Справа № 160/4296/21
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2022-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

11 серпня 2022 року м. Дніпросправа № 160/4296/21

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Чепурнова Д.В., Ясенової Т.І.,

за участю секретаря судового засідання Ліненко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2021 року

у адміністративній справі № 160/4296/21 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава, Державного бюро розслідувань про скасування наказу та поновлення на посаді, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2021 року відмовлено у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 щодо: визнання протиправним та скасування наказу територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава від 24.02.2021 року № 24-о про звільнення начальника першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності) слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава ОСОБА_1 у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок затвердження структури та змін до штатного розпису з припиненням державної служби; в поновлені ОСОБА_1 на новоствореній посаді начальника першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності) слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава, або, у разі ліквідації її на день ухвалення судового рішення, на посаду начальника слідчого відділу територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава, з аналогічними функціональними обов`язками; та стягненні на його користь з територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава середного заробітку за час вимушеного прогулу

Позивач не погоджується з рішенням суду першої інстанції просить його скасувати з підстав неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, не відповідності висновків суду фактичним обставинам справи, не доведеності у встановленому законом порядку належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами обставин, які мають значення для справи та які суд першої інстанції визнав встановленими, у зв`язку з чим просить ухвалити інше рішення про задоволення його вимог по цій справі у повному обсязі

Апеляційна скарга позивача мотивована неповнотою дослідження судом першої інстанції усіх доводів позивача, а саме, стосовно: необхідності застосування у спірних правовідносинах трудового законодавства; та відсутності у виконуючого обов`язки директор ДБР та директора ТУ ДБР у м. Полтаві повноважень керівника державної служби у розумінні Закону України «Про державну службу» на підписання оскаржуваних наказів ДБР від 15.10.2020 № 583, від 20.10.2020 № 197 ДСК та від 24.02.2021 № 24-о відповідно, але і по цим питанням на переконання апелянта судом було грубо порушено вимоги чинного законодавства, внаслідок чого визнано правомірним застосування до позивача положень п. 1 ч.1 ст. 87 Закону України № 889-УИІ від 10 грудня 2015 року «Про державну службу», які суперечать самому Закону України «Про державну службу» і Конституції України, та які були в подальшому виключені самим законодавцем..

Апелянт наголошує на тому, що не застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин норм трудового законодавства є підставою для скасування оскаржуваного рішення, і посилання суду першої інстанції на Роз`яснення Національного агентства з питань державної служби від 20.02.2020 № 86р/з щодо процедури вивільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87 Закону України «Про державну службу») у даному спірному випадку є недоречними, оскільки вказане роз`яснення мають лише роз`яснювальний (інформаційний) характер і не встановлюють правових норм.

Також апелянт вважає безпідставним та некоректним посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 28.07.2021 у справі № 640/11024/20 (провадження № КУ9901/18243/21), оскільки обставини справи № 640/11024/20 суттєво відрізняються від обставин даної адміністративної справи, а подібні до спірних у цій справі правовідносини були обговорені Верховним Судом в постановах від 15.07.2021 по справі № 140/6353/21 та від 16.06.2021 року у справі № 440/1964/20, яких за результатом аналізу ст.87 Закону про держслужбу (у редакції після 13 лютого 2020 року) зазначено, що саме за наявності будь-якої вакантної посади державної служби у тому самому державному органі суб`єкт призначення ініціює відповідну пропозицію державному службовцю. Оскільки на момент його (позивача) звільнення (01.03.2021) були наявні вакантні посади, що підтверджено наданої відповідачем до суду Довідкою щодо вакантних посад ТУ ДБР у м. Полтава, жодна з яких йому (позивачу) не пропонувалися, апелянт вважає, що не врахувавши дані обставини та не надавши їм належної юридичної оцінки, суд першої інстанції у такий спосіб грубо порушив вимоги ст.317 КАСУ, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду.

Неповнота та необ`єктивність рішення суду першої інстанції, а також неправильність застосування до спірних правовідносин норм матеріального права - мотивована апелянтом також: відсутністю скорочення чисельності державних службовців, скорочення штату державних службовців, скорочення посад державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, або реорганізація державного органу, і відповідно, відсутністю фактичного скорочення посади позивача внаслідок змін штатного розпису ТУ ДБР у м.Полтаві; незастосування судом першої інстанції до спірних правовідносин Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 03.12.2019 № 305-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» (далі Закон № 305-ІХ); безпідставністю висновків суду про віднесення посади Позивача до осіб рядового та начальницького складу як підстави для звільнення ОСОБА_1 із займаної посади; безпідставно неврахування судом при розгляді справи доводів позивача щодо проявів дискримінації при звільненні працівників ТУ ДБР у м.Полтава, що стосується і позивача, що у сукупності на переконання позивача свідчить про незаконність судового рішення, яке просить скасувати та ухвалити по справі рішення про задоволення його вимог у повному обсязі.

