на контролюючий орган здійснення контролю за дотриманням норм законодавства у відповідній сфері правовідносин (виробництво і обіг спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального).

Зазначений висновок також узгоджується із правовою позицією, висловленою в постанові Верховного Суду від 21.08.2021 у справі № 140/14625/20.

Оскільки у різних постановах Верховного Суду викладені різні правові висновки з цього питання, то суд керується позицію, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №755/10947/17, яка зводиться до того, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.

За таких обставин, суд враховує правові висновки, викладені у більш пізніших постановах Верховного Суду від 21.01.2021 у справі № 460/1239/19, від 22.04.2021 у справі №805/3809/16-а та 21.08.2021 у справі № 140/14625/20, згідно з якими у наказі достатньо посилання лише на правову норму та достатньо факту покладення на контролюючий орган здійснення контролю за дотриманням норм законодавства у відповідній сфері правовідносин (виробництво і обіг спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального).

Таким чином колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що при наявності листа ДПС України від 08.09.2021, у межах даної справи відсутні підстави вважати протиправними дії відповідача у призначенні та проведенні фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 за адресою провадження діяльності АДРЕСА_1 , а наказ на проведення фактичної перевірки, - відповідає вимогам ПК України.

Водночас суд наголошує, що підставами для скасування спірних рішень є не будь-які порушення, допущені під час призначення і проведення такої перевірки, а лише ті, що об`єктивно могли вплинути на правильність висновків контролюючого органу за результатами такої перевірки та відповідно на обґрунтованість і законність прийнятих за результатами перевірки рішень.

Щодо аналізу податкового повідомлення-рішення №1 від 17.01.2022 прийнятого відповідачем, яким застосовано штрафні санкції за зберігання пального без наявності ліцензії.

Згідно з частиною 1 статті 17 Закону №481/95-ВР за порушення норм цього Закону щодо виробництва і торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями та тютюновими виробами, пальним та зберігання пального посадові особи і громадяни притягаються до відповідальності згідно з чинним законодавством.

Відповідно до абзацу 9 частини 2 статті 17 Закону №481/95-ВР до суб`єктів господарювання (у тому числі іноземних суб`єктів господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі: оптової торгівлі пальним або зберігання пального без наявності ліцензії - 500000 гривень.

Статтею 15 цього Закону встановлено вимоги щодо імпорту, експорту, оптової і роздрібної торгівлі алкогольними напоями, тютюновими виробами, пальним та зберігання пального.

Відповідно до частини 1 статті 15 Закону №481/95-ВР оптова торгівля пальним та зберігання пального здійснюються суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) всіх форм власності за наявності ліцензії.

Суб`єкти господарювання (у тому числі іноземні суб`єкти господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) отримують ліцензії на право оптової торгівлі пальним та зберігання пального на кожне місце оптової торгівлі пальним або кожне місце зберігання пального відповідно, а за відсутності місць оптової торгівлі пальним - одну ліцензію на право оптової торгівлі пальним за місцезнаходженням суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) або місцезнаходженням постійного представництва (частина 8 статті 15 Закону №481/95-ВР).

Згідно з частиною 10 статті 15 Закону №481/95-ВР ліцензії на право зберігання пального видаються уповноваженими Кабінетом Міністрів України органами виконавчої влади за місцем розташування місць зберігання пального терміном на п`ять років.

Частиною 19 статті 15 Закону №481/95-ВР передбачено, що ліцензія на право зберігання пального не отримується на місця зберігання пального, що використовуються:

підприємствами, установами та організаціями, які повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевого бюджету;

підприємствами, установами та організаціями системи державного резерву;

суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) для зберігання пального, яке споживається для власних виробничо-технологічних потреб виключно на нафто- та газовидобувних майданчиках, бурових платформах і яке не реалізується через місця роздрібної торгівлі.

