Справа № 200/2131/22
Суддя: Кочанова П.В.
Дата ухвалення: 2022-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2022 року Справа№200/2131/22

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Кочанова П.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області за номером 18 від 23.11.2021 року про відмову в призначенні пенсії, відповідно до п.2 ч.2 ст.114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування,

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву від 8.11.2021 року та з зарахуванням до стажу з 24.10.1987 року по 17.08.1992 року в радгоспі Мічуринець бджоляром; період роботи в УМТС Селидівського ВО по видобутку вугілля з 22.02.1994 року по 17.07.1996 року; виплат по безробіттю з 05.11.1993 року по 20.02.1994 року та з 11.11.2008 року по 05.11.2009 року; період роботи з 09.03.2000 року по 12.07.2000 року та з 13.07.2000 року та з 15.03.2002 року на Шахті Курахівська Шахта Гірник; період роботи на ТОВ ЦЗФ Курахівська з 26.07.2013 року по 30.09.2021 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 18.11.2021 року вона звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області з заявою про призначення пенсії відповідно до п.2 ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за принципом екстериторіальності. Рішенням відповідача від 23.11.2021 року №18, їй було відмовлено у призначенні пенсії.

Не погоджуючись з рішенням відповідача про відмову у призначенні пенсії, позивач змушена була звернутися до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 7 лютого 2022 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

30 травня 2022 року засобами електронного зв`язку, відповідачем 1 надано відзив на адміністративний позов ОСОБА_1 , в якому заперечив проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування заперечень зазначив, що уточнююча довідка від 08.11.2021 року № 762, яка підтверджує пільговий стаж роботи позивачки за період з 26.07.2013 по 30.09.2021, не може бути врахована при призначенні пенсії, оскільки форма довідки не відповідає вимогам, встановленим Порядком № 637. Період роботи з 19.11.1987 по 08.09.1989, з 09.03.2000 по 12.07.2000 не зарахований до пільгового стажу роботи згідно довідки від 02.11.2021 року № 367, оскільки в трудовій книжці відсутній запис про роботу з 19.11.1987 по 08.09.1989, а також не зазначено підставу у записі про прийняття на роботу. Період роботи з 24.10.1987 по 07.08.1992, не зараховано до страхового стажу позивачки, оскільки запис щодо наказів про прийняття та звільнення з роботи є не чітким та потребує уточнення. Період роботи з 22.02.1994 по 17.07.1996 не може бути зарахований до страхового стажу ОСОБА_1 через те, що печатка, якою засвідчено запис про звільнення, не відповідає назві підприємства у записі про прийнятті на роботу. Інформація про перейменування підприємства відсутня. Записи про отримання допомоги по безробіттю у період з 05.11.1993 по 20.02.1994 та з 11.11.2008 по 05.11.2009 не відповідають вимога Інструкції, що є підставою для відмови у їх зарахуванні до страхового стажу. Оскільки страховий стаж ОСОБА_1 становить 23 роки 11 місяців 19 днів, пільговий 1 рік 08 місяців 07 днів, що є не достатнім для призначення пенсії за віком відповідно до положень Закону № 1058.

На підставі зазначеного просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 21 червня 2022 року у задоволенні клопотання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про заміну відповідача у справі з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області відмовлено. Залучено до участі у справі № 200/2131/22 другим відповідачем Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області.

Засобами електронного зв`язку Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області надано до суду відзив на адміністративний позов ОСОБА_1 , в якому заперечив проти задоволення позовних вимог. Заперечення мотивовані тим, що при опрацюванні документів, наданих до заяви про призначення пенсії, управлінням розраховано стаж, який склав 23 роки 11 місяців 19 днів. До страхового стажу не зараховано період роботи згідно трудової книжки з 24.10.1987 по 07.08.1992, оскільки не проглядаються накази на прийняття та звільнення з роботи; період роботи з 22.02.1994 по 17.07.1996 оскільки печатка, якою завірено запис про звільнення не відповідає назві підприємства при прийнятті на роботу та відсутня інформація про перейменування. До пільгового стажу не зараховано період роботи згідно довідки №367 від 02.11.2021 з 19.11.1987 по 08.09.1989, з 09.03.2000 по 12.07.2000, оскільки вказані періоди роботи потребують уточнення, а саме період з 19.11.1984 по 08.09.1989 відсутній запис в трудовій книжці в даті прийняття не зазначено підставу; період роботи згідно довідки №762 від 08.11.2021 з 26.07.2013 по 30.09.2021, оскільки довідка не відповідає додатку №5 Постанови №637. Таким чином, пільговий стаж складає 1 рік 8 місяців 7 днів.

