Справа № 580/3285/22
Суддя: Алла РУДЕНКО
Дата ухвалення: 2022-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2022 року справа № 580/3285/22

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Руденко А.В., розглянувши у письмовому провадженні в спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Черкаської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

29.07.2022 до Черкаського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до Черкаської обласної прокуратури, в якій просить:

- визнати бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу вихідної допомоги при звільненні протиправною;

- стягнути з відповідача вихідну допомогу при звільненні у сумі 21 182 грн. 42 коп.;

- стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки виплати належних при звільненні сум з 30.12.2020 по день проведення фактичного розрахунку.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що в період з 26.10.2005 по 30.12.2020 працював на посаді прокурора Уманської місцевої прокуратури Черкаської області та наказом №710-к від 23.12.2020 був звільнений з посади і органів прокуратури з 30.12.2020 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» (ліквідація чи реорганізація або скорочення). Відповідач в день звільнення позивача не виплатив вихідну допомогу у розмірі не менше середнього заробітку, яка виплачується працівнику при припиненні трудового договору з підстав змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації чи організації підприємства або скорочення чисельності працівників. Невиплачена сума допомоги становить 21 189 грн. 42 коп. Позивач 14.07.2022 звернувся до відповідача із заявою щодо виплати допомоги при звільненні, проте відповідач листом від 21.07.2022 повідомив про відсутність підстав для виплати такої допомоги. З посиланням на порушення відповідачем ст. 44 КЗпП України позивач вважає невиплату такої допомоги протиправною та такою, що порушує його права.

Крім цього позивач вважає, що має право на виплату компенсації за несвоєчасний розрахунок відповідно до ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України, оскільки відповідач не виплатив при звільненні вказану допомогу.

Відповідач проти позову заперечив. 17.08.2022 надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивач неуспішно пройшов атестацію, тому наказом №710к від 23.12.2020 був звільнений з посади прокурора Уманської місцевої прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 30.12.2020. З дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-ІХ від 19.09.2019, а саме з 25.09.2019, особливості застосування до прокурорів положень п. 1 ч. 1 ст. 40, на які посилається позивач, встановлюються Законом України «Про прокуратуру». Тому саме вказаний Закон, а не Кодекс законів про працю України, поширюється на спірні правовідносини. Статтею 44 Кодексу законів про працю України не передбачено можливості виплати вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку працівнику у разі припинення з ним трудового договору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру». Пунктом 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» також не передбачено виплати вихідної допомоги. Оскільки позивач був звільнений з підстав та в порядку, передбачених Законом України «Про прокуратуру» та розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», якими не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, підстави для виплати такої допомоги згідно ст. 44 КЗпП України відсутні. З вказаних підстав просив у задоволенні позову відмовити.

22.08.2022 позивач подав відповідь на відзив, в якій зазначив, що нормами спеціального законодавства, а саме Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано спірні правовідносини, тому підлягають застосуванню положення статей 46, 116, 117 Кодексу законів про працю України.

Ухвалою суду від 03.08.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без виклику учасників справи.

З`ясувавши доводи учасників справи, викладені у заявах по суті, дослідивши подані письмові докази, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 у період з 26.10.2005 по 30.12.2020 працював на посаді прокурора Уманської місцевої прокуратури Черкаської області та наказом №710-к від 23.12.2020 позивач був звільнений з посади і органів прокуратури з 30.12.2020 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» (ліквідація чи реорганізація або скорочення органу прокуратури).

14.07.2022 позивач звернувся до Черкаської обласної прокуратури із заявою щодо виплати вихідної допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України.

Відповідач листом №21-172ВИХ-22 від 21.07.2022 повідомив про відсутність підстав для виплати вихідної допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України.

Вважаючи відмову у виплаті вихідної допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати протиправною, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд виходить з наступного.

Статтею 40 Кодексу законів про працю (далі КЗпП України) встановлено що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої даної статті).

Гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо визначені Законом України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (далі Закон №1697-VII) забезпечуються

Статтею 4 Закону №1697-VII встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону №1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Так, відповідно до п.9 ч.1 ст.51 Закону №1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України від 19 вересня 2019 року №113-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" статтю 51 Закону №1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Також Законом №113-IX внесені зміни і до КЗпП України, а саме статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: "Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус"; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: "Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус"; частину дев`яту статті 252 після слів "дисциплінарної відповідальності та звільнення" доповнено словами і цифрами "а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу".

За змістом зазначених приписів Законом №1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Водночас нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 КЗпП України, згідно якої при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 зазначив, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово була висловлена Верховним Судом у постановах від 31 січня 2018 року в справі №803/31/16, від 30 липня 2019 року в справі №804/406/16, від 08 серпня 2019 року в справі №813/150/16.

Суд зазначає, що внесені Законом №113-ІХ зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

Отже частиною п`ятою статті 51 Закону та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків, коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Водночас у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, що свідчить про відсутність заборони застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Суд звертає увагу, що чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Отже, вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

За змістом вказаних приписів у день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку, натомість відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою всіх гарантованим законодавством коштів, в тому числі і вихідної допомоги.