Додатково до наведених в апеляційній скарзі позивача фактів та обставин, його адвокатом подано (також в інтересах позивача) окремо складену скаргу, яка містить в собі аналогічний опис спірних правовідносин та вимог позивача, але окрім цього містить обґрунтування підстав для скасування рішення суду першої інстанції з підстав його невідповідності положенням: ст.8 Конвенції, якою гарантовано права позивача на повагу до приватного життя із сфери якого не виключаються трудові спори; гарантованого ст.43 Конституції України права на працю, ст. 46 Конституції України права на соціальний захист, ст.48 Конституції України права на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, яких на переконання адвоката позивач у даному спірному випадку був позбавлений внаслідок застосування відповідачем «неякісного закону», а також на порушення судом першої інстанції вимог ст.6 Конвенції, якою гарантовано право на належний судовий захист кожного, і відповідно, обов`язок суду обгрунтувати свої дії підставами для винесення рішень та надавати достатні підстави для винесення рішень, які демонструють сторонам, що їх справа була ретельно розглянута,

Відповідачі по справі у своїх відзивах на апеляційну скаргу позивача та подану адвокатом скаргу в інтересах позивача, вказують про законність і обгрунтованність рішення суду першої інстанції, яке просять залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши пояснення представників сторін по справі, обговоривши доводи апеляційної скарги позивача та його адвокатів, а також відзивів відповідачів по справі на доводи апелянт, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача та його адвоката підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, спірні правовідносини у цій справі склались з приводу звільнення позивача ОСОБА_1 з посади начальника Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві відбулося відповідно до наказу від 24.02.2021 №24-о з 01.03.2021 у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок затвердження структури та змін до штатного розпису з припиненням державної служби.

Звільненню позивача з займаної посади передувало його попередження 02.11.2020 про наступне вивільнення у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок затвердження структури та змін до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві відповідно до наказів Державного бюро розслідувань від 15.10.2020 №581, від 20.10.2020 №197ДСК.

Як свідчать матеріали справи та не спростовується спорящами сторонами по справі, ОСОБА_1 вперше було призначено на посаду начальника Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, як обраного за конкурсом з випробувальним строком 6 місяців - наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві від 24.10.2018 №12-о «Про призначення ОСОБА_1 » ОСОБА_1 .

Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві від 28.11.2018 №37-о ОСОБА_1 було переведено на посаду начальника Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві.

Наказом Державного бюро розслідувань №103-ос 26.04.2019 «Про присвоєння рангів» ОСОБА_1 з 29.04.2019 було присвоєно 6 (шостий) ранг державного службовця, а вже наказом Директора Державного бюро розслідувань від 26.06.2019 № 215-ос позивача було призначено як переможця конкурсу з 27.06.2019 на посаду начальника другого слідчого відділу Другого управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідувань злочинів вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Державного бюро розслідувань.

Отже, наведеними обставинами підтверджено, що посада, яку займав позивач до свого звільнення згідно наказу від 24.02.2021 №24-о, відносилась до категорії державної служби, що позивачем не заперечується, але поряд з тим ставиться під сумнів правомірність його звільнення з посади державного службовця за пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» , тобто, у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису з припиненням державної служби.

Саме з урахуванням наведенних у попередньому абзаці фактів, судом першої інстанції правильно під час вирішення спору у цій справі детально обговорив положення Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі Закон № 889-VIII), яким чітко визначено принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях

Зокрема, судом першої інстанції було проаналізовано положення ст.ст. 5, 83, 87, 87-1 Закону № 889-VIII у їх співвідношенні до положень ст.ст.19, 43 Конституції України, та положень КЗпП України, а також ст.ст.1, 9,12,14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» від 12.11.2015 № 794-VIII (далі Закон №794-VIII), в результаті чого, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що спірні у цій справі врегульовано саме нормами спеціального законодавства, які є пріоритетними по відношенню до норм трудового законодавства.

Судова колегія у повному обсязі погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції та підходом суду до застосування при вирішенні спору наведених норм матеріального права, оскільки процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент звільнення позивача із займаної посади повністю була врегульована положеннями Закону № 889-VIII, і положення вказаного Закону повністю узгоджуються з нормами Закону №794-VIII, який визначає правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань.

Так, обгрунтовано судом першої інстанції акцентовано увагу на те,, що на момент прийняття відповідачем-1 спірного наказу №24-о від 24.02.2021 діяла редакція Закону № 889-VIІI, у ст.87 прописувалися підстави, порядок та процедура звільнення державних службовців за ініціативою суб`єкта призначення внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу, що насамперед свідчить про можливість у суб`єкта призначення розірвати трудовий договір з підстав скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу з будь-яким державним службовцем.

