Справа № 420/7352/22
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2022-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/7352/22
Головуючий в 1 інстанції: Білостоцький О.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді - доповідача - Стас Л.В.

суддів Турецької І.О., Шевчук О.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Одеській області (далі відповідач, ГУПФУ в Одеській області), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУПФУ в Одеській області від 12.04.2022 року №81 щодо відмови в призначені ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах, відповідно до п. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з моменту звернення, а саме: з 05.04.2022 року;

- зобов`язати ГУПФУ в Одеській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах, відповідно до п. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з моменту звернення, а саме: з 05.04.2022 року.

В обґрунтування позову зазначав, що 05.04.2022 року звернувся до ГУПФУ в Одеській області із заявою про призначення йому пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1. Разом із заявою позивачем до пенсійного органу було надано всі необхідні документи, які підтверджують його загальний та пільговий стаж. Однак, рішенням від 12.04.2022 року №81 ГУПФУ в Одеській області було відмовлено у призначенні вищезазначеного виду пільгової пенсії у зв`язку із відсутністю у нього необхідного пільгового стажу. На думку позивача, відповідачем протиправно не було зараховано до пільгового стажу період його роботи з 05.08.1991 року по 06.02.1997 року, на підставі того, що пільгова довідка про підтвердження трудового стажу для призначення пенсії завірена печаткою «ЛНР». Позивач вважає, що ГУПФУ в Одеській області було порушено його конституційне право на пенсійне забезпечення у старості, а тому такі дії відповідача мають бути визнані протиправними.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 12.04.2022 року №81 щодо відмови в призначені ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах, відповідно до п. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 05.04.2022 року про призначення йому пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні, у відповідності із процедурою, передбаченою чинним законодавством, та зарахувати до загального стажу роботи ОСОБА_1 період його роботи з 05.08.1991 року по 06.02.1997 року, зазначений у трудовій книжці.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму сплаченого позивачем судового збору за подання адміністративного позову у розмірі 992,40 грн.

Справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог - скасувати та прийняти нове - про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначав про помилковість висновків суду щодо обраного способу захисту порушеного права. Апелянт вважає, що належним способом захисту порушеного права є зобов`язати Пенсійний орган призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах, відповідно до п. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з моменту звернення, а саме: з 05.04.2022 року. На думку апелянта, існує ймовірність того, що відповідач не виконає рішення належним чином, що призведе до необхідності повторного звернення до суду за захистом порушених прав, на підтвердження чого апелянт навів відповідні приклади.

Відповідач, ГУПФУ в Одеській області, у відзиві на апеляційну скаргу, зазначав про безпідставність доводів апеляційної скарги, у зв`язку з чим просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2022 року. залишити без змін.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, згідно якого суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся 05.04.2022 року до ГУПФУ в Одеській області із заявою про призначення пенсії за віком, на пільгових умовах за Списком №1. До заяви позивачем були надані необхідні документи.

Однак, рішенням ГУПФУ в Одеській області від 12.04.2022 року №81 позивачу було відмовлено у призначенні вищезазначеного виду пільгової пенсії, у зв`язку із відсутністю необхідного пільгового стажу.

Так, ГУПФУ в Одеській області не було зараховано до пільгового стажу позивача період його роботи з 05.08.1991 року по 06.02.1997 року, оскільки пільгова довідка про підтвердження трудового стажу для призначення пенсії завірена печаткою «ЛНР», та роз`яснено, що будь-які довідки чи інші документи, підготовлені або видані органами з територій, які не підконтрольні українській владі, не підлягають реєстрації та виконанню.

Вважаючи рішення ГУПФУ в Одеській області протиправним та таким, що порушує його права та інтереси, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з тимчасовою окупацією певних територій Луганської області, відмова відповідачем - органом державної влади позивачу - фізичній особі у реалізації її права на соціальне забезпечення не є пропорційною меті, якої намагався досягти відповідач цією відмовою, та така відмова порушує баланс між конституційним правом позивача на соціальне забезпечення та завданням відповідача щодо призначення пенсії, а тому оскаржуване рішення щодо відмови в призначені позивачеві пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. 2 ст. 114 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

При цьому, суд вважав, що належним захистом прав позивача є зобов`язання орган Пенсійного фонду повторно розглянути заяву позивача про призначення йому пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, колегія суддів переглядає висновки суду першої інстанції тільки в межах доводів апеляційної скарги та не вступає в обговорення та оцінку рішення суду першої інстанції, в тій частині, яка не оскаржена.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами ч. 1 ст. 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Законом України від 09.07.2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV) визначено принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Статтею 114 Закону №1058-IV врегульовані питання щодо призначення пенсії за віком на пільгових умовах та за вислугу років для окремих категорій працівників.

На пільгових умовах згідно з п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону №1058-IV пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Під час розгляду справи суд першої інстанції зауважив на тому, що записи у трудовій книжці ОСОБА_1 виконані чітко, зрозуміло та в повному обсязі містять інформацію про періоди роботи та займану посаду, реквізити відповідних наказів, на підставі яких вони внесені, тому надання позивачем довідки на підтвердження пільгового стажу не має бути обов`язковою умовою для такого підтвердження.

