Справа № 640/34905/21
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Кобаля М.І., Костюк Л.О.,

при секретарі судового засідання Кузьмич М.Б.,

за участі: представника позивача - адвоката Мазур Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства культури та інформаційної політики України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 липня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства культури та інформаційної політики України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства культури та інформаційної політики України та просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства культури та інформаційної політики № 608-нк від 29.10.2021 «Про звільнення ОСОБА_1 ;

- поновити ОСОБА_1 на посаді з 01 листопада 2021 року;

- стягнути з Міністерства культури та інформаційної політики України середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі;

- стягнути з Міністерства культури та інформаційної політики України 70 000,00 грн моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що оскаржуваним наказом її протиправно звільнено з посади начальника відділу утримання державного майна управління державного майна у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису апарату Міністерства культури та інформаційної політики України. На думку позивача, посада, яку вона обіймала, не скорочена, а посадові обов`язки за цією посадою перейшли до новоутвореного структурного підрозділу - відділу фінансування капітальних видатків. Тобто, фактично відбулося не скорочення посади державної служби, а зміна назви посади. Позивач також стверджує, що при її звільненні не враховано її переважне право на залишенні на роботі, зокрема продуктивність праці та кваліфікацію. Також позивач вказує, що є матір`ю одиначкою, має на утриманні батьків похилого віку. Вважає, що її звільнення відбулось з порушенням норм трудового законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 липня 2022 року адміністративний позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства культури та інформаційної політики № 608-нк від 29.10.2021 «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлено позивача на посаді начальника відділу утримання державного майна управління державного майна Міністерства культури та інформаційної політики України з 01.11.2021, стягнуто з Міністерства культури та інформаційної політики на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.11.2021 по 29.07.2022 у розмірі 164 851,80 грн без урахування податків та зборів; стягнуто з Міністерства культури та інформаційної політики України на користь позивача моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн; стягнуто з Міністерства культури та інформаційної політики України понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням до Шостого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою звернулося Міністерство культури та інформаційної політики України, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом не повно з`ясовано обставини у справі, висновки суду не відповідають дійсним обставинам, внаслідок чого порушено норми матеріального та процесуального права та ухвалено незаконне рішення у справі.

Зокрема, апелянт вважає, що судом першої інстанції не враховано, що вільні рівнозначні посади не пропонувалися позивачу у зв`язку з відсутністю в неї відповідної освіти та досвіду роботи певного спрямування, окрім того, такі посади вже були запропоновані іншим працівникам. Також аналіз продуктивності праці за період роботи при вивільненні не проводився, оскільки таке не передбачено нормами законодавства.

Відповідач стверджує, що ГУ Держпраці у Київській області не виявило жодних порушень в процедурі звільнення позивача. При цьому ОСОБА_1 пропонувалася посада державної служби, від якої вона відмовилася, тому обов`язок роботодавця у даному випадку на думку апелянта виконано.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Міністерства культури та інформаційної політики України, призначено скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Від ОСОБА_1 надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач підтримує свою позицію, викладену в суді першої інстанції, вважає, що її звільнення відбулося без законних підстав, апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Сторони та їхні уповноважені представники належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи. Разом з тим, під час судового засідання 19 жовтня 2022 року оголошено повітряну тривогу, у зв`язку з чим розгляд апеляційної скарги відбувся із сплином години після її закінчення. В судове засідання з`явився представник позивача, надала пояснення по суті апеляційної скарги, відповідала на питання суду. Представники апелянта в засідання не з`явилися, повідомлялися про можливість розгляду справи за усіма відомими номерами телефонів, а також телефонограмою, проте від прибуття до апеляційного суду відмовилися.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з фактичних обставин справи, ОСОБА_1 з 2012 року працює в Міністерстві культури та інформаційної політики України, а з 03.08.2020 на посаді начальника відділу утримання державного майна управління державного майна.

