Справа № 380/26124/21
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2022-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/26124/21 пров. № А/857/10828/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Глушко І.В.,

суддя Запотічний І.І.

секретар судового засідання Юник А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівської області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 червня 2022 року (головуючий суддя Кравців О.Р., проголошено о12:29:42 в м. Львів) у справі № 380/26124/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання дій протиправними, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (позивач) звернулася із позовом до Головного управління ДПС у Львівській області (відповідач), в якому просить: - визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 20.08.2021 №Ф-2826-52У видану Головним управлінням ДПС у Львівській області про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по сплаті єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 19769 (дев`ятнадцять тисяч сімсот шістдесят дев`ять) грн. 20 коп.; - визнати протиправними дії Головного управління ДПС у Львівській області щодо взяття фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на облік як платника єдиного соціального внеску, внесення до реєстру страхувальників та нарахування недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску, штрафів та пені на ці суми недоїмки, та зобов`язати Головне управління ДПС у Львівській області скасувати суми недоїмки, а також штрафи та пеню, нараховані на ці суми недоїмки, - нараховані ОСОБА_1 .

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне. ОСОБА_1 вважає оскаржувану вимогу незаконною, оскільки норми чинного законодавства не дозволяють контролюючому органу здійснювати нарахування єдиного внеску в автоматичному режимі на підставі інформаційної системи контролюючого органу, а не на підставі звітності позивача та без проведення документальної перевірки. Статус ФОП є формою реалізації конституційного права на підприємницьку діяльність, відсутність підтвердженого у визначеній державою формі реалізації цього права у нових умовах нормативно-правового регулювання після 2004 року виключає можливість автоматичного перенесення набутих до 01 липня 2004 року ознак суб`єкта господарювання, оскільки особа не може бути примушена до реалізації наданого їй права в цих умовах, а користується ним на власний розсуд. Позивач вказує, що подавала відповідачу пояснення та оригінал витягу з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, згідно з якими вона не є фізичною особою-підприємцем та не є платником єдиного соціального внеску. Однак відповідач протиправно, на її переконання, взяв позивача на облік як платника єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та включив до реєстру страхувальників, і як наслідок незаконно здійснив нарахування зі сплати ЄСВ, штрафів та пені на суму недоїмки по ЄСВ, яку для належного захисту прав позивача необхідно скасувати.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15 червня 2022 року позовні вимоги задоволено повністю. Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Львівській області про сплату боргу (недоїмки) від 20.08.2021 №Ф-2826-52У. Визнано протиправними дії Головного управління ДПС у Львівській області в частині взяття фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на облік як платника єдиного соціального внеску, внесення до реєстру страхувальників та нарахування заборгованості (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску, штрафів та пені на ці суми заборгованості (недоїмки), та зобов`язано Головне управління ДПС у Львівській області внести зміни в інтегровану картку ОСОБА_1 шляхом виключення заборгованості (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску, штрафів та пені, нарахованих на цю заборгованість (недоїмку). Судові витрати покладено на відповідача.

З рішенням суду першої інстанції не погодилось ГУ ДПС у Львівській області. У поданій апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції апелянт зазначає, що на дату формування оскаржуваної вимоги позивач не перебувала в стані припинення підприємницької діяльності. Відповідно до інформаційної системи ДПС, позивач зареєстрована фізичною особою-підприємцем 25.11.2002 та взята на облік у контролюючому органі 03.01.2003, що підтверджується витягом з інформаційної системи «Податковий блок». При цьому, як вбачається із витягу із вищевказаної системи, позивач самостійно щорічно подає звіти про суми нарахованого доходу та податкові декларації, відповідно до яких декларує відсутність доходу. Враховуючи викладене, апелянт вважає, що при виставленні вимоги про сплату боргу контролюючий орган діяв у відповідності до чинного законодавства України.

З урахуванням приписів ч.4 ст.229, ч.2 ст.313 КАС України, розгляд справи здійснювався за відсутності сторін, в зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

ОСОБА_1 до 2004 року займалася підприємницькою діяльністю та була зареєстрована як суб`єкт підприємницької діяльності, що сторонами не спростовується.

Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на 26.06.2018 за реєстраційним номером облікової картки платника податків в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо неї записів не знайдено.

Згідно з довідкою від 28.12.2021 №91, виданою Ліцеєм №28 Львівської міської ради, з 27.12.2004 по даний час позивач працює на посаді вчителя фізичної культури. За весь час роботи роботодавцем здійснювалися всі необхідні відрахування із заробітної плати передбачені чинним законодавством України (в т.ч. ЄСВ).

08.11.2018 ГУ ДФС у Львівській області винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2826-52. Вказаною вимогою повідомлено позивачку про те, що у такої станом на 31.10.2018 існує заборгованість зі сплати єдиного внеску в сумі 15819,54 грн. Зазначена вимога ОСОБА_1 була оскаржена до суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26.06.2019 вказану вимогу визнано протиправною та скасовано. При прийнятті рішення суд виходив з того, що ГУ ДФС у Львівській області не доведено наявність у позивача обов`язку щодо сплати єдиного внеску. Зазначене рішення набрало законної сили 15.08.2019.

20.08.2021, на підставі даних інформаційної системи податкових органів, ГУ ДПС у Львівській області винесло вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2826-52, якою повідомлено позивача, що станом на 31.07.2021 за нею обліковується заборгованість (недоїмка) зі сплати єдиного внеску в сумі 19769,20 грн. Не погоджуючись із зазначеною вимогою ОСОБА_1 звернулась з позовом до суду.

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з такого. Доказів того, що позивач зареєстрована, як фізична особа-підприємець немає. Записів в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не знайдено /арк.спр.24/. Позивач повторно не набувала статусу платника єдиного внеску (як фізична особа підприємець), а тому нарахування їй контролюючим органом недоїмки за та покликання відповідача на те, що скасування вимоги не тягне за собою зникнення боргу не ґрунтується на законі.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (Закон №2464-VI), відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 якого єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є: роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами (пункт 1); фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування (пункт 4); особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності (пункт 5).

Згідно з частиною 1 статті 7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується: 1) для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, не зменшені на суму відрахувань податків, інших обов`язкових платежів, що відповідно до закону сплачуються із зазначених сум, та на суми утримань, що здійснюються відповідно до закону або за договорами позики, придбання товарів та виплат на інші цілі за дорученням отримувача (частина 4 статті 7 Закону №2464-VI).

Порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. (частина 4 статті 8 Закону №2464-VI).

Відповідно до частини 4 статті 25 Закону №2464-VІ податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску.

Вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску, винесена з метою стягнення недоїмки з єдиного внеску у разі його несплати платником у визначені цим Законом строки, надсилається податковим органом платнику в паперовій та/або електронній формі у порядку, визначеному статтею 42 Податкового кодексу України.

Відповідно до розрахунку заборгованості /а.с.52/ позивачу 09.02.2018 нараховано розрахункову суму єдиного внеску за рік нарахування єдиного внеску на суму 8447,97 грн.; 19.04.2018, 19.07.2018, 19.10.2018 нараховано ЄВ ФОП, в т.ч. на спрощеній системі по 2457,18 грн. Судом з`ясовано що вказана сума, яка була відображена у вимозі №Ф-2826-52 від 08.11.2018, оскаржувалася позивачем, визнана протиправною та скасована в судовому порядку.

Відповідно до п. 59.1 ст. 59 ПК України у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання. (п. 59.3 ст. 59 ПК України).

Відповідно до п. 59.4 ст. 59 ПК України податкова вимога надсилається (вручається) також платникам податків, які самостійно подали податкові декларації, але не погасили суми податкових зобов`язань у встановлені цим Кодексом строки, без попереднього надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Згідно з п. 59.5 ст. 59 ПК України у разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення.

Тобто, податкова вимога є дійсною протягом усього терміну безперервного існування податкового боргу платника податків з моменту його утворення до моменту, зокрема, повного погашення податкового боргу платником за всіма видами податків і зборів. При цьому податковим законодавством не передбачено необхідності повторного направлення платнику податків податкової вимоги у разі зміни (крім зменшення до нуля) суми його податкового боргу.

Процедуру нарахування і сплати фінансових санкцій та стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів податковими органами визначено Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженою Наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 № 449 (далі Інструкція).

У даному випадку сума боргу виставлена у вимозі № Ф-2826-52 від 08.11.2018 не може вважатися узгодженою. Контролюючий орган не зважаючи на процедуру оскарження вимоги (рішення набрало законної сили 15.08.2019) з 21.01.2019 продовжив нараховувати позивачу ЄВ ФОП в т.ч. на спрощеній системі до 19.10.2020 включно.

Рішенням суду встановлено відсутність у позивача обов`язку сплачувати єдиний внесок; доказів того, що позивач у вказаний період була зареєстрована, як фізична особа-підприємець немає, усі необхідні платежі за ОСОБА_1 здійснював роботодавець то і підстав надалі обліковувати за нею недоїмку у відповідача не було.

Частиною 13 ст. 25 Закону №2464-VI передбачено, що нарахування пені, передбаченої цим Законом, починається з першого календарного дня, що настає за днем закінчення строку внесення відповідного платежу, до дня його фактичної сплати (перерахування) включно. У разі оскарження платником єдиного внеску вимоги про сплату недоїмки нарахування пені зупиняється з дня подання скарги до податкового органу або позову до суду.

Відтак, відповідач необґрунтовано, незважаючи на процедуру оскарження, тобто очевидну неузгодженість заборгованості продовжив у наступні звітні періоди нараховувати недоїмку зі сплати ЄСВ та виніс нову вимогу з підстав аналогічних вже скасованій.

Вказані обставини є підставою для скасування оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки).

Законом України від 06.12.2016 №1774 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» внесено зміни до Закону №2464-VI, що діють з 1 січня 2017 року, зокрема, щодо обов`язковості визначення бази нарахування єдиного внеску у разі неотримання доходу (прибутку) у звітному році або окремому місяці звітного року.

Фізичні особи-підприємці, які перебувають на загальній системі оподаткування нараховують єдиний внесок на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Для платників, зазначених у п. 4 ч. 1 ст. 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, єдиний внесок нараховується - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI).

Статтею 37 ПК України передбачено, зокрема, підстави для припинення податкового обов`язку. У відповідності до пп. 37.3.3. п. 37.3 ст. 37 ПК України, втрата особою ознак платника податку, які визначені цим Кодексом є підставою для припинення податкового обов`язку.

При цьому апеляційний суд вважає за можливе застосувати позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01 від 6 вересня 2005 року, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00 від 18 липня 2006 року, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04 від 10 лютого 2010 року, пункт 58), відповідно до якої принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» серія A. 303-A від 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Одночасно суд апеляційної інстанції зважає на положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівської області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 червня 2022 року у справі № 380/26124/21 - без змін.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. В. Глушко
І. І. Запотічний
Повне судове рішення складено 20 жовтня 2022 року.