Також суд зазначив, що позивачем було надано до суду та до ГУПФ в Одеській області довідку про підтвердження наявного у нього трудового стажу для призначення пенсії, видану філією Шахти «Княгининська» державного унітарного підприємства «Луганської народної Республіки» «Центрвугілля», згідно якої вбачається, що ОСОБА_1 у період з 05.08.1991 року по 01.11.1992 року працював повний робочий день під землею у шахті «Прапор Комунізму» (Знамя Коммунизма) за посадою старший механік по стаціонарному обладнанню та виконував гірські роботи, а у період з 01.11.1992 року по 06.02.1997 року за посадою начальник підземної ділянки та виконував гірські роботи. Підстава видачі довідки зазначено: особові рахунки, особова картка, табелі спусків та виїздів.

При цьому, суд визнав такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, посилання відповідача на неможливість зарахування пільгового стажу через те, що пільгова довідка про підтвердження трудового стажу для призначення пенсії завірена печаткою «ЛНР», оскільки підтвердження трудового стажу є обов`язковим в разі відсутності в трудовій книжці необхідних відомостей про роботу. Разом з тим, в трудовій книжці позивача є необхідні записи за спірний період, які завірені печаткою підприємства, а тому зазначені відомості не потребують інших підтверджень.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані намібійські винятки: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції обґрунтовано визнано протиправною відмову Пенсійного органу в призначені позивачеві пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. 2 ст. 114 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки таке рішення порушує право позивача на отримання гарантованого державою соціального забезпечення.

Стосовно доводів апеляційної скарги позивача щодо обраного судом способу захисту порушеного Пенсійним органом права, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до п.п. 2-4 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язати утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною 3 ст. 245 КАС України передбачено право суду у разі скасування індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачені ст.ст. 1, 3, ч. 2 ст.ст. 6, 8, ч. 2 ст. 19, 22, 23 Конституції України, набуте у сфері пенсійного забезпечення, не може бути скасоване, звужене або обмежене.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання) зазначено, що зміст прав і свобод людини - це умови і засоби, які визначають матеріальні та духовні можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування і розвитку. Обсяг прав людини - це кількісні показники відповідних можливостей, які характеризують його множинність, величину, інтенсивність і ступінь прояву та виражені у певних одиницях виміру.

Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб`єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісних вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішеннях по справах Клас та інші проти Німеччини, Фадєєва проти Росії, Єрузалем проти Австрії Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Разом з цим, слід зазначити, що адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними ст. 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Оскільки в силу ч.5ст. 45 Закону № 1058 передбачено обов`язок органу Пенсійного фонду щодо прийняття відповідного рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунок) пенсії, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що територіальний орган Пенсійного фонду має виключну компетенцію у питаннях призначення (перерахунку) пенсії. Отже, зазначене питання віднесено до дискреційних повноважень територіального органу Пенсійного фонду.

Право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Завданням адміністративного судочинства є перевірка правомірності дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, відповідності його рішень критеріям, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та закріплені в частині другій ст. 2 КАС України.

Згідно з частиною другою ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, колегія суддів вважає, що саме відповідач, як уповноважений орган, має повноваження щодо перевірки відомостей, що містяться в трудовій книжки відносно позивача та інших документах, наданих позивачем разом із заявою, обчислення пільгового стажу позивача, виходячи з таких відомостей, що є обов`язковою умовою відповідно до Закону № 1058.

Таким чином, зважаючи на обставини справи, а також те, що порушення прав позивача відбулося внаслідок прийняття відповідачем протиправного рішення від 14.04.2022 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії, згідно п. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суд першої інстанції правильно визначив, що належним способом захисту порушеного права в даному випадку є визнання протиправним та скасування рішення УПФ про відмову позивачеві в призначенні пенсії, та зобов`язання УПФ повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 05.04.2022 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, з урахуванням оцінки наданої судом та зарахувати до загального страхового стажу період роботи з 05.08.1991р. по 06.02.1997р., згідно записів у трудові книжці.

Слід зазначити, що обрання такого способу захисту порушеного права позивача узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 06.03.2018 у справі № 754/14898/15-а, від 17.07.2018 у справі № 514/166/16-а, в яких, зокрема, зазначено, що суд не обраховує дійсний загальний та спеціальний стаж позивача, у зв`язку з чим відсутні підстави для зобов`язання ПФУ призначити пенсію позивачу за віком на пільгових умовах.

Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи, та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення відсутні.

Наведення в апеляційній скарзі доводів стосовно того, що орган Пенсійного фонду у випадку повторного розгляду заяви може виконати судове рішення, а може ні, на думку суду, є лише припущенням апелянта стосовно того, що відповідачем ймовірно можуть бути порушені його права. З цього приводу колегія суддів зазначає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент звернення до суду, а тому захисту підлягають лише порушені права і суд позбавлений можливості задовольнити вимоги на майбутнє.

Ухвалюючи судове рішення, колегія суддів враховує, що згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 242 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. ст. 315, 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 20.10.2022 року.

Головуючий суддя Стас Л.В.
Судді Шевчук О.А. Турецька І.О.