На підставі зазначеного просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Згідно з пунктом 10 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Частиною 4 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, судом встановлено наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Гірницьким МВМ Селидівського МВ УМВС України в Донецькій області 11.04.1996, РНОКПП НОМЕР_2 ), зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що 18.11.2021 позивач звернулася через Веб-портал із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах згідно п.2 ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Заява позивача про призначення пенсії від 18.11.2021 року була розглянута за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, за результатом якої прийнято Рішення про відмову у призначенні пенсії від 23.11.2021 року № 18.

Рішення про відмову в призначенні пенсії мотивоване тим, що до страхового стажу не зараховано період згідно трудової книжки з 24.10.1987 по 17.08.1992, оскільки не проглядаються накази на прийняття та звільнення з роботи; період роботи з 22.02.1994 по 17.07.1996 оскільки печатка, якою завірено запис про звільнення не відповідає назві підприємства при прийнятті на роботу та відсутня інформація про перейменування, періоди отримання виплати по безробіттю з 05.11.1993 по 20.02.1994, з 11.11.2008 по 05.11.2009 оскільки записи в трудовій книжці не відповідають вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок. До пільгового стажу не зараховано період роботи згідно довідки №367 від 02.11.2021 з 19.11.1987 по 08.09.1989, з 09.03.2000 по 12.07.2000, оскільки вказані періоди роботи потребують уточнення, а саме період з 19.11.1984 по 08.09.1989 відсутній запис в трудовій книжці в даті прийняття не зазначено підставу; період роботи згідно довідки №762 від 08.11.2021 з 26.07.2013 по 30.09.2021, оскільки довідка не відповідає додатку №5 Постанови №637. Оскільки страховий стаж становить 23 роки 11 місяців 19 днів, а пільговий 1 рік 8 місяців 7 днів, ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача 2, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку правовідносинам суд виходив з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з нормою статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписом пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Отже, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року № 1058-IV (далі за текстом Закон № 1058-IV).

Частина 1 статті 9 Закону № 1058-ІV встановлює, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

У відповідності до частини 4 статті 24 Закону № 1058-ІV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно зі статтею 48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються зі статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788-XII (далі за текстом Закон № 1788-XII), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Зазначеним нормам відповідає пункт 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637 (далі за текстом Порядок № 637), відповідно до якого основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону, за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Статтею 62 Закону України №1788 встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до «Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Аналіз зазначених нормативно-правових актів свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка працівника.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 07.03.2018 року у справі № 233/2084/17, від 16.05.2019 року у справі № 161/17658/16-а, від 27.02.2020 року у справі №577/2688/17, від 31.03.2020 року у справі №446/656/17, від 21.05.2020 року у справі №550/927/17, від 25 лютого 2021 року у справі № 683/3705/16-а.

Підставою для незарахування до страхового стажу періоду роботи з 24.10.1987 року по 17.08.1992 року слугувало те, що запис щодо наказів про прийняття та звільнення з роботи є не чітким та потребує уточнення, на що суд зазначає наступне.

Як встановлено судом, у трудовій книжці ОСОБА_1 НОМЕР_3 містяться наступні записи щодо спірних періодів праці:

- 24.10.1987 року позивач прийнята бджолярем V розряду у радгосп «Мічуринець» (наказ від 24.10.1987 №102-л),

- з 08.06.1992 року переведена на постійне місце роботи до садівничої бригади №2 (наказ від 08.06.1992 року №88),

- 17.08.1992 року звільнена за власним бажанням (наказ 17.08.1992 року №130).

Окрім того, періоди роботи позивача з 24.10.1987 року про 17.08.1992 року у радгоспі «Мічуринець» підтверджуються довідкою, виданою Комунальною установою «Трудовий архів м.Курахове» Курахівської міської ради Покровського району Донецької області від 02.12.2021 року №07-04/208.

Так, на момент видачі та заповнення трудової книжки позивача серії № НОМЕР_4 , була чинна Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.74 № 162 (далі Інструкція № 162).