Згідно з частиною 21 статті 15 Закону №481/95-ВР суб`єкти господарювання, які здійснюють роздрібну, оптову торгівлю пальним або зберігання пального виключно у споживчій тарі до 5 літрів, ліцензію на роздрібну або оптову торгівлю пальним або ліцензію на зберігання пального не отримують.

Водночас у статті 1 Закону №481/95-ВР наведено визначення термінів, а саме: місце зберігання пального - місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування; зберігання пального - діяльність із зберігання пального (власного або отриманого від інших осіб) із зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик;

Разом з цим, підпунктом 14.1.6. пункту 14.1. статті 14 ПК України визначено, що акцизний склад - це: а) спеціально обладнані приміщення на обмеженій території (далі - приміщення), розташовані на митній території України, де під контролем постійних представників контролюючого органу розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, пакування, фасування, зберігання, одержання чи видачі, а також реалізації спирту етилового, горілки та лікеро-горілчаних виробів; б) приміщення або територія на митній території України, де розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізації пального.

Не є акцизним складом: а) приміщення відокремлених підрозділів розпорядника акцизного складу, які використовуються ним виключно для пакування, фасування, зберігання, одержання чи видачі маркованих марками акцизного податку горілки та лікеро-горілчаних виробів, відвантажених з акцизного складу, а також для здійснення оптової та/або роздрібної торгівлі відповідно до отриманої розпорядником акцизного складу ліцензії; б) приміщення або територія, на кожній з яких загальна місткість розташованих ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального не перевищує 200 кубічних метрів, а суб`єкт господарювання (крім платника єдиного податку четвертої групи) - власник або користувач такого приміщення або території отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 1000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), та використовує пальне виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам; в) приміщення або територія незалежно від загальної місткості розташованих ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального, власником або користувачем яких є суб`єкт господарювання - платник єдиного податку четвертої групи, який отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 10000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), та використовує пальне виключно для потреб власного споживання і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам; г) паливний бак як ємність для зберігання пального безпосередньо в транспортному засобі або обладнанні чи пристрої; ґ) приміщення або територія, у тому числі платника податку, де зберігається або реалізується виключно пальне у споживчій тарі ємністю до 5 літрів включно, отримане від виробника або особи, яка здійснила його розлив у таку тару.

З аналізу наведених правових норм слідує, що суб`єкти господарювання, які отримують пальне для власних потреб та зберігають його для використання в господарській діяльності, зобов`язані отримати відповідну ліцензію. Виключенням є зберігання пального без отримання ліцензії в паливних баках транспортних засобів (технологічного обладнання) та у споживчій тарі ємністю до 5 літрів включно, отримане від виробника або особи, яка здійснила його розлив у таку тару. В інших випадках зберігання пального дозволяється виключно за наявності ліцензії, отриманої на кожне місце зберігання.

Судом встановлено, що в ході перевірки з`ясовано, що ФОП ОСОБА_1 , без наявності ліцензії на право зберігання пального в період з 01.04.2020 по 15.09.2021, отримано пальне на загальну кількість 3000 л, що підтверджується матеріалами перевірки, а саме: акцизна накладна №56870 від 12.06.2021, видаткова накладна №623 від 12.06.2021, ТТН на відпуск нафтопродуктів №41 від 12.06.2021 в кількості 1000 л дизельного пального Євро (а.с.60-62); акцизна накладна №63010 від 30.06.2021, видаткова накладна №1422 від 30.06.2021, ТТН на відпуск нафтопродуктів №52 від 30.08.2021 в кількості 1000 л дизельного пального Євро (а.с.63-65); акцизна накладна №75263 від 28.07.2021, видаткова накладна №1593 від 28.07.2021, ТТН на відпуск нафтопродуктів №29 від 28.07.2021 в кількості 1000 л дизельного пального Євро (а.с.66-68).

Вказані нафтопродукти придбані позивачем для здійснення власної господарської діяльності, які було відвантажено в резервуар горизонтальний циліндричний об`ємом 9500 л для зберігання пального (а.с.54), який розташований за адресою провадження діяльності позивачем АДРЕСА_1 , що перебуває у користування ФОП ОСОБА_1 відповідно до договору №1 оренди резервуару для зберігання пального, укладеного 01.05.2021 з ФОП ОСОБА_2 (а.с.51-53).

