Справа № 280/413/22
Суддя: Татаринов Дмитро Вікторович
Дата ухвалення: 2022-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
21 жовтня 2022 року Справа № 280/413/22 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Татаринова Д.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69005, м. Запоріжжя, пр. Соборний, б. 158-Б, код ЄДРПОУ № 20490012) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:
До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (надалі позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - відповідач), до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому позивач просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, щодо відмови у призначенні та виплаті пенсії за вислугу років, ОСОБА_1 , відповідно до пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців осіб начальницького і рядового складу, органів внутрішніх справ та деяких інших осіб»;

- визнати за ОСОБА_1 , право на пенсію відповідно до пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців осіб начальницького і рядового складу, органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» №2262-ХІІ в редакції від 01 серпня 2003 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити та виплатити, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , пенсію у відповідності до пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців осіб начальницького і рядового складу, органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» №2262-ХІІ в редакції від 01 серпня 2003 року, починаючи з 02 вересня 2020 року;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 надати Головному управлінню Пенсійного Фонду України в Запорізькій області всі документи, необхідні для призначення пенсії, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою суду від 17 січня 2022 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику осіб.

Ухвалою суду від 28 липня 2022 року залучено другого відповідача у справі - ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача посилається на те, що Позивач проходив військову службу в лавах Радянської Армії та збройних Сил України в період з 23 жовтня 1977 року по 17 січня 1980 року та в період з 09 листопада 1981 року по 21 вересня 1996 року, що підтверджується записами у військовому квитку серії НОМЕР_2 . Зазначає, що Наказом № -036-ПМ від 28 серпня 1996 року Заступника Міністра Оборони України Командуючого військово-повітряними силами України Позивача звільнено з військової служби у запас за підпунктом «Г» пункту 46-у зв`язку зі скороченням штатів. Звертає увагу, що згідно пункту 12 статті 12 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із військової служби у зв`язку реформуванням збройних сил України» (в редакції, що була чинною станом на 21 березня 2006 року; далі - Закон № 1763) право на пенсійне забезпечення особи, які були звільнені у зв`язку з реформуванням ЗС України набували при досягненні ними в майбутньому 45 років та наявності вислуги 15 і більше років. Пояснює, що 45 років Позивачу виповнилося 23 жовтня 2003 року, вислуга років складає 17 календарних років, що підтверджується записами у військовому квитку, загальний трудовий стаж за даними трудової книжки позивача складає понад 25 років. Зазначає, що 09 листопада 2021 року Позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Листом № 3578/с від 08 грудня 2021 року ІНФОРМАЦІЯ_3 повідомлено Позивачу, що ІНФОРМАЦІЯ_4 24 листопада 2021 року вих. № 3468/С направлено матеріали для призначення пенсії за вислугу років ОСОБА_1 повідомили, що 01 грудня 2021 року вх. № 3832/С Головним управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повернуто документи без реалізації. Вказує, що листом № 0800-0308-5/81090 від 29 листопада 2021 року Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області відмовили в призначені пенсії за вислугу років та повернули без реалізації документи ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 , зазначивши що згідно наданих, документів ОСОБА_1 був звільнений з військової служби до досягнення 45-річного віку, підстав для призначення пенсії за вислугу років немає. З відповіддю ГУ ПФУ в Запорізькій області Позивач не згоден у повному обсязі, вважає її такою, що порушує його гарантоване Конституцією та Законами України право. Просить задовольнити позов.

Представник Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області проти адміністративного позову заперечив з підстав, викладених у письмовому відзиві (вх.№9542 від 08 лютого 2022 року), відповідно до якого зазначено, що особи які звернулися за призначенням пенсії за вислугу років, передбачену пунктом «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» в період з 06 серпня 2002 року по 29 квітня 2006 року мали право на призначення такого виду пенсії при досягненні 45-річного віку незалежно від часу звільнення зі служби. Позивач з заявою про призначення пенсії позивач звернувся 09 листопада 2021 року, коли редакція пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пов`язує право на пенсію, зокрема, з тим, щоб на час звільнення зі служби особа досягла 45-річного віку, а не на день звернення із заявою про призначення пенсії. В даному випадку на час звільнення позивач не досяг встановленого законом віку (був звільнений у віці 37 років 10 місяців 5 днів), а отже у нього відсутнє право на призначення відповідної пенсії. Просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Від Представника ІНФОРМАЦІЯ_1 на адресу суду пояснень, заяв або клопотань не надходило, про розгляд справи повідомлений належним чином.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проходив військову службу в лавах Радянської Армії та збройних Сил України в період з 23 жовтня 1977 року по 17 січня 1980 року та в період з 09 листопада 1981 року по 21 вересня 1996 року, що підтверджується записами у військовому квитку серії НОМЕР_2 .