За таких обставин суд дійшов висновку про наявність у позивача права на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі №560/3971/19, від 27 січня 2021 року в справі №380/1662/20, від 18 лютого 2021 року в справі №640/23379/19, від 25 лютого 2021 року в справі №640/8451/20, від 17 березня 2021 року в справі №420/4581/20, від 30 березня 2021 року в справі №640/25354/19, від 31 березня 2021 року в справі №320/2449/20, від 15 квітня 2021 року в справі №440/3166/20, від 09 липня 2021 року в справі №160/4745/20, від 22 липня 2021 року в справі №300/2000/20, від 11 серпня 2021 року в справі №640/9375/20, від 1 жовтня 2021 року в справі №260/1890/19, від 28 вересня 2022 у справі №540/1820/21.

Середній заробіток працівника відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року №108/95-ВР визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно довідки відповідача №21-173вих22 від 21.07.2022 середня заробітна плата позивача за 2 календарних місяці перед звільненням, розрахована відповідно до Постанови №100, складає 21 189 грн. 42 коп.

Отже позовна вимога щодо стягнення вихідної допомоги є обґрунтованою та підлягає задоволенню в сумі 21 189 грн. 42 коп.

Щодо позовної вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати належних при звільненні сум суд зазначає таке.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Судом встановлено, що позивачу на дату звільнення з посади та з органів прокуратури не була нарахована та, відповідно, виплачена вихідна допомога при звільненні.

Позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату вихідної допомоги при звільненні 14.07.2022, направивши заяву засобами поштового зв`язку, що підтверджується фіскальним чеком Укрпошти від 14.07.2022. Заява надійшла відповідачу 15.07.2022.

Відповідач листом від 21.07.2022 №21-172вих22 відмовив у виплаті вихідної допомоги при звільненні, зазначивши, що позивачу при звільненні виплачені належні виплати, а саме заробітна плата до 30.12.2020 включно та компенсація за невикористані дні щорічної відпустки тривалістю 122 календарних дні.

Отже спір між позивачем та відповідачем з приводу виплати вихідної допомоги при звільненні виник 15.07.2022.

Зважаючи на протиправність бездіяльності відповідача щодо виплати позивачу вихідної допомоги при звільненні та задоволення позовної вимоги про стягнення на користь позивача вихідної допомоги при звільненні у сумі 21 189,42 грн, позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні за період з 15.07.2022 по 20.10.2022 (дата винесення рішення суду у справі), всього за 68 робочих днів, підлягає задоволенню.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Правовий висновок щодо обрахунку у рішенні суду сум, які підлягають стягненню при задоволенні позовних вимог про плату праці, викладений у постанові Верховного Суду від 28.09.2022 у справі №540/1820/21.

Позивач у позовній заяві не вказав суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яку він заявляє до стягнення, пославшись лише на приписи ст. 116 КЗпП України, тому суд зобов`язаний навести у рішенні розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з яких він виходив при визначенні суми, що підлягає стягненню.

Судом встановлено, що згідно довідки Черкаської обласної прокуратури від 21.07.2022 №21-173вих22 середньоденна заробітна плата позивача за 2 календарних місяці перед звільненням становить 1009,02 грн.

Отже сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в частині виплати вихідної допомоги при звільненні становить 68 613,36 грн. (розрахунок: 1009,02 грн. х 68 дн).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, з посиланням на постанову від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, зазначала що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Так судом встановлено, що сума належної до виплати позивачу вихідної допомоги при звільненні становить 21 189,42 грн, а сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні становить 68 613, 36 грн. та у 3,2 рази перевищує суму вихідної допомоги, а отже не є співмірною сумі вихідної допомоги при звільненні.

Щодо суми ймовірних майнових втрат позивача внаслідок несвоєчасної виплати вихідної допомоги при звільненні, то ймовірними майновими втратами позивача могли бути відсотки за розміщений у банківських установах депозит у сумі 21 189, 42 грн.

Згідно інформації з веб-сайту Національного банку України https://bank.gov.ua/ua/monetary/stages/archive-rish облікова ставка НБУ за період з 15.07.2022 по 20.10.2022 становила 25% річних.

Сума відсотків за депозитом за період з 15.07.2022 по 20.10.2022, всього за 98 календарних днів, складає 1 422,30 грн. (розрахунок: 21 189,42 грн. х 0,25/365дн х 98дн).

Отже сума ймовірних майнових втрат позивача у вигляді відсотків за депозитом є неспівмірною із сумою середнього заробітку за час затримки у виплаті вихідної допомоги при звільненні.

Враховуючи як вказану неспівмірність, так і протиправність бездіяльності відповідача щодо виплати позивачу вихідної допомоги при звільненні після звернення позивача із заявою від 14.07.2022, суд вважає за необхідне зменшити суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнути на користь позивача 5 000 гривень.

Згідно частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Надавши оцінку наявним в матеріалах справи доказам суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору як особа з інвалідністю 2 групи на підставі Закону України «Про судовий збір» розподіл судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 241-245, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Черкаської обласної прокуратури (бул. Шевченка, 286, м. Черкаси, 18000, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 21 182 (двадцять одна тисяча сто вісімдесят дві) гривні 42 копійки та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 5 (п`ять) тисяч гривень з вирахуванням при виплаті податків і зборів, передбачених чинним законодавством України.

У решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо її не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційного суду за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня підписання судового рішення.

Головуючий Алла РУДЕНКО