Відповідно до наданих ФОП ОСОБА_1 письмових пояснень, паливо доставлялося за адресою: АДРЕСА_1 , з 01.04.2020, в ТТН не було змінено адреси доставки в результат технічної помилки (а.с.49).

Однак позивачем отримано ліцензію на роздрібну торгівлю пальним 01.10.2021 №02100117, терміном дії з 16.09.2021 до 16.09.2026 (а.с.20), а наявність у орендодавця резервуару ліцензії на право зберігання пального від 20.05.2020 №2000469, терміном дії з 25.03.2020 до 25.03.2025, не спростовує допущеного порушення.

Факт отримання та зберігання позивачем пального без наявності ліцензії на зберігання пального за період з 01.04.2020 по 15.09.2021, тобто до дня отримання ліцензії на зберігання пального для власних потреб, в кількості 3000 л, підтверджується як акцизними накладними, видатковими накладними, ТТН, договорами так і поясненнями ФОП ОСОБА_1 та доказів отримання послуг зберігання пального позивачем не представлено.

Більше того, підтвердивши факт користування ємністю відповідно до договору №1 оренди резервуару для зберігання пального, укладеного 01.05.2021 з ФОП ОСОБА_2 (а.с.51-53), позивач фактично самостійно підчас перевірки надав докази зберігання пального до отримання ліцензії.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про підставне застосування до позивача фінансової санкції у вигляді штрафу у розмірі 500000,00 грн. за зберігання пального без наявності відповідної ліцензії, що стверджується дослідженими в ході судового розгляду доказами.

Посилання позивача на те, що в акті перевірки зроблено висновок про порушення ФОП ОСОБА_1 вимог абз.2 п.22 підрозділу XX «Перехідні положення» та пп.230.1.1 п.230.1 ст.230 ПК України, оскільки ставилися претензії саме до складу, не відповідають дійсності. Як в акті від 24.12.2021 №6582/19-00-09-01/ НОМЕР_1 про результати фактичної перевірки з питань дотримання вимог з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства з питань виробництва, зберігання та обігу пального, контроль за виконанням якого покладений на органи ДПС, так і в податковому повідомленні-рішенні №1 від 17.01.2022 вказано про порушення ФОП ОСОБА_1 вимог ч.1 ст.15 Закону №481/95-ВР, згідно якою оптова торгівля пальним та зберігання пального здійснюються суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) всіх форм власності за наявності ліцензії.

З приводу доводів позивача про допущення порушень при складенні спірного податкового повідомлення-рішення (винесене не на підставі матеріалів перевірки а лише акту; застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) та/або пені, у тому числі за порушення строку розрахунку у сфері зовнішньоекономічної діяльності тощо) суд вважає безпідставними, оскільки контролюючим органом складено податкове повідомлення-рішення №1 від 17.01.2022 за формою «С» у відповідності до додатку 19 до Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28.12.2015 №1204 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 31.12.2020 № 846), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.01.2016 за № 124/28254.

Відповідно до частини 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно статті 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами статті 74 КАС України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із положеннями статті 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.

Враховуючи вищевикладене, встановлені судом обставини справи та системний аналіз наведених законодавчих норм свідчать про обґрунтованість наслідків проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкового повідомлення-рішення №1 від 17.01.2022, матеріали справи не містять належних і достатніх доказів на спростування висновків контролюючого органу, а відповідачем, як суб`єктом владних повноважень підтверджено правомірність рішення податкового органу, доводи апеляційної скарги не спростовують зазначених висновків суду та не дають підстав вважати, що цим судом невірно застосовано норми матеріального чи порушено норми процесуального права.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України у апеляційного суду немає.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підпиємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 червня 2022 року у справі №500/1429/22 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді Л.Я. Гудим

В.В. Гуляк

Повний текст постанови складено 20.10.2022