За приписами пункту 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 №162 (далі Інструкція №162), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Згідно з п. 2.3. Інструкції № 162, всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільнені - в день звільнення та повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Відповідно до п. 2.4 Інструкції № 162, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Згідно з п.2.6 Інструкції № 162, у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу..

Згідно з 4.1 Інструкції №162, при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження і заохочення, внесені в трудову книжку за час роботи в даному підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи і печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Контроль за дотриманням порядку ведення трудових книжок здійснювався в порядку, передбаченому постановою Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 6 вересня 1973 року № 656 «Про трудові книжки робітників і службовців» (п. 8.1. Інструкції).

Згідно пункту 18. постанови Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС № 656 від 06.09.1973 «Про трудові книжки робітників та службовців» відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Системний аналіз вищезазначених положень, дає підстави дійти обґрунтованого висновку, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її не належне ведення не може позбавити позивача права на включення спірного періоду роботи до її страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням.

Суд зазначає, що трудова книжка позивача містить всі необхідні записи, які засвідчені роботодавцем та дають можливість встановити дату прийняття та звільнення з роботи, місце роботи та накази на підставі яких позивач був прийнятий на таку роботу.

Між тим, з розрахунку стажу позивача, здійсненого відповідачем-2 за результатом розгляду заяви позивача про призначення пенсії, судом встановлено, що відповідачем 2 зараховано до страхового стажу період роботи позивача у радгоспі «Мічуринець» з 09.06.1992 по 17.08.1992, при цьому період роботи з 24.10.1987 по 08.06.1992 не зарахований до страхового стажу.

Таким чином, відповідачем вчинена протиправна бездіяльність щодо неврахування до страхового стажу періоду роботи з 24.10.1987 по 08.06.1992 зазначеного в трудовій книжці ОСОБА_1 НОМЕР_3 .

Суд вважає доводи відповідачів, щодо не зарахування до страхового стажу позивача спірного періоду роботи безпідставними, оскільки відповідальність за правильність ведення трудових книжок покладена на власника підприємства, установи чи організації або уповноважений ним орган, а не на працівника.

Крім того, згідно з правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.05.2018 року у справі № 490/12392/16-а, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.

Суд наголошує, що трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про роботу у спірний період, ці записи є належними та допустимим доказом підтвердження трудового стажу позивача. Разом з тим, доказів які б спростовували спірні періоди трудової діяльності позивача відповідачі не надали.

Також, суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Таким чином, період роботи позивача з 24.10.1987 по 08.06.1992 у радгоспі «Мічуринець» має бути зарахований до страхового стажу.

Щодо не зарахування відповідачем періоду роботи позивач з 22.02.1994 року по 17.07.1996 року в УМТЗ Селидівського ВО по видобутку вугілля, оскільки печатка, якою завірено запис про звільнення не відповідає назві підприємства при прийнятті на роботу та відсутня інформація про перейменування, суд зазначає наступне.

У трудовій книжці ОСОБА_1 НОМЕР_3 містяться наступні записи щодо спірного періоду праці:

- 22.02.1994 року позивач прийнята машиністом крану 4 розряду на лісовий склад до Селидівського виробничого об`єднання по видобутку вугілля Управління матеріально-технічного забезпечення (наказ від 22.02.1994 №02-14/к),

- 17.07.1996 року звільнена за власним бажанням (наказ 18.07.1996 №02-39/к).

Також, період роботи позивача з 22.02.1994 року по 17.07.1996 року в УМТЗ Селидівського в/о по видобутку вугілля підтверджується довідками, виданими Товариством з обмеженою відповідальністю «Регіональний міжгалузевий архів» від 24.12.2021 року №685 та №686.

Окрім того, в матеріалах справи наявна Історико-інформаційна довідка по ДП УМТЗ ВАТ ДХК «Селидіввугілля», видана Товариством з обмеженою відповідальністю «Регіональний міжгалузевий архів» від 24.12.2021 року №687.

Як вбачається з означеної довідки, УМТЗ в/о «Селидіввугілля» утворено у 1981 згідно наказу МВП СРСР №19 від 30.01.1981 року.

УМТЗ в/о «Селидіввугілля» реорганізовано у ДВАТ УМТЗ м.Селидіввугілля (наказ МВП України від 27.06.1996 №497).

ДВАТ УМТЗ м.Селидіввугілля реорганізовано в ДП УМТЗ ВАТ ДХК «Селидіввугілля» (наказ Міненерговугілля України від 05.09.2000 №408).