28.09.2021 позивачу вручено письмове попередження про наступне вивільнення в порядку частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» від 28.07.2021 у зв`язку із скороченням чисельності апарату Міністерства культури та інформаційної політики України.

Також запропоновано надати згоду на переведення на вакантну посаду головного спеціаліста експертної групи аналітичного забезпечення проектів Директорату управління проектами, та попереджено, що у разі відмови від переведення на вказану посаду позивача буде звільнено на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Із заявою на переведення на зазначену запропоновану посаду позивач не зверталась.

Міністерством культури та інформаційної політики України 29.10.2021 видано наказ №608-к від 29.10.2021 про звільнення ОСОБА_1 відповідно до пункту 1 частини першої, частини четвертої статті 87 Закону України «Про державну службу», статті 83 КЗпП України з посади начальника відділу утримання державного майна управління державного майна 29.10.2021 у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису апарату Міністерства культури та інформаційної політики України.

Підставою для прийняття вказаного наказу слугувало письмове повідомлення від 28.07.2021.

Вважаючи підстави звільнення протиправними та такими, що порушують трудові права та гарантії, визначені чинним законодавством, позивач звернулася до суду з адміністративним позовом, за результатами розгляду якого судом першої інстанції ухвалено рішення від 29 липня 2022 року.

Переглядаючи зазначене рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України «Про державну службу».

Положеннями статті 5 Закону визначено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Так, відповідно до положень ч.ч. 1-3 статті 87 Закону України «Про державну службу» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

1-1) ліквідація державного органу;

2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;

3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;

4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення може бути нез`явлення державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд або більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності (без урахування часу відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами), якщо законом не встановлено більш тривалий строк збереження місця роботи (посади) у разі певного захворювання.

За державним службовцем, який втратив працездатність під час виконання посадових обов`язків, посада зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Як убачається зі змісту оскаржуваного наказу, звільнення ОСОБА_1 відбулося через скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців - посади начальника відділу утримання державного майна управління державного майна Міністерства культури та інформаційної політики України.

На виконання Постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 № 85 «Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів» наказом Міністерства культури та інформаційної політики України № 2457 від 31.12.2020 «Про внесення змін до структури апарату Міністерства культури та інформаційної політики України» внесено зміни до структури апарату Міністерства культури та інформаційної політики України та викладено структуру в новій редакції. Чисельність апарату Міністерства культури та інформаційної політики України затверджено у кількості 260 одиниць. Вказаною структурою апарату передбачена наявність Управління державного майна (11 одиниці) та у його складі Відділ управління державним майном (4 одиниці, в тому числі посада начальника відділу).

Надалі, наказом Міністерства культури та інформаційної політики України від 16.02.2021 №100 «Про затвердження структури апарату Міністерства культури та інформаційної політики України» затверджено нову структуру Міністерства культури та інформаційної політики України із чисельністю апарату у складі 260 одиниць. Разом з цим, у новій структурі ліквідовано Управління державного майна (відповідно і Відділ утримання державного майна управління державного майна), збільшено чисельність Департаменту фінансів (з 20 до 28 одиниць), та введено у його складі новий відділ фінансування капітальних видатків чисельністю 4 одиниці.

Наказом Міністерства культури та інформаційної політики України від 05.03.2021 № 178 «Про штатний розпис Міністерства культури та інформаційної політики України» введено в дію з 01.01.2021 штатний розпис Міністерства культури та інформаційної політики України, який погоджений з Міністерством фінансів України із штатною чисельністю 220 одиниць.

У затвердженому штатному розписі не передбачено Управління державного майна, та відповідно Відділ утримання державного майна управління державного майна. Також зі штатного розпису виведено 40 штатних посад Департаменту підтримки та координації інформаційний технологій.

Отже, з 01.01.2021 відбулося скорочення чисельності штату працівників Міністерства з 260 до 220 одиниць, з них 40 одиниць Департаменту підтримки та координації інформаційний технологій.

