Справа № 460/901/22
Суддя: Запотічний Ігор Ігорович
Дата ухвалення: 2022-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2022 рокуЛьвівСправа № 460/901/22 пров. № А/857/10347/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Запотічного І.І.,

суддів: Глушка І.В., Довгої О.І.,

при секретарі судового засідання: Пославському Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25 травня 2022 року (суддя Дуляницька С.М., ухвалене в м. Рівне о 12:22, повний текст складено 02.06.2022) у справі № 460/901/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Рівненській області про зміну формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась в суд з адміністративним позовом до Управління Держпраці у Рівненській області (далі - відповідач), в якому просила: в наказі Управління Держпраці у Рівненській області від 09.12.2021 №157-к/тр Про припинення державної служби ОСОБА_1 змінити причини звільнення на за власним бажанням, ч.3 ст. 38 КЗпП України на підставі заяви від 29.11.2021 та доповнення від 01.12.2021 та зобов`язати Управління Держпраці у Рівненській області внести відповідні зміни до трудової книжки; зобов`язати Управління Держпраці у Рівненській області виплатити вихідну допомогу згідно ст. 44 КЗпП України.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 25 травня 2022 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, його оскаржив позивач- ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу до Восьмого апеляційного адміністративного суду, в якій покликаючись на неповне з`ясування обставин справи, на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги, зокрема, зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про те, що вона скористалася правом на відпустку відповідно до поданої заяви від 01 грудня 2020 року. Вважає, що суд першої інстанції не врахував, що відповідачем, в супереч вимогам ч. 2 ст. 77 КАС України, не надано жодних доказів в підтвердження дотримання графіків відпусток відносно неї за період 2019-2021 років, не надано доказів про повідомлення її про включення в графік відпусток в 2020 та 2021 роках. Також вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків, що невчасна виплата позивачці заробітної плати за період відпустки була здійснена з її відома та згоди. Зазначає, що вона не знала і не давала згоду, щоб протягом півтора місяці не виплачували заробітну плату за період відпустки. Вважає, що висновки суду про те, що вказана обставина не є безумовною підставою для звільнення на підставі ч. З ст. 38 КЗпПП України, не ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, явки уповноважених представників не забезпечили, що відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України не перешкоджає розгляду справи без їхньої участі.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 , позивач з 10.01.2018 обіймала посаду головного спеціаліста з питань запобігання та виявлення корупції.

Згідно табелів обліку використання робочого часу, копій листків непрацездатності позивач: в грудні 2020 року відпрацювала 0 днів, тимчасова непрацездатність (далі т/н) 24 дні; січень 2021 відпрацьовано 0 днів, т/н 28 днів; лютий 2021 - відпрацьовано 0 днів, відпустка 28 днів; березень 2021 - відпрацьовано 0 днів, відпустка - 30 днів; квітень 2021 - відпрацьовано 0 днів, відпустка 15 днів, т/н 15 днів; травень 2021 - відпрацьовано 0 днів, т/н 28 днів; червень 2021 - відпрацьовано 0 днів, т/н 30 днів; липень 2021 - відпрацьовано 0 днів, відпустка 4 дні, т/н 27 днів; серпень 2021 - відпрацьовано 0 днів, відпустка 3 дні, т/н 28 днів; вересень 2021 - відпрацьовано 0 днів, відпустка 2 дні, т/н 29 днів; жовтень 2021 - відпрацьовано 0 днів, т/н 31 день; листопад 2021 - відпрацьовано 0 днів, т/н 30 днів; грудень 2021 - відпрацьовано 0 днів, відпустка 3 дні, т/н 7 днів.

Як вбачається з матеріалів справи, 29.11.2021 позивач направила відповідачу заяву, в якій зазначила про відкликання заяви від 22.01.2021, та просила звільнити із займаної посади з 06.12.2021 відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України із виплатою вихідної допомоги. При цьому в заяві вказала на порушення відповідачем законодавства про працю: незаконним відстороненням позивача від роботи на підставі наказу № 111-к/тм від 02.10.2019, несвоєчасною виплатою заробітної плати за період відпустки з 01.02.2021 (виплачено 17.02.2021, що є порушенням ч. 1 ст. 24 Закону України Про оплату праці, ч. 1 ст. 21 Закону України Про відпустки та умов Колективного договору Управління на 2020-2024 роки); невиконанням законодавства про відпустки, а саме не надання відпустки у визначений час.

Також, 01.12.2021 позивач подала доповнення до заяви від 29.11.2021, в якому просила абзац 2 заяви від 29.11.2021 змінити та звільнити із займаної посади під час відпустки 03.12.2021 відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України із виплатою вихідної допомоги та компенсацією невикористаних днів відпустки.