Відповідно до частини 1 статті 104 Цивільного Кодексу України, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Зі змісту наданої позивачем довідки суд встановив, що за період роботи позивача у Селидівському виробничому об`єднанні по видобутку вугілля Управління матеріально-технічного забезпечення відбулася низка реорганізацій у зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що доводи відповідачів щодо не зарахування до страхового стажу періоду роботи позивача з підстав того, що печатка, якою завірено запис про звільнення не відповідає назві підприємства при прийнятті на роботу та відсутня інформація про перейменування, не мають законодавчого та доказового обґрунтування, тому мають бути відхилені судом як помилкові.

Таким чином, суд вважає, що відповідачем 2, безпідставно не зараховано до страхового стажу позивача період роботи з 22.02.1994 року по 17.07.1996 року в УМТЗ Селидівського в/о по видобутку вугілля, у зв`язку з чим спірний період повинен бути зарахований до страхового стажу.

Щодо не зарахування до страхового стажу періоду отримання виплати допомоги по безробіттю з 05.11.1993 по 20.02.1994, з 11.11.2008 по 05.11.2009, суд зазначає наступне.

У трудовій книжці ОСОБА_1 НОМЕР_3 містяться наступні записи щодо спірних періодів:

- запис №6, 20.02.1994, отримувала допомогу по безробіттю з 5.11.1993 року по 20.02.1994 року;

- запис №24, 11.11.2008, розпочата виплата допомоги по безробіттю у відповідності до ст.22 п.1.4, ст.23 п.1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»,

- запис №25, 05.11.2009, припинено виплату допомоги по безробіттю.

При цьому, положення КАС України зобов`язують суд вжити заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, запропонувати сторонам подати докази на підтвердження своєї правової позиції, у разі необхідності витребувати докази з власної ініціативи, всебічно, повно та об`єктивно оцінити наявні у справі докази тощо.

Суд не може обмежити право позивача довести в судовому процесі обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, поданням виключно тих доказів, що надавались ним для призначення пенсії. Право надавати заперечення щодо рішення Пенсійного фонду про відмову в призначенні пенсії та долучати до матеріалів справи докази на підтвердження таких заперечень надається позивачу на всіх стадіях судового процесу, на яких допускається подання учасником процесу нових доказів.

Позивачем до матеріалів справи надано довідку Селидівського міського центра зайнятості від 06.12.2021 року №03/1730/01-52-21, в якій зазначено, що ОСОБА_1 перебувала на обліку в Селидівському міському центрі зайнятості як безробітна, та 06.06.1999 розпочата виплата допомоги по безробіттю згідно пп. «б» п.1 ст.26 Закону України «Про зайнятість населення», 01.03.2000 припинена виплата допомоги по безробіттю згідно пп. «з» п.1 ст.30 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», 11.11.2008 розпочата виплата допомоги по безробіттю згідно п.1 ст.23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», 10.03.2009 припинена виплата допомоги по безробіттю згідно пп.8 п.1 ст.31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Підставою для не зарахування спірних періодів слугувало те, що записи в трудовій книжці не відповідають вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок.

Суд вважає необхідним відмітити, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.

Наведене в повній мірі узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 21.02.2018 року у справі № 687/975/17.

За таких обставин, пенсійний орган фактично переклав відповідальність за належне та правильне оформлення трудової книжки та інших документів щодо відомостей про отримання допомоги по безробіттю на позивача, що є непропорційним заявленій легітимній меті (підтвердження періодів роботи позивача), тому зазначені дії не можна вважати такими, які вчинені обґрунтовано, добросовісно та розсудливо.

За правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі №754/14898/15-а, не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальною обставиною є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Також, суд вважає необхідним зазначити, що відповідно до пункту 4.1 Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою. Заяви про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії й поновлення виплати раніше призначеної пенсії приймаються органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів.

Пунктом 4.2 вказаного Порядку передбачено, що орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Згідно з частиною 3 статті 44 Закону № 1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Отже, з наведених норм чинного законодавства вбачається значний обсяг прав та обов`язків в органів Пенсійного фонду України при вирішенні питання про призначення пенсії та перевірки наявного стажу роботи для її призначення. При цьому, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області не надано суду доказів, які б підтверджували той факт, що ними вчинялись певні дії щодо здійснення зустрічної перевірки первинних документів для підтвердження спірного періоду.

