Справа № 260/554/21
Суддя: Іванчулинець Д.В.
Дата ухвалення: 2022-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

24 жовтня 2022 рокум. Ужгород№ 260/554/21

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Іванчулинця Д.В., вирішуючи клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та про закриття провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Закарпатської обласної прокуратури (вул. Коцюбинського, буд. 2а, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, ) про відшкодування матеріальної шкоди у вигляді неотриманої частини заробітної плати, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Закарпатської обласної прокуратури (далі відповідач), яким просить суд:

1) прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі;

2) здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін;

3) стягнути з Держави України в особі Закарпатської обласної прокуратури () на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 , матеріальну шкоду у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу, визначеного за ч. З ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з липня 2015 року по березень 2020 року включно у сумі 1 411 045,8 (один мільйон чотириста одинадцять тисяч сорок п`ять) грн. 80 коп.;

4) на підставі п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», просив звільнити його від сплати судового збору (а.с.1-19).

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

В період із квітня 2003 року по серпень 2020 року позивач безперервно працював в органах прокуратури Закарпатської області. Наказом виконувача обов`язків прокурора Закарпатської області Дем`янчука І.І., від 18.08.2020 №351к, ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) із 20.08.2020р. звільнено з посади заступника начальника відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, що поширює свою діяльність на Закарпатську область, прокуратури Закарпатської області та з органів прокуратури Закарпатської області із посиланням на п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

Згідно положень Закону України від 19.09.2019р. № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», наказу Генерального прокурора від 03.09.2020 № 410 «Про окремі питання забезпечення початку роботи обласних прокуратур» та наказу Генерального прокурора від 08.09.2020 № 414 «Про день початку роботи обласних прокуратур» з 11 вересня 2020 року припинено функціонування прокуратури Закарпатської області та розпочала роботу Закарпатська обласна прокуратура.

Починаючи з 01 липня 2015 року заробітна плата прокурорів повинна регулюватися виключно ст. 81 Закону України «Про прокуратуру». Однак, з липня 2015 року по вересень 2020 року заробітна плата прокурорів регулювалася постановами Кабінету Міністрів України, тобто підзаконними нормативними правовими актами, що суперечить нормам Конституції України, Закону України «Про прокуратуру» та нормам міжнародного права.

Так, частиною третьою статті 152 Конституції України визначено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Позивач у позові звертає увагу суду, що в Україні на момент звернення ОСОБА_1 до суду з відповідним позовом відсутні норми, які напряму регулювали б порядок відшкодування шкоди, завданої неконституційними актами. Тому позивач у позові наголошує, що у даному випадку норми Конституції України повинні застосовуватись, як норми прямої дії.

Відповідно до змісту частини другої статті 81 Закону України «Про прокуратуру» заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок.

В період з 26.10.2014 до 31.12.2016 (з 01.01.2017 вже діяла нова редакція статті з урахуванням Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII від 06.12.2016) частина третя статті 81 Закону України «Про прокуратуру» встановлювала, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат. Згідно пункту 1 частини четвертої статті 81 Закону України «Про прокуратуру» посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом: прокурора регіональної прокуратури 1.2. Відповідно до вимог п. 9 ч. 4 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом: керівника підрозділу регіональної прокуратури 1,27.

З 01 січня 2017 року до 24 вересня 2019 року (з 25.09.2019 вже діяла нова редакція статті з урахуванням Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 113-ІХ від 19.09.2019) частиною третьою статті 81 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 01.01.2017 становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Пункт 1 частини четвертої статті 81 вказаного Закону встановлював, що посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом: прокурора регіональної прокуратури 1.2. Відповідно до п. 9 ч. 4 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом: керівника підрозділу регіональної прокуратури 1,27. У відповідності до вимог п. 10 ч. 4 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом: заступника керівника підрозділу регіональної прокуратури 1,17.

З 25 вересня 2019 року абзац перший частини третьої статті 81 Закону України «Про прокуратуру» мав наступний зміст: «Посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року». Пункт 1 частини четвертої статті 81 зазначеного Закону передбачав, що посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора окружної прокуратури з коефіцієнтом: прокурора обласної прокуратури 1.2. А також, відповідно до п. 10 ч. 4