Наказом Міністерства культури та соціальної політики України від 20.05.2021 № 349 «Про внесення змін до структури апарату Міністерства культури та інформаційної політики України» внесено зміни до структури апарату Міністерства культури та інформаційної політики України, у якій також відсутнє Управління державного майна та відповідно відділ управління державним майном. Структура апарату Міністерства культури та інформаційної політики України збережена у складі 260 одиниць.

Наказом Міністерства культури та соціальної політики України від 30.06.2021 № 476 «Про внесення змін до штатного розпису Міністерства культури та інформаційної політики України», з 09.06.2021 затверджено перелік змін №2 до штатного розпису на 2021 рік Міністерства культури та інформаційної політики України, згідно з яким Управління державного майна, та відповідно Відділ утримання державного майна управління державного майна у штатному розписі відсутні. Штатний розпис затверджено у складі 260 одиниць.

Наказом Міністерства культури та соціальної політики України від 20.07.2021 № 535 «Про внесення змін до структури апарату Міністерства культури та інформаційної політики України» внесено зміни до структури апарату Міністерства шляхом введення Директорату управління проектами, чисельність структури апарату Міністерства культури та інформаційної політики України залишилась незмінною. У новій структурі апарату відсутнє Управління державного майна, та відповідно Відділ утримання державного майна управління державного майна.

Наказом Міністерства культури та соціальної політики України від 23.07.2021 № 565 «Про внесення змін до штатного розпису Міністерства культури та інформаційної політики України», з 26.07.2021 затверджено перелік змін №2 до штатного розпису на 2021 рік Міністерства культури та інформаційної політики України, згідно з яким штатного розпису виведено 7 штатних посад Директорату управління проектами та у його складі Експертну групу аналітичного забезпечення проектів (4 одиниці).

Відтак, управління державного майна було ліквідоване, в тому числі і скорочено посаду позивача начальника ідділу утримання державного майна управління державного майна Міністерства культури та інформаційної політики України.

Викладене свідчить про зміни структури та штату Міністерства культури та інформаційної політики України без скорочення штату державних службовців, внаслідок чого посаду начальника відділу утримання державного майна правління державного майна Міністерства культури та інформаційної політики України, яку обіймала позивач, скорочено, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» зумовило виникнення підстав для припинення її державної служби та звільнення.

Разом з тим, за змістом положень статті 87 Закону України «Про державну службу», які передбачають, порядок звільнення осіб у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, одночасно з попередженням про звільнення суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Частиною другою статті 42 Кодексу законів про працю України визначено, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;

2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу;

6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Також частиною третьою статті 184 Кодексу законів про працю України встановлено, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Зазначена норма надає гарантію щодо обмежень на звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда. Так, звільнення жінок, зазначених у частині третій статті 184 Кодексу законів про працю України, має певні особливості, зокрема, таке звільнення можливе, проте власник зобов`язаний працевлаштувати жінку на цьому самому або іншому підприємстві відповідно до її спеціальності.

Як свідчать матеріали справи, відповідачем у письмовому попередженні про наступне вивільнення запропоновано ОСОБА_1 нижчу посаду державної служби - посаду головного спеціаліста експертної групи аналітичного забезпечення проектів Директорату управління проектами.

Окрім того в апеляційній скарзі відповідач зазначає, що інші посади не були запропоновані позивачці, у зв`язку з відсутністю у неї відповідної освіти та досвіду роботи певного спрямування, а також тому, що такі посади запропоновані іншим працівникам.

Виходячи із структури апарату Міністерства культури та інформаційної політики України з 01.01.2021, посадову інструкцію начальника відділу утримання управління державного майна, Положення про відділ утримання майна управління державного майна, затвердженого наказом Міністерства культури та інформаційної політики України від 03.08.2020 № 463/1-к, Положення про експертну групу аналітичного забезпечення проектів Директорату управління проектами, затвердженого наказом Міністерства культури та інформаційної політики України від 28.07.2021 № 377/1-к та Положення про Відділ фінансування капітальних видатків Департаменту фінансів, затвердженого наказом Міністерства культури та інформаційної політики України від 30.03.2021 № 117/1-к та установлено, що частина посадових обов`язків, які позивач виконувала на посаді начальника відділу утримання державного майна управління державного майна розподілена між Відділом фінансування капітальних видатків та Експертною групою аналітичного забезпечення проектів Директорату управління проектами.

Як убачається з листа Міністерства культури та інформаційної політики України від 28.10.2021 №13015/25, станом на 01.01.2021 в апараті Міністерства культури та інформаційної політики України наявні вакантні посади, зокрема, підкатегорія посад Б1-12, підкатегорія посад Б2- 6, підкатегорія посад Б3- 15, підкатегорія посад В1 - 10.

Станом на 01.10.2021 в апараті Міністерства культури та інформаційної політики України наявні вакантні посади, зокрема, підкатегорія посад Б1- 11, підкатегорія посад Б2- 3, підкатегорія посад Б3- 13, підкатегорія посад В1 - 13.

Згідно з орієнтованим переліком вакантних посад апарату Міністерства культури та інформаційної політики України, наданим на виконання вимог ухвали суду від 22.06.2022 станом на квітень 2021 року були наявні 72 вакантні посади, у тому числі посада начальника відділу фінансування капітальних видатків Департаменту фінансів, станом на 29.10.2021 були наявні 54 вакантні посади.

Водночас, жодної рівноцінної посади державної служби та (або) іншої роботи, в тому числі декретної у Міністерстві культури та інформаційної політики України позивачу не запропоновано, а відповідачем не мотивовано та не аргументовано, в чому полягала неможливість призначення позивача на рівнозначну посаду у Міністерстві культури та інформаційної політики України.

У цьому зв`язку позивачем 14.07.2021 направлено скаргу до відповідача з вимогою про переведення її в новий штат Міністерства культури та інформаційної політики України, а 27.09.2021 позивач зверталась до Міністерства культури та інформаційної політики України із вимогою повідомити, до якого структурного підрозділу (відділу) за новим штатним розписом перейшли функціональні обов`язки за посадою, яку займала позивач.

Таким чином позивач виявила бажання працювати на рівнозначній посаді в Міністерстві культури та інформаційної політики України.

З приписів Конституції України випливає, що незалежно від підстав виникнення трудових правовідносин держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для реалізації трудових правовідносин на рівні закону, а відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод працівника.

При вивільненні працівників (державних службовців) державного органу у зв`язку із скороченням чисельності або штату державних службовців, скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізацією державного органу, враховуючи положення частини третьої статті 5 Закону № 889, застосовують норми КЗпП.

Згідно статті 42 Кодексу законів про працю України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема, особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що проведення аналізу продуктивності праці працівників за період роботи при вивільненні не проводився, оскільки зазначене не передбачено чинним законодавством.

Проте, колегія суддів з такими доводами не погоджується, оскільки при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний, зокрема, перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Однією з істотних ознак більш високої продуктивності праці є дисциплінованість працівника. Тому при застосуванні положень статті 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі слід враховувати в тому числі і наявність дисциплінарного стягнення.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але у підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто, ці обставини повинен з`ясовувати сам суб`єкт владних повноважень, приймаючи відповідне рішення.

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що позивачка має неповнолітню доньку 2014 року народження, а тому відноситься до категорії жінок, на яких розповсюджуються положення частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України, а отже і встановлені гарантії для таких жінок.

Стаття 184 КЗпП України є імперативною та передбачає, що звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.

З огляду на те, що позивач є одинокою матір`ю дитини віком до чотирнадцяти років, у відповідача були відсутні законодавчо визначені підстави для звільнення позивача саме у зв`язку зі скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, навіть за умови дотримання процедури вивільнення працівників, визначеної статтею 492 Кодексу законів про працю України.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність оскаржуваного наказу Міністерства культури та інформаційної політики України № 608-нк від 29.10.2021 «Про звільнення ОСОБА_1 » та наявністю підстав для його скасування.

Згідно з частиною першою статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Судом першої інстанції визначено суму середнього заробітку позивача, який підлягає стягненню за час вимушеного прогулу, у сумі 164 851,80 грн. В апеляційній скарзі відповідач проти визначеної суми заперечень не висловлює, тому такі висновки колегією суддів не оцінюються.

Стосовно стягнення з відповідача моральної шкоди, судова колегія виходить з того, що згідно із роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами і доповненнями) під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

При цьому, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні питання про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Позивач під час розгляду справи зазначила, що на ґрунті нервових переживань у неї загострилась гіпертонічна хвороба та розвинувся астено-неврологічний синдром, у зв`язку з чим вона вимушена була неодноразово звертатися за медичною допомогою (у липні 2021 року, жовтні 2021 року) та пройшла курс лікування у психотерапевта. Крім того наголошувала, що на її утриманні перебуває малолітня донька, а також літні батьки, які є пенсіонерами та у зв`язку з хронічними хворобами потребують постійної медикаментозної підтримки. Також внаслідок припинення з січня 2021 року виплати премій вимушена була користуватись кредитними коштами, внаслідок чого станом дату звернення до суду має непогашену заборгованість перед банком у сумі 113 214,92 грн, та відповідно втратила можливість матеріально підтримувати батьків, донька припинила відвідувати гуртки та спортивні секції. Вказує, що звільнивши її у зв`язку зі скороченням посади та запропонувавши посаду категорії «В», роботодавець тим самим поставив під сумнів її кваліфікацію, чим завдав шкоди й діловій репутації.

Відтак, відповідачем заподіяно позивачу моральних страждань, які полягали у порушенні звичного способу життя через втрату роботи, у переживаннях через порушення прав, необхідністю докладати додаткових зусиль для оскарження свого звільнення в суді, організації свого життя, переживаннях у зв`язку з втратою доходів, тому правильно стягнув з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000,00 грн. Із визначеною сумою колегія суддів погоджується та вважає її співмірною із завданою моральною шкодою.

Також в апеляційній скарзі апелянт не погоджується із сумою оплати правничої професійної допомоги, визначеної судом першої інстанції до стягнення з відповідача.

У цій частині судова колегія виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Так, на підтвердження витрат на правову допомогу позивачем надано до суду договір про надання правової допомоги від 09.11.2021 № 43/2021, додаткову угоду №1 від 09.11.2021, меморіальний ордер №@2PL964271 від 12.11.2021 на суму 20 000,00 грн, ордер серії АА №1196525.

У додатковому договорі № 1 від 09.11.2020 до договору про надання правової допомоги від 09.11.2021 № 43/2021 сторони домовились, що клієнт оплачує виконавцеві винагороду у формі гонорару, що складає 20 000 грн без ПДВ, а також гонорар успіху у розмірі 10% від суми, фактично стягнутих на користь клієнта.

Отже, заявлений позивачем до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 20 000,00 грн. є встановленим у фіксованій сумі та не залежить від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Разом з тим, виходячи з принципу співмірності та обґрунтованості суд першої інстанції правильно визначив наявність підстав для відшкодування на користь позивача документально підтверджених судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн.

Виходячи з такого, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, викладені у рішенні від 29 липня 2022 року. Доводи та заперечення апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування або зміни не вбачається.

За правилами статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з наведеного, колегія суддів залишає рішення суду першої інстанції без змін, у зв`язку з чим відсутні й підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства культури та інформаційної політики України залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 липня 2022 року у справі №640/34905/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя - доповідач О.М. Кузьмишина

Судді М.І. Кобаль

Л.О. Костюк