На переконання суду, відповідачем-2 не здійснено усіх необхідних дій, спрямованих на отримання відомостей, додаткових документів, на підставі яких можна додатково підтвердити страховий стаж позивача.

Водночас, необхідно вказати, що позитивним обов`язком держави в цілому та її державних органів, у тому числі Пенсійного фонду України, є забезпечення можливості збереження на підприємствах первинних документів про роботу працівників від яких залежить виникнення і реалізації майнових прав громадянин при призначені пенсії. Не забезпечення належного зберігання вказаних документів на підприємствах, не витребування вичерпної інформації органами пенсійного фонду і невиконання своїх гарантійних функції державою, незалежно від надзвичайності підстав та, як наслідок, обмеження громадянам в реалізації та підтвердженні прав на пенсійне забезпечення, не повинно нівелювати або обмежувати конституційні права позивача.

Суд звертає увагу, що у випадку якщо поданих документів про призначення пенсії було не достатньо, то Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області мало усі правові підстави для того, щоб самостійно витребувати документи, необхідні для перевірки трудового стажу позивача, провести перевірку, зустрічну перевірку для з`ясування спірних обставини, запропонувати позивачеві надати інформації щодо двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Проте, жодних дій відповідачем-2 вчинено не було.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до абзацу третього частини першої статті 24 Закону №1058-IV період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності), допомогу по частковому безробіттю, допомогу по частковому безробіттю на період карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та матеріальну допомогу у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, включається до страхового стажу.

Отже, законом передбачено можливість зарахування до страхового стажу лише період, протягом якого особа отримувала допомогу по безробіттю, а не весь період перебування особи на обліку в центрі зайнятості як безробітного.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.04.2022 у справі № 638/7217/16-а.

Як вбачається з довідки Селидівського міського центра зайнятості від 06.12.2021 року №03/1730/01-52-21, позивачу -11.11.2008 розпочата виплата допомоги по безробіттю згідно п.1 ст.23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», 10.03.2009 припинена виплата допомоги по безробіттю згідно пп.8 п.1 ст.31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Таким чином, враховуючи правову позицію викладену у постанові Верховного Суду від 20.04.2022 у справі № 638/7217/16-а, суд вважає, що відповідач безпідставно не зарахував до страхового стажу період отримання допомоги по безробіттю з 11.11.2008 по 10.03.2009.

При цьому, суд звертає увагу позивача на те, що відповідачем 2 зараховано до страхового стажу період з 12.03.2009 по 21.08.2009, що підтверджується розрахунком стажу.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідачем-2 безпідставно не зараховано до страхового стажу ОСОБА_1 період отримання допомоги по безробіттю з 05.11.1993 по 20.02.1994 та з 11.11.2008 по 10.03.2009.

Щодо не зарахування до пільгового стажу періоду роботи з 09.03.2000 року по 12.07.2000 року та з 13.07.2000 року та з 15.03.2002 року на Шахті Курахівська Шахта Гірник, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст.114 Закону №1058 право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 114 Закону №1058, на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1970 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 50 років - по 31 березня 1965 року включно; 50 років 6 місяців - з 1 квітня 1965 року по 30 вересня 1965 року; 51 рік - з 1 жовтня 1965 року по 31 березня 1966 року; 51 рік 6 місяців - з 1 квітня 1966 року по 30 вересня 1966 року; 52 роки - з 1 жовтня 1966 року по 31 березня 1967 року; 52 роки 6 місяців - з 1 квітня 1967 року по 30 вересня 1967 року; 53 роки - з 1 жовтня 1967 року по 31 березня 1968 року; 53 роки 6 місяців - з 1 квітня 1968 року по 30 вересня 1968 року; 54 роки - з 1 жовтня 1968 року по 31 березня 1969 року; 54 роки 6 місяців - з 1 квітня 1969 року по 30 вересня 1969 року; 55 років - з 1 жовтня 1969 року по 31 грудня 1970 року.

Працівникам, які не мають стажу роботи з шкідливими і важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого абзацами першим і п`ятнадцятим - двадцять третім цього пункту відповідного страхового стажу пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 цього Закону: чоловікам - на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи; жінкам - на 1 рік за кожні 2 роки такої роботи.

Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються зі статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

У пунктах 1 та 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 зазначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Згідно з пунктом 20 Порядку №637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Постановою Кабінету Міністрів України N 1028 від 09.12.2015 пункт 20 Порядку №637 доповнено новим абзацом яким визнано, що у разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованій території України або в районах проведення антитерористичної операції, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Аналіз зазначених нормативно-правових актів свідчить про те, що надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 07.03.2018 у справі № 233/2084/17, від 16.05.2019 у справі № 161/17658/16-а, від 27.02.2020 у справі №577/2688/17, від 31.03.2020 у справі №446/656/17, від 21.05.2020 у справі №550/927/17.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що коли йдеться про підтвердження роботи в особливо шкідливих і шкідливих умовах праці, уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників не є необхідними, якщо відповідний стаж підтверджується відомостями, зазначеними у трудовій книжці.

Такий висновок суду кореспондує позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеній в постанові від 20.01.2021 року по справі №311/2865/13-а.

У трудовій книжці ОСОБА_1 НОМЕР_3 містяться наступні записи щодо спірних періодів:

- 09.03.2000 позивач прийнята на Ш/У Курахівське в/о «Селидіввугілля» машиністом козлового крану 4 розряду на дільницю технологічного комплексу поверхні № 3 та направлена на шахту «Гірник»,

- 12.07.2000 звільнена за ст.40 КЗпП України,

- 13.07.2000 прийнята машиністом козлового крану 4 розряду на Шахту «Курахівську»,

- 15.03.2002 звільнена з шахти «Курахівська».

Записи в трудовій книжці позивача виконані без перекреслень, виправлень, чітким правописом, у чіткій послідовності та відповідності дати, номеру запису з посиланням на відповідний наказ, на підставі якого внесено відповідний запис, і завірені печаткою роботодавця, тобто здійснені відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 № 58.

При цьому, доказів, які б спростовували факт роботи позивача повний робочий день у шкідливих умовах праці та інших доказів, які підтверджували б не виконання позивачем роботи за зазначеними професіями у спірні періоди до суду не надано.

Окрім того, матеріали справи містять довідку про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній від 01.02.2022 року №55, виданої Відокремленим підрозділом «Шахти «Курахівська» ДП «Селидіввугілля», яка містить запис про те, що ОСОБА_1 працювала повний робочий день на шахті «Курахівська» (шахта «Гірник») і за періоди з 09.03.2000 по 12.07.2000, з 13.07.2000 по 15.03.2002 виконувала «Гірничі роботи», «Відкриті гірничі роботи та роботи на поверхні» за професією машиніст козлового крану, що передбачена Списком №2, розділу 1 підрозділу 1 код КП 2010100а-13790.

Водночас, підрозділом 1 розділу 1 Списку № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників з шкідливими та важкими умовами праці, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 1994 року № 162, визначено посаду машиністи кранів (кранівники) за кодом підстави: 2010100а-13790.

Довідка від 01.02.2022 року №56, видана Відокремленим підрозділом «Шахти «Курахівська» ДП «Селидіввугілля» містить інформацію щодо реорганізації Шахти «Гірник» та шахти «Курахівська».

Матеріали справи містять також Витяг з Наказу «Про підсумки атестації робочих місць за умовами праці» №369к від 01.10.1994 (по ш. «Гірник») №60 від 01.08.2000 ДП «Селидіввугілля» ВП Шахта «Курахівська», якою підтверджено право на пільгову пенсію за Списком №2, розділу 1 підрозділу 1 код КП 2010100а-13790 ОСОБА_1 за професією машиніст кранів (кранівник).

Проаналізувавши записи трудової книжки та довідки, надані позивачем, якими посвідчено спірний період роботи позивача, суд встановив, що вони містять відомості щодо назви професії, що належить до Списку №2, а тому записів, наявних в трудовій книжці достатньо для зарахування такого спірного стажу позивача до пільгового за списком №2.

Таким чином, період роботи позивача з 09.03.2000 року по 12.07.2000 року та з 13.07.2000 року та з 15.03.2002 року на Шахті Курахівська Шахта Гірник має бути зарахований до пільгового стажу за Списком № 2.

Щодо не зарахування відповідачем до пільгового стажу періоду роботи позивача на ТОВ ЦЗФ Курахівська з 26.07.2013 року по 30.09.2021 року, суд зазначає наступне.