Наказом № -036-ПМ від 28 серпня 1996 року Заступника Міністра Оборони України| Командуючого військово-повітряними силами України Позивача звільнено з військової служби у запас за підпунктом «Г» пункту 46-у зв`язку зі скороченням штатів.

02 вересня 2021 року Позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Листом № 3578/с від 08 грудня 2021 року ІНФОРМАЦІЯ_3 повідомлено Позивачу, що ІНФОРМАЦІЯ_4 24 листопада 2021 року вих. № 3468/С направлено матеріали для призначення пенсії за вислугу років ОСОБА_1 , проте 01 грудня 2021 року вх. № 3832/С Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області повернуто документи без реалізації.

Листом № 0800-0308-5/81090 від 29 листопада 2021 року Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області відмовило в призначені пенсії позивачу за вислугу років та повернули без реалізації документи ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначивши що згідно наданих, документів ОСОБА_1 був звільнений з військової служби до досягнення 45-річного віку, підстави для призначення пенсії за вислугу років відсутні.

Не погодившись з такими діями Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши надані позивачем та відповідачем докази, суд приходить до наступних висновків.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Отже, конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Умови, норми та порядок пенсійного забезпечення військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію та членів їх сімей визначено Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Умови призначення пенсії за вислугу років визначено статтею 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Редакція пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» змінювалась, міняючи при цьому умови і підстави виникнення права на пенсію за вислугу років, зокрема, умову призначення пенсії - досягнення 45-річного віку на час звільнення зі служби.

У певний час існували положення статті, за якими військовослужбовець міг звільнитися зі служби і раніше, але при досягненні ним 45-річного віку йому могла бути призначена пенсія за вислугу років при наявності інших обов`язкових показників.

Так, відповідно до пункту «б» зазначеної статті в редакції, що діяла на час виникнення права на пенсію, право на пенсію за вислугу років мали особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, звільнені зі служби незалежно від підстав та часу звільнення і досягли 45-річного віку, крім осіб, позбавлених військових або спеціальних звань, а також звільнених зі служби у зв`язку з засудженням за умисний злочин, вчинений з використанням свого посадового становища, або вчиненням корупційного діяння, а ті з них, що є інвалідами війни, - незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.

Законом України від 4 квітня 2006 року № 3591-IV «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців», який набрав чинності 29 квітня 2006 року, внесено зміни до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», зокрема, змінено назву цього Закону, зміст і редакцію окремих статей та доповнено його новими статтями. Так, статтю 12 викладено в іншій редакції, зокрема пункт «б» цієї статті передбачає, що особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д» статті 1-2 Закону № 2262-ХІІ, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України.

Відповідно до статті 48 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» заява про призначення пенсії згідно з цим Законом подається до територіального органу Пенсійного фонду України або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, встановленому правлінням Пенсійного фонду України за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, іншими заінтересованими центральними органами виконавчої влади та Службою зовнішньої розвідки. При цьому днем звернення за призначенням пенсії є день подання до відповідного органу Пенсійного фонду України письмової заяви про призначення пенсії з усіма необхідними для вирішення цього питання документами, а в разі пересилання заяви і документів поштою - дата їх відправлення.

У разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, заявнику роз`яснюється, які документи він повинен надати додатково. При наданні ним цих документів до закінчення тримісячного терміну з дня отримання роз`яснення днем звернення за призначенням пенсії вважається день подання заяви або дата відправлення документів поштою, зазначені в частині першій цієї статті.

Особа, яка звернулася за призначенням пенсії, пред`являє паспорт або інший документ, що засвідчує особу.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» врегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженим постановою Пенсійного фонду від 30 січня 2007 року № 3-1.