Наказом від 09.12.2021 № 157-к/тр Про припинення державної служби ОСОБА_1 позивача звільнено з посади головного спеціаліста з питань запобігання та виявлення корупції з 11.12.2021 у зв`язку з нез`явленням державного службовця на службу протягом більш 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності, частина друга ст. 87 Закону України Про державну службу.

Вважаючи підстави для звільнення, зазначені в наказі про звільнення, незаконними, позивач звернулась в суд з даним адміністративним позовом.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, її проходження, припинення, визначенні Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015р. №889-VIII (далі - Закон №889-VIII) частини 1 статті 3 якого передбачено, що цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Пунктом 4 ч.1 ст.83 Закону №889-VIII, визначені підстави для припинення державної служби, зокрема державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення може бути нез`явлення державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд або більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності (без урахування часу відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами), якщо законом не встановлено більш тривалий строк збереження місця роботи (посади) у разі певного захворювання за державним службовцем, який втратив працездатність під час виконання посадових обов`язків, посада зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності (ч.2 статті 87 Закону №889-VIII).

Проаналізувавши вказані положення законодавства суд першої інстанції зробив вірний висновок, що частиною другою статті 87 Закону №889-VIII передбачено дві підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, а саме: перша - нез`явлення державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд внаслідок тимчасової непрацездатності; друга - нез`явлення державного службовця на службу більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності.

Як вже було зазначено, позивача звільнено з державної служби, за частиною другою статті 87 Закону України Про державну службу, у зв`язку з нез`явленням на службу протягом більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності.

Пунктом 1.1 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України №455 від 13 листопада 2001 року передбачено, що , тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності.

В матеріалах справи наявні листки непрацездатності позивача та табелі обліку використання робочого часу, якими підтверджується обставина нез`явлення позивача на службу протягом більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності, у зв`язку із чим вбачається наявність підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення у відповідності до частини 2 статті 87 Закону №889-VIII.

Щодо доводів позивача про те, що її заява від 29.11.2021 з доповненнями від 01.12.2021 не були враховані відповідачем під час звільнення, суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідно до частини 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Як вірно зазначив суд першої інстанції ОСОБА_1 , як невиконання відповідачем законодавства про працю зазначає про : (1) незаконне відсторонення позивача від роботи на підставі наказу № 111-к/тм від 02.10.2019, (2) несвоєчасна виплата заробітної плати за період відпустки з 01.02.2021, (3) невиконання законодавства про відпустки.

Щодо відсторонення ОСОБА_1 від роботи на підставі наказу № 111-к/тм від 02.10.2019, суд першої інстанції вірно зазначив, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 08.01.2020 у справі № 460/3100/19 з врахуванням постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.05.2020, визнано протиправним та скасовано п. 4 наказу Управління Держпраці у Рівненській області від 2 жовтня 2019 року № 111-к/тм "Про відкриття дисциплінарного провадження та відсторонення ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків", зобов`язано Управління Держпраці у Рівненській області оформити листки тимчасової непрацездатності, видані ОСОБА_1 у період з 2 жовтня 2019 року по 8 січня 2020 року, для призначення останній матеріального забезпечення по тимчасовій непрацездатності; зобов`язано Управління Держпраці у Рівненській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату за час відсторонення від виконання посадових обов`язків з 2 жовтня 2019 року по 8 січня 2020 року з урахуванням періодів тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 за час відсторонення.

Суд першої інстанції вірно встановив, що на виконання вказаних судових рішень позивачу було оформлено листки тимчасової непрацездатності, нараховано та виплачено присуджені кошти.

Відтак вірним є висновок суду першої інстанції, що права позивача станом на подання заяви від 29.11.2021 роботодавцем відновлені, а відтак, відсутні підстави стверджувати, що роботодавець не виконує законодавство про працю.

Щодо тверджень позивача про несвоєчасну виплату заробітної плати за період відпустки з 01.02.2021 слід зазначити, що 22.01.2021 позивач подала заяву про надання невикористаної щорічної основної та додаткової відпустки з 01.02.2021, в якій зазначила, що відповідно до п. 2 ст. 7 Конвенції про оплачувані відпустки від 24.06.1970 № 132, ратифікованої Законом України від 29.05.2001, не матиме претензій щодо невиплати відпускних та грошової допомоги за три дні до початку відпустки.