У трудовій книжці ОСОБА_1 НОМЕР_3 містяться наступні записи щодо спірних періодів:

- 26.07.2013 позивач прийнята машиністом крану (кранівником) 4 розряду основного виробництва у Товариство з обмеженою відповідальністю «Центральна збагачувальна фабрика «Курахівська»,

- 03.01.2017 переведена машиністом установок збагачення та брикетування 3 розряду дільниці з очищення мулонакопичувача,

- 25.01.2017 переведена машиністом козлового крану (кранівником) дільниці збагачення,

- 01.11.2018 переведена машиністом козлового крану (кранівником) дільниці основного виробництва,

- 15.10.2020 ТОВ «ЦЗФ» «Курахівська» перейменована в ТОВ «ДТЕК Курахівська ЦЗФ».

Протягом роботи позивача у спірних періодах чинними були Постанова Кабінету Міністрів України від 16 січня 2003 року № 36 «Про затвердження списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах» та Постанова Кабінету Міністрів України від 24 червня 2016 року № 461 «Про затвердження списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах» відповідно до якої посада позивача «машиністи кранів (кранівники)» віднесена до пільгових посад за Списком №2.

В матеріалах справи є наявною довідка «Про підтвердження трудового стажу, при призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю трудової книжки або відповідних записів у ній» від 08.11.2021 року №762-11, видана Товариством з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Курахівська ЦЗФ», в якій міститься інформація аналогічна тій, яка викладена у трудовій книжці ОСОБА_1 НОМЕР_3 . Означена довідка також містить інформацію про проведення атестації робочих місць, інформацію щодо реорганізації підприємства.

Окрім того, матеріали справи містять накази по підприємству «Про підсумки атестації робочих місць за умовами праці» від 30.05.2013 №168/1, від 01.10.2013 №294, від 05.06.2013 №177/1, 01.06.2014 №107/2, 30.12.2015 №349, від 29.05.2018 №106/1, 28.05.2019 №113/1. Відповідно до переліку робочих місць, професій і посад по яких підтверджено право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком №2 зазначено посаду «машиніст кранів (кранівник)».

При цьому, суд вважає безпідставними та необґрунтованими твердження відповідача-2, відносного того, що довідка від 08.11.2021 року №762 не відповідає додатку №5 Постанови №637, оскільки такі відомості вже зазначені у трудовій книжці позивача.

Доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці щодо періодів роботи позивача відповідачем суду не надано, а тому їх безпідставно не взято до уваги відповідачем 2 при обрахуванні стажу роботи, необхідного для призначення пенсії.

Суд зазначає, що не зарахування спірних періодів роботи позивача до пільгового стажу суперечитиме принципу правової визначеності, оскільки в п.3.1 Рішення Конституційного Суду України (Справа №1-25/2010 від 29 червня 2010 року) зазначено, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Суд зазначає, що позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірних періодів роботи, та ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження її трудового стажу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 Справа № 275/615/17 (К/9901/768/17).

Окрім того, суд звертає увагу, по-перше на те, що основним документом, що підтверджує стаж є трудова книжка, яка у даному випадку містила відповідні записи.

По-друге, відповідно до абз. 4 п. 3.3 розділу 4 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою ПФУ від 25.11.2005 №22-1, орган, що призначає пенсію, надає допомогу особам щодо одержання відсутніх документів для призначення пенсії.

Згідно із п. 1, 2 ч. 1 ст. 64 Закону №1058, територіальні органи Пенсійного фонду України мають право отримувати безоплатно від органів державної влади, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та господарювання і від фізичних осіб - підприємців відомості, пов`язані з нарахуванням, обчисленням та сплатою страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для виконання ними функцій, передбачених цим Законом та іншими законами України; проводити планові та позапланові перевірки у порядку, передбаченому законом.

Доказів надсилання відповідачами, зокрема відповідачем 2, відповідних запитів з проханням надати уточнюючі довідки які відповідали б вимогам додатку №5 Постанови №637, суду не надано.

Суд зазначає, що одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону).

У пунктах 70-71 рішення по справі «Рисовський проти України» (заява №29979/04) Європейський Суд з прав людини, зазначив, що принцип «належного урядування» передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії», заява № 55555/08, пункт 74, «Тошкуце та інші проти Румунії», заява № 36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини», пункт 128, та «Беєлер проти Італії», пункт 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі», заява № 10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само).

З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії», пункту 74).