Згідно з пунктом 1 частини першої ст.87 Закону № 889-VIII підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу, а Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14 січня 2020 року № 440-IX частину третю ст.87 було доповнено новим абзацом першим такого змісту: "3. Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення".

Отже, вжите у частині третій ст.87 Закону № 889-VIII слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.

На переконання колегії суддів, при вирішенні спору у цій справі судом першої інстанції правильно підкреслено, що наведена правова норма пов`язує припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення не лише зі скороченням чисельності або штату державних службовців, а й зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, а суб`єкт призначення не зобов`язаний був пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, чи в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі, що узгоджуєтся з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах Верховного Суду від 28.07.2021 по справі №640/11024/20 (№К/9901/18243/21) та від 28.07.2021 по справі №640/11024/20 (№К/9901/18243/21).

За перелічених обставин, колегія суддів визнає безпідставним твердження апелянта про необхідність застосування до спірних правовідносин норм трудового законодавства у звязку з тим, що на позивача розповсюджувались встановлені ст.49-2 КЗпП України (в редакції станом на 25.10.2018) гарантії в частині обов`язку власника або уповноваженого ним органа одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, оскільки позивач призначався на відповідну посаду у порядку, визначеному положеннями Закону України № 889-VIII до набрання чинності змінами та доповненнями, внесеними Законом № 440-ІХ від 14.01.2020, що надавало йому певні соціальні гарантії, впевненість у майбутньому тощо, звільнений саме в порядку частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII, якою доповнена зазначена стаття Законом № 440-ІХ від 14.01.2020, що був прийнятий після призначення на посаду позивача 25.10.2018.

Твердження апелянта про недоречність посилання судду першої інстанції на на Роз`яснення Національного агентства з питань державної служби від 20.02.2020 № 86р/з щодо процедури вивільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87 Закону України «Про державну службу»), у тому чіслі і у звязку з тим, що роз`яснення Національного агентства з питань державної служби мають лише роз`яснювальний (інформаційний) характер і не встановлюють правових норм спростовуються змістом пункту 3 ч.3 ст.13 Закону № 889-VIII, в якому чітко прописується, що "роз`яснення з питань застосування цього Закону та інших нормативно-правових актів у сфері державної служби» надає центральний орган виконавчої влади, яким згідно затвердженого постановою КМУ від 01.10.2014 № 500 Положенням про Національне агенство України з питань державної служби (п.1) є саме Національне агентство України з питань державної служби (НАДС).

Помилковим колегія суддів також вважа розуміння апелянтом можливості застосування до його спірного випадку положень КЗпПУ та ч.3 ст.87 Закону № № 889-VIІI у редакції станом на 25.10.2018, підтверджується загальноприйнятим визначенням дії норми права у часі, про що зрозуміло було розяснено Конституційним судом Україні у рішенні від 12 липня 2019 року № 5-р(І)/2019, абзаці четвертому і пятому пункту 5 мотивувальної частини якого зазначено, що «…за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно- правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Закон не має зворотної дії в часі, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття, а передбачає припинення цих договорів з моменту набрання ним чинності та можливість продовження трудових правовідносин на умовах контракту між професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) і державними та комунальними закладами культури. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням. Таким чином, спірні правовідносини, у будь-якому випадку, як тривалі мають бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням».

Окремо, колегія суддів звертає увагу, що на позивача під час проходження ним державної служби в Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань розповсюджувалися положення Закону № 794-VІІІ, який на час прийняття позивача на державну службу до ДБР діяв в редакції Закону України № 2475-VІІІ від 03.07.2018 та визначав на той час, що до працівників ДБР належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці, працівники, які уклали трудовий договір із Державним бюро розслідувань, а трудові відносини працівників ДБР регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами).

На державних службовців Державного бюро розслідувань поширюється дія Закону України «Про державну службу». Посади державних службовців Державного бюро розслідувань відносяться до відповідних категорій посад державної служби в порядку, встановленому законодавством (ч.1, ч.5 ст.14).

Проте, 27 грудня 2019 року редакція першого речення частини п`ятої статті 14 Закону № 794-VІІІ зазнала змін, відповідно до яких трудові відносини працівників Державного бюро розслідувань регулюються цим Законом (у частині переведення працівників Державного бюро розслідувань на нижчі або рівнозначні посади та звільнення осіб рядового та начальницького складу), законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами).

У зв`язку із набранням 27 грудня 2019 року чинності Законом України від 03.12.2019 року №305-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» (далі - Закон № 305-ІХ) правовий статус ДБР змінився із центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган. Так, відповідно до ст.1 Закону № 794-VІІІ (у редакції Закону № 305-ІХ), ДБР був визначений як державний правоохоронний орган, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Згідно з ч.1 ст.9 Закону № 794-VІІІ вже було визначено, що систему ДБР складають центральний апарат, територіальні управління, спеціальні підрозділи, навчальні заклади та науково-дослідні установи. У складі ДБР діють слідчі, оперативні підрозділи, підрозділи внутрішнього контролю та інші підрозділи. Організаційна структура ДБР визначається Президентом України.

Таким чином, з 27 грудня 2019 року змінився не лише правовий статус ДБР, але й порядок визначення організаційної структури ДБР (до внесення вищевказаних змін організаційна структура ДБР затверджувалася Директором ДБР за погодженням із Кабінетом Міністрів України), і вказані зміни було запроваджено з метою удосконалення правових основ організації та діяльності ДБР шляхом реформування вказаного органу задля цілей удосконалення законодавчого регулювання питань, пов`язаних із діяльністю територіальних управлінь ДБР, проходженням служби особами рядового та начальницького складу ДБР, конкурсними відборами та переведенням працівників ДБР тощо.

За приписами частини п`ятої статті 14 Закону № 794-VІІІ (у редакції Закону № 305-ІХ) трудові відносини працівників Державного бюро розслідувань регулюються цим Законом (у частині переведення працівників Державного бюро розслідувань на нижчі або рівнозначні посади та звільнення осіб рядового та начальницького складу), законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На державних службовців ДБР поширюється дія Закону України «Про державну службу» Посади державних службовців ДБР відносяться до відповідних категорій посад державної служби в порядку, встановленому законодавством.

Тож законодавець при регулюванні трудових відносин при проходженні та припиненні державної служби особливого характеру згідно із Законом № 889-ІІІ та Закону № 794-VІІІ, встановив відмінності у правовому статусі осіб, які належать до різних за родом і умовами діяльності категорій службовців (держслужбовців та осіб рядового і начальницького складу), та введено особливості щодо проходження служби та реалізації повноважень службовців Державного бюро розслідувань.

Зокрема, Законом № 305-ІХ доповнено Закон № 794-VІІІ ст.14-3, якою врегульовано порядок переведення працівників ДБР встановлено, що:

державні службовці можуть бути переведені у системі Державного бюро розсліду-вань за їхньою згодою без обов`язкового проведення конкурсу на іншу нижчу або рівноз- начну вакантну або тимчасово вакантну посаду, за умови їх відповідності кваліфікаційнимвимогам та критеріям професійної придатності для відповідної посади, у порядку, визначеному Законом України «Про державну службу» (ч.1 ст.14-3);

особи рядового і начальницького складу можуть бути переведені у системі ДБР, у тому числі з територіального управління до центрального апарату ДБР, за їхньою згодою без обов`язкового проведення конкурсу на іншу нижчу або рівнозначну вакантну або тимчасово вакантну посаду, за умови їх відповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності для відповідної посади (ч.2 ст.14-3);

переведення осіб рядового і начальницького складу може здійснюватися за їхньою ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших закладів, установ системи ДБР, які порушили питання про переведення (ч.3 ст.14-3).

З аналізу наведеної норми слідує, що законодавцем не передбачено механізму переведення особи, що займає посаду держслужби,на посаду рядового та начальницького складу.

Оскільки посаду, яку обіймав позивач, виведено із штатного розпису внаслідок скорочення посад державної служби у раніше діючих підрозділах, про що свідчать долучені до матеріалів справи докази, а відповідно до вимог ч.3 ст.14 Закону № 794-VІІІ на службу до Державного бюро розслідувань громадяни України приймаються на конкурсній основі в добровільному порядку (за контрактом), і без проведення конкурсу забороняється прийняття на службу до Державного бюро рослідування, крім випадків, передбачених цим Законом (до яких випадок з позивачем не відноситься) - колегія суддів визнає доводи апеляційної скарги позивача повністю безпідставними та такими, які ґрунтуються виключно на суб`єктивному трактуванні норм Законів України «Про державну службу» та «Про Державне бюро розслідувань», що не може бути підставою для скасування законного та обгрунтованого рішення суду першої інстанції у цій справі.

Підсумовуючи у сукупності встановлені та перевірені апеляційним судом обставини, колегія суддів зазначає, що обґрунтування апеляційної скарги позивача та його адвоката зводяться виключно до незгоди з оцінкою, наданою судом першої інстанції повно і всебічно встановленим обставинам справи. Фактично, позивач у апеляційній скарзі просить про переоцінку та додаткову перевірку доказів стосовно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин у справі.

Що стосується інших доводів та міркувань апелянта та його адвоката, викладених в апеляційній скарзі, то вони також не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (Заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява N4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303- A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення та погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог. ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 242, 315, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя Д.В. Чепурнов

суддя Т.І. Ясенова