Пунктом 1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» передбачено, що заяви про призначення пенсії за вислугу років та по інвалідності особам, звільненим зі служби, які мають право на пенсію згідно із Законом, та особам, які мають право на пенсійне забезпечення відповідно до міжнародних договорів у галузі пенсійного забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, подаються цими особами до головних управлінь Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - органи, що призначають пенсії) через уповноважені структурні підрозділи Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства надзвичайних ситуацій України, Міністерства інфраструктури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної прикордонної служби України, Державної податкової служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державної інспекції техногенної безпеки України (далі - міністерства та інші органи).

Міністерства та інші органи, їх територіальні підрозділи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі визначають уповноважені структурні підрозділи, на які за їх рішенням покладаються функції щодо підготовки та подання до органів, що призначають пенсії, необхідних для призначення пенсії документів (далі - уповноважені структурні підрозділи).

Згідно із пунктом 12 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» уповноважений структурний підрозділ у 10-денний термін з дня одержання заяви про призначення пенсії оформляє всі необхідні документи і своє подання про призначення пенсії (додаток 2), ознайомлює з ним особу, якій оформлюється пенсія, і направляє до органу, що призначає пенсії за місцем проживання особи.

Уповноважений структурний підрозділ надає допомогу особі в одержанні відсутніх на момент подання заяви документів для призначення пенсії.

У разі, якщо підготовлені не всі необхідні для призначення пенсії документи, подаються наявні документи, а документи, яких не вистачає, подаються додатково в строки, визначені пунктом 6 цього Порядку.

Аналіз вищезазначених норм дає підстави для висновку про те, що заяви про призначення пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» подаються особами до Головних управлінь Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі через уповноважені структурні підрозділи, зокрема, Міністерства оборони України.

Уповноваженим підрозділом на виконання функцій, передбачених пунктом 1 Порядку № 3-1, є ІНФОРМАЦІЯ_3 . Особова справа позивача зберігається у ІНФОРМАЦІЯ_6 .

У зв`язку з цим позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», та ІНФОРМАЦІЯ_3 було направлено відповідачу матеріали для призначення пенсії за вислугу років ОСОБА_1 .

Згідно зі статтею 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини по їхньому пенсійному забезпеченню виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що незалежно від підстав та часу звільнення, правом на призначення пенсії за вислугу років користувалися перелічені в статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особи (військовослужбовці), які досягли на час звернення за призначенням пенсії 45-річного віку, до набрання чинності Законом України від 4 квітня 2006 року № 3591-IV (29 квітня 2006 року) та мали загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.

Отже, застосуванню підлягає Закон в редакції, чинній на момент виникнення права на призначення пенсії, а не в редакції, чинній на момент призначення пенсії.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2015 року (справа № 21-630а14) та постановах Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 539/3872/14-а, від 28 травня 2019 року у справі № 404/8137/13-а та від 17 червня 2020 року у справі № 554/2032/17.

Оскільки станом на час досягнення позивачем 45 років (23 жовтня 2003 року) діяла редакція пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», яка давала позивачу право на призначення пенсії за вислугою років незалежно від підстав та часу звільнення, то подальші зміни в законодавстві не можуть позбавити позивача права на пенсійне забезпечення за умови дотримання інших обов`язкових показників, а саме: наявність загального трудового стажу 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.

Враховуючи, що у період дії Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в редакції від 01 серпня 2003 року позивач досяг 45-річного віку, має загальний трудовий стаж понад 25 років, з яких військова служба становить більше 13 років, він має право на призначення пенсії за вислугу років на підставі пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Суд зазначає, що Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі Ковач проти України від 7 лютого 2008 року, п.59 рішення у справі Мельниченко проти України від 19 жовтня 2004 року, п.50 рішення у справі Чуйкіна проти України від 13 січня 2011 року, п.54 рішення у справі Швидка проти України від 30 жовтня 2014 року тощо).

Суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав.