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», пункт 58, «Ґаші проти Хорватії», пункт 40, «Трґо проти Хорватії», пункт 67).

З огляду на принцип «належного урядування», відповідач 2 як державний орган повинен був діяти вчасно та у належний і послідовний спосіб, аби гарантувати повне відновлення порушених прав позивача.

З огляду на викладене, відповідач 2 протиправно не зарахував до пільгового стажу позивача за Списком №2 період її роботи на ТОВ ЦЗФ Курахівська з 26.07.2013 року по 30.09.2021 року.

Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування у спорі покладається на відповідача суб`єкта владних повноважень, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідач не надав жодного доказу на підтвердження того, що він при прийнятті рішення про відмову в призначенні позивачу пенсії діяв обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно, тобто с забезпеченням усіх прав особи. Рішення не є пропорційним, з огляду на те що воно порушує баланс між несприятливими наслідками для реалізації конституційного права позивача на соціальний захист (ст.46 Конституції України) і цілями на які, врешті, спрямоване це рішення.

Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В справі «East/West Alliance Limited» проти України" (N 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією "небезпідставної скарги" та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polanda N 30210/96).

Згідно з приписами частини першої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Фактично суд зв`язаний предметом і розміром заявлених особою вимог, проте може вийти за межі вимог адміністративного позову у випадках, якщо обраний позивачем спосіб захисту є недостатнім для повного захисту його прав, свобод та інтересів або якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Вихід за межі позовних вимог можливий у випадку помилкового обрання особою неналежного способу захисту порушеного права, у цьому випадку можливо на підставі частини другої статті 9 КАС України вийти за межі позовних вимог та застосувати той спосіб захисту порушеного права позивача, який відповідає фактичним обставинам справи і відновлює порушене право особи. Фактично, необхідною передумовою застосування частини другої статті 9 КАС України є саме порушення прав позивача та необхідність захисту порушеного права шляхом його відновлення.

Таким чином суд вважає за необхідне, застосовуючи частину другої статті 9 КАС України, вийти за межі позовних вимог та задовольнити позовні вимоги шляхом визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 23.11.2021 року №18 про відмову позивачу в призначенні пенсії, відповідно до п.2 ч.2 ст.114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії від 18.11.2021 року та зарахувати до страхового стажу періоди роботи: з 24.10.1987 по 08.06.1992 у радгоспі «Мічуринець», з 22.02.1994 року по 17.07.1996 року в УМТЗ Селидівського в/о по видобутку вугілля, період отримання допомоги по безробіттю з 05.11.1993 по 20.02.1994 та з 11.11.2008 по 10.03.2009, до пільгового стажу за списком №2 періоди роботи: з 09.03.2000 року по 12.07.2000 року та з 13.07.2000 року по 15.03.2002 року на Шахті Курахівська Шахта Гірник, з 26.07.2013 року по 30.09.2021 року на ТОВ ЦЗФ Курахівська.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню частково.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрат, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Частиною 8 статті 139 КАС України визначено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Таким чином, судовий збір у розмірі 992,40 грн. підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 5-10, 72-90, 139, 242-246, 205, 250, 255, 257-262, 293-295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 23.11.2021 року №18 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії, відповідно до п.2 ч.2 ст.114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (, юридична адреса: 84122, Донецька область, м.Слов`янськ, пл.Соборна, буд.3) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) про призначення пенсії від 18.11.2021 року та зарахувати до страхового стажу періоди роботи: з 24.10.1987 по 08.06.1992 у радгоспі Мічуринець, з 22.02.1994 року по 17.07.1996 року в УМТЗ Селидівського в/о по видобутку вугілля, період отримання допомоги по безробіттю з 05.11.1993 по 20.02.1994 та з 11.11.2008 по 10.03.2009, до пільгового стажу за списком №2 періоди роботи: з 09.03.2000 року по 12.07.2000 року та з 13.07.2000 року по 15.03.2002 року на Шахті Курахівська Шахта Гірник, з 26.07.2013 року по 30.09.2021 року на ТОВ ЦЗФ Курахівська.

В іншій частині задоволення позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (, юридична адреса: 84122, Донецька область, м.Слов`янськ, пл.Соборна, буд.3) судовий збір у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві гривні) 40 копійок на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ).

Рішення складено у повному обсязі та підписано 24 жовтня 2022 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя П.В. Кочанова