Справа № 520/24099/21
Суддя: Бідонько А.В.
Дата ухвалення: 2022-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2022 р. №520/24099/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Бідонька А.В.;

за участю секретаря судового засідання - Літвіщенко Д.О.;

за участю:

позивача, ОСОБА_1 ;

представника відповідача: Голуб В.В.;

розглянувши в місті Харкові в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Міністерства юстиції України (вул. Городецького, буд. 13,м. Київ,01001, ), Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції (вул. Нетіченська, буд. 14,м. Харків,61010, ), третя особа - Регіональна профспілкова організація Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції (вул. Нетіченська, буд. 14,м. Харків,61010, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить суд :

- визнати протиправними дії Міністерства юстиції України щодо видання та направлення доручення Міністерства юстиції від 13.09. 2021 року № 462/1.3/48-21 та попередження про наступне вивільнення від 13.09.2021 року ОСОБА_1 з посади заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту, врученого 16.09.2021 року;

- скасувати доручення Міністерства юстиції від 13.09.2021 року № 462/1.3/48-21 та попередження про наступне вивільнення від 13.09.2021 року ОСОБА_1 з посади заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під-варту, врученого 16.09.2021 року;

- визнати протиправними дії Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції щодо вручення попередження про наступне вивільнення від 13.09.2021 року ОСОБА_1 з посади заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під-варту, врученого 16.09.2021 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що попередження від 13.09.2021 та доручення від 13.09.2021 №262/1.3/48-21 є незаконними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки попередження про наступне вивільнення прийнято без конкретизації причин та підстав, а містить лише формальний перелік пунктів передбачених ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», за відсутності реального скорочення її посади та без врахування висновків суду по справі №520/10516/2020.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 23.11.2021 року відкрито провадження по справі.

09.12.2021 року від відповідача, Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, надійшов відзив на позовну заяву, в якому перший відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував вказавши, що доручення Державного секретаря Міністерства юстиції та попередження про звільнення видані в межах повноважень та у спосіб, передбачений законом. Вказано, що попередження містить конкретну підставу звільнення скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури, передбачена п. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», про що позивачку було ознайомлено під підпис.

09.12.2021 рок від відповідача, Міністерства юстиції України, надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував вказавши, що попередження про звільнення є документом, який має індивідуальний характер та фіксує певні факти, такий документ не створює юридичних наслідків, а відтак позовні вимоги щодо протиправності дій Міністерства юстиції України щодо направлення доручення та попередження про наступне вивільнення та його скасування не підлягають задоволенню. У судовому засіданні позивач позов підтримала та просила суд його задовольнити з підстав викладених в ньому.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували в повному обсязі.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали адміністративної справи, доводи позову, відзивів на нього, зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні відносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів.

Судом встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , з 05.04.2018 працювала на посаді заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту.

Наказом Міністерства юстиції України від 20.12.2018 №4787/к «Про затвердження штату Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції» затверджено штат міжрегіонального управління.

Відповідно до наказів Міністерства юстиції України від 14.01.2020 №203/к та від 30.01.2020 №456/к «Про внесення змін до штату Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції» внесено зміни до штату міжрегіонального управління, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 20.12.2018 №4787/к.

Наказом Міністерства юстиції України від 14.01.2020 №203/к та від 30.01.2020 №456/к «Про внесення змін до штату Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції» посаду заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту скорочено.

Наказом Міністерства юстиції України від 15.04.2020 №1485/к затверджено новий штат Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, в якому посада позивача не передбачена. Відповідно п. 2 цього наказу, наказ від 20.12.2018 №4787/к «Про затвердження штату Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції» втратив чинність.

Судом також встановлено, що наказом Міністерства юстиції України від 13.07.2020 №2220/к ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту 14.07.2020 року відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» з припиненням державної служби.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2021 по справі №520/10516/20 визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 13.07.2020 №2220/к. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб узятих під варту або на іншій рівнозначній посаді.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 11.08.2021 Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2021 по справі №520/10516/2020 скасовано в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб узятих під варту або на іншій рівнозначній посаді.

Прийнято в цій частині постанову, якою поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб узятих під варту.

На виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2021 та постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 11.08.2021 у праві №520/10516/2020, Наказом від 25.08.2021 №2014/к скасовано наказ Міністерства юстиції України від 13.07.2020 №2220/к «Про звільнення» та поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб узятих під варту.