Орім того, відповідач з цього приводу вказує, що загальна сума, що підлягала виплаті, становила понад 30000 грн., фінансування Управління Держпраці у Рівненській області відбувається за рахунок асигнувань державного бюджету. На момент написання заяви позивачем в Управлінні були відсутні асигнування за визначеним кодом програмної класифікації видатків. З метою виконання обов`язку з нарахування позивачу належних виплат, Управлінням здійснено бюджетний запит, а нарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача проведено одразу, як вищевказані кошти надійшли на рахунок Управління.

Зважаючи на вказане, та враховуючи, що невчасна виплата позивачу заробітної плати за період відпустки була здійснена з її відома та згоди, суд першої інстанції вірно зазначив, що не вважає вказану обставину як безумовну підставу для звільнення на підставі частини 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України.

З приводу покликань позивача на невиконання законодавства про відпустки слід зазначити, що відповідно до ст. 59 Закону України Про державну службу, щорічні відпустки надаються державним службовцям у порядку та на умовах, визначених законодавством про працю. Стаття 79 Кодексу законів про працю України передбачає, що черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються роботодавцем за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку. Відповідно до ст. 10 Закону України Про відпустки, щорічні відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються: 1) особам віком до вісімнадцяти років; 2) особам з інвалідністю; 3) жінкам перед відпусткою у зв`язку з вагітністю та пологами або після неї; 4) жінкам, які мають двох і більше дітей віком до 15 років або дитину з інвалідністю; 5) одинокій матері (батьку), які виховують дитину без батька (матері); опікунам, піклувальникам або іншим самотнім особам, які фактично виховують одного або більше дітей віком до 15 років за відсутності батьків; 6) дружинам (чоловікам) військовослужбовців; 7) ветеранам праці та особам, які мають особливі трудові заслуги перед Батьківщиною; 8) ветеранам війни, особам, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, а також членам сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членам сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України; 9) батькам - вихователям дитячих будинків сімейного типу; 10) в інших випадках, передбачених законодавством, колективним або трудовим договором.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості покликання відповідача на те, що позивач права на першочергове обрання часу для щорічної відпустки не мала. При складанні графіків відпусток враховувалися інтереси виробництва.

Також слід зазначити, що не зважаючи на те, що заява позивача не була врахована при складанні графіку відпусток, правом на відпустку позивач користувалася відповідно до поданих нею заяв, відпустки позивачу надавалися з тієї дати, про яку позивач просила у заяві про надання відпустки (як приклад, заява від 22.01.2021 відпустка з 01.02.2021).

Тому судом першої інстанції вірно відхилено вказане твердження позивача як безумовну підставу для звільнення на підставі частини 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України.

Окрім цього слід зазначити, що наявність таких підстав припинення державної служби, як: у зв`язку із нез`явленням державного службовця на службу більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності, обумовлена тим, що тривала відсутність державного службовця у випадку тимчасової непрацездатності негативно впливає на функціонування державного органу, де особа проходить державну службу. Так, як зазначає відповідач у відзиві, та вказала представник відповідача в судовому засіданні, посадовою інструкцією головного спеціаліста з питань запобігання та виявлення корупції не передбачено можливість взаємозаміни на час відсутності основного працівника, передбачено лише виконання обов`язків іншим працівником. Тривала відсутність позивача на роботі призвела до того, що працівники відповідача не мали можливості отримати кваліфіковану допомогу та консультації при заповненні щорічних декларацій про майновий стан та доходи, що мало наслідком наявність помилок при заповненні працівниками декларацій та відповідні наслідки допущення таких помилок.

Відтак колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що порушень норм Закону України "Про державну службу" при припиненні державної служби позивача не встановлено, натомість звільнення позивача з займаної посади здійснено відповідачем на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, за наявності підстави, передбаченої частиною другою статті 87 Закону України "Про державну службу".

Тому відсутні підстави вважати оскаржуваний наказ протиправним, як і відсутні підстави для зміни причин звільнення позивача з займаної посади та зобов`язання Управління Держпраці у Рівненській області внести відповідні зміни до трудової книжки, відтак в задоволенні позовних вимог в цій частині вірно відмовлено судом першої інстанції.

Позовні вимоги про зобов`язання виплатити вихідну допомогу згідно ст. 44 Кодексу законів про працю України, є похідними від позовних вимог про зміну причин звільнення, відтак з огляду на встановлену в ході розгляду даної справи правомірність причин звільнення на підставі наказу від 09.12.2021 № 157-к/тр, тому відсутні підстави для задоволення позову також в цій частині позовних вимог.

Враховуючи все наведене вище, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду з наведених вище мотивів, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

За правилами статті 139 КАС України, судом не вирішується питання про розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25 травня 2022 року у справі № 460/901/22 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. І. Запотічний
судді І. В. Глушко
О. І. Довга
Повне судове рішення складено 21.10.2022