За статтею 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Враховуючи все вищенаведене, дослідивши матеріали адміністративної справи, суд дійшов висновку, що відповідач безпідставно дійшов висновку про відсутність підстав для призначення позивачу пенсії за вислугу років відповідно до пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців осіб начальницького і рядового складу, органів внутрішніх справ та деяких інших осіб»

З огляду на все вищевикладене суд дійшов про законність та обґрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у призначенні та виплаті пенсії за вислугу років, ОСОБА_1 , відповідно до пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців осіб начальницького і рядового складу, органів внутрішніх справ та деяких інших осіб», визнання за позивачем права на пенсію відповідно до пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців осіб начальницького і рядового складу, органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» №2262-ХІІ в редакції від 01 серпня 2003 року та зобов`язання відповідача призначити та виплатити позивачу пенсію у відповідності до пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців осіб начальницького і рядового складу, органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» №2262-ХІІ в редакції від 01 серпня 2003 року, починаючи з 02 вересня 2020 року.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 надати відповідачу всі документи, необхідні для призначення пенсії позивачу суд зазначає, що дійсно, уповноваженим підрозділом на виконання функцій, передбачених пунктом 1 Порядку № 3-1, є ІНФОРМАЦІЯ_3 , та особова справа позивача зберігається у ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Суд звертає увагу, що при ухваленні рішення суд керується приписами частини 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», у відповідності до яких, суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Крім того суд зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 13 січня 2011 року (остаточне) у справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява № 28924/04) констатував: "Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань, становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п.45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п.25, ECHR 2002-II)".

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) гарантує кожному право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо порушення передбаченого Конвенцією права було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до частини 3 статті 23 Загальної Декларації прав людини, пункту 4 частини 1 Європейської Соціальної хартії та частини 3 статті 46 Конституції України кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

З системного аналізу положень Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що законодавством передбачено право суду у випадку встановлення порушення прав позивача зобов`язувати суб`єкта владних повноважень приймати рішення або вчиняти певні дії.

Аналізуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що порушене право позивача має бути відновленим шляхом зобов`язання відповідача призначити та виплатити, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , пенсію у відповідності до пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців осіб начальницького і рядового складу, органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» №2262-ХІІ в редакції від 01 серпня 2003 року, починаючи з 02 вересня 2020 року, а також шляхом зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 надати Головному управлінню Пенсійного Фонду України в Запорізькій області всі документи, необхідні для призначення пенсії, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки особова справа позивача зберігається у Запорізькому ОТЦК.

Але, позовні вимоги в частині визнання за позивачем права на пенсію відповідно до пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців осіб начальницького і рядового складу, органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» №2262-ХІІ в редакції від 01 серпня 2003 року не підлягають задоволенню, оскільки не відповідають вимогам частини 1 статті 5 КАС України, а належним способом захисту порушеного права позивача є саме визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії в межах визначених судом вище.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог частин першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Нормами частини другої зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд, відповідно до положень частини п`ятої статті 77 КАС України, вирішує справу на підставі наявних доказів.

Отже, з урахуванням вище викладеного, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд оцінивши докази, які є у справі, в їх сукупності дійшов висновку, що позовні вимоги є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина 1 статті 132 КАС України).

Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі (частина 1 статті 143 КАС України).

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала посадова чи службова особа.

У зв`язку із викладеним, судові витрати у розмірі 992,40 грн. на оплату судового збору підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Керуючись статтями 2, 5, 9, 72, 77, 132, 139, 143, 241, 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69005, м. Запоріжжя, пр. Соборний, б. 158-Б, код ЄДРПОУ № 20490012), до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, щодо відмови у призначенні та виплаті пенсії за вислугу років, ОСОБА_1 , відповідно до пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців осіб начальницького і рядового складу, органів внутрішніх справ та деяких інших осіб».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити та виплатити, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , пенсію у відповідності до пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців осіб начальницького і рядового складу, органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» №2262-ХІІ в редакції від 01 серпня 2003 року, починаючи з 02 вересня 2020 року.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 надати Головному управлінню Пенсійного Фонду України в Запорізькій області всі документи, необхідні для призначення пенсії, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний 158-Б, м. Запоріжжя, 69057, ) судові витрати, у вигляді судового збору у сумі 992,40 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.
всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Рішення складено та підписано 21 жовтня 2022 року.

Суддя Д.В. Татаринов