14.09.2021 року на адресу міжрегіонального управління надійшло доручення Державного секретаря Міністерства юстиції України від 13.09.2021 №462/1.3/48/21, яким начальнику управління було доручено вжити заходів щодо ознайомлення позивача із попередженням про звільнення під особистий підпис, позивачу було запропоновано 46 вакантних посад державної служби на вибір.

16.09.2021 на виконання доручення Державного секретаря Міністерства юстиції Пузікова В.С. була ознайомлена із попередженням про звільнення під підпис надавши свої заперечення.

Також судом встановлено, що 26.10.2021 пропозицією позивачу запропоновано продовжити проходження державної служби в Державній кримінально - виконавчій службі України на одній із 36 вакантних посад, що підтверджується підписом та письмовими зауваженнями позивача.

Наказом №2709/к від 12.11.2021 Міністерства юстиції України на підставі попередження ОСОБА_1 з відміткою про ознайомлення від 16.09.2021, пропозиції ОСОБА_1 з відміткою про ознайомлення від 26.10.2021 звільнено ОСОБА_1 з посади заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб узятих під варту, 17.11.2021 відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» з припиненням державної служби.

Вважаючи попередження та доручення незаконними, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Пунктом 17 ч. 1 ст. 4 КАС України визначено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування;

Статтею 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Загальні підстави звільнення працівників визначені Кодексом законів про працю України (далі КЗпП України).

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Статтею 5-1 КЗпП України визначено гарантії забезпечення права громадян на працю.

Так, згідно п. 6 ч. 1 ст. 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Огляд практики розгляду трудових спорів, пов`язаних зі звільненням за пунктом 1 статті 40 Кодексу, детально викладено у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 (далі - постанова Пленуму) та зазначено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом статті 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування). В усіх випадках звільнення за пунктом 1статті 40 КЗпП провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України висловленої в постанові від 1 липня 2015 року у справі N 6-491цс15, власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Суд зазначає, що розірвання власником або уповноваженим ним органом трудового договору з працівником відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу, передбачає дотримання певних гарантій для працівника.

Згідно з частиною першою статті 49-2 Кодексу про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Звільнення може відбуватися не раніше закінчення двомісячного строку з моменту попередження.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці (ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України).

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються законом Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 р. № 889-VIII, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 889).

Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону № 889 дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 87 Закону № 889 підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; ліквідація державного органу; встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування; отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності; вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Згідно ч. 3 ст. 87 Закону № 889 суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Роботодавець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Системний аналіз приписів як і ст. 40 КЗпП України так і ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» дає підстави стверджувати, що звільнення працівника допускається лише при неможливості переведення робітника з його згоди на іншу роботу і за відсутності можливості запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Суд звертає увагу, що вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється, зокрема, у порядку, визначеному статтею 87 Закону України «Про державну службу», з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби.

Вказані норми закону неконституційними не визнавалися, тобто зазначені норми дають керівнику державного органу певну ступінь свободи у прийнятті рішення та наділяють його дискреційними повноваженнями.

Під дискреційним повноваженням розуміється таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, що визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Згідно з позицією Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13.02.2018 у справі №361/7567/15-а, від 07.03.2018 у справі №569/15527/16-а, від 20.03.2018 у справі №461/2579/17, від 20.03.2018 у справі №820/4554/17, від 03.04.2018 у справі №569/16681/16-а та від 12.04.2018 справа №826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто дискреційними повноваженням є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може" (постанова ВС від 30.07.2020 справа №826/10085/16).

Отже, спеціальним законом, що регулює статус державного службовця, встановлено право за рішенням суб`єкта призначення, а не його обов`язок щодо переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу посаду.

Водночас, згідно роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби щодо процедури вивільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 Закону України «Про державну службу») від 20.02.2020 №86 р/з суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Судом встановлено, що листом Державного секретаря Міністерства юстиції України від 13.09.2021 №462/13/48-21 доручено начальнику Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції полковнику внутрішньої служби Георгію Романову вжити заходів щодо ознайомлення позивачки з попередженням про звільнення.

Щодо видання та направлення доручення Міністерства юстиції від 13.09.2021 року № 462/1.3/48-21 та попередження про наступне вивільнення від 13.09.2021 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом порушених прав, свобод чи інтересів.

При розгляді справи, суд має встановити чи дійсно особа має порушене право, свободу чи інтерес та чи це право, свобода чи інтерес, порушені відповідачем в момент здійснення ними оскаржуваних дій чи рішень.

Рішення суб`єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо, по-перше, такі рішення прийняті владним суб`єктом поза межами визначеної законом компетенції, а по-друге, оспорюванні рішення є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку.

Суд зазначає, що дії Міністерства юстиції України щодо видання та направлення доручення від 13.09.2021 року № 462/1.3/48-21 не є діями суб`єкта владних повноважень у розумінні КАС України, та не зумовлюють виникнення будь-яких прав і обов`язків для позивачки.

Позивачем в позовній заяві не зазначено, які норми права порушені Міністерством юстиції України при виданні та направленні доручення, як і не обґрунтовано чи такі дії вчинені владним суб`єктом поза межами визначеної законом компетенції.

Таким чином, оскільки оскаржувані дії Міністерства юстиції України, оформлені письмово у дорученні від 13.09.2021 року № 462/1.3/48-21 за своєю правовою природою є службовим документом, носієм певної інформації, яка засвідчує лише факт повідомлення працівника та жодним чином не порушують права позивача то в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Також суд зауважує, що позивачка ознайомлена із попередженням про звільнення під власний підпис та надала письмові заперечення, що підтверджується матеріалами справи.

Суд зазначає, що вказане попередження містить детальний опис підстав для звільнення державного службовця з посиланням на конкретні норми законодавства. Отже, відповідно до змісту вказаного попередження ОСОБА_1 звільнено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розписку державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.

Таким чином, суд приходить до висновку, що посилання позивача щодо відсутності в попередженні про наступне вивільнення чіткої причини звільнення є необґрунтованим та спростовується матеріалами справи.

Також суд зазначає, що на цьому етапі саме звільнення не відбувається, а виконання відповідачем вимог ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» жодним чином не порушує трудові права позивача.

Вручення працівникові попередження про наступне вивільнення є одним із аспектів дотримання з боку роботодавця вимог трудового законодавства у комплексі визначених законом заходів, спрямованих на дотримання трудових прав.

Попередження не є остаточним документом, зобов`язуючим до вчинення будь-яких дій працівника та/або роботодавця; само по собі не породжує певних правових наслідків; його результати не мають обов`язкового характеру для учасників трудових правовідносин; воно не може створювати нових правових норм, доповнювати чи нормативне регулювання.

Отже, попередження про звільнення є документом, який має інформативний характер та фіксує певні події, такий документ не створює юридичних наслідків та не має ознак рішення суб`єкта владних повноважень у розумінні КАС України.

У разі, якщо працівник звільняється з роботи за перебігом 30-ти денного строку з ініціативи роботодавця, і з цим не погоджується, він має право оскаржити таке рішення до суду. Аналіз правомірності звільнення працівника здійснюється саме в межах спору про незаконність звільнення і поновлення на роботі.

При цьому, з підстав зазначених вище суд утримується від оцінки законності дотримання відповідачем процедури звільнення позивача, оскільки вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення позивачем в рамках даної справи заявлено не було.

У контексті обставин цієї справи суд зазначає, що належним способом захисту прав позивача є оскарження наказу про її звільнення з посади, який позивач реалізувала у справі № 520/27327/21.

На момент розгляду справи рішення по вказаній справі судом не прийнято.

Щодо посилання позивача на лист №394/10.3-22 від 25.01.2022 Національного агентства України з питань державної служби, як на доказ того, що попередження про звільнення створює юридичні наслідки, суд зазначає, що такий лист не є належним та допустимим доказом протиправності дій відповідача, оскільки Національне агентство України з питань державної служби лише висловило свою позицію стосовно спірного питання, яка спростовується висновками суду.

Вказаний лист не має юридичної сили, оскільки відповідно до приписів КАС України встановлення порушення або відсутності порушення прав належить до виключної компетенції суду.

Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд вважає, що дії відповідачів відповідають даним критеріям оскільки вчиненні на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Міністерства юстиції України (вул. Городецького, буд. 13,м. Київ,01001, ), Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції (вул. Нетіченська, буд. 14,м. Харків,61010, ), третя особа - Регіональна профспілкова організація Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції (вул. Нетіченська, буд. 14,м. Харків,61010, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, або спрощеного позовного провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст судового рішення складено 21 жовтня 2022 року.

Суддя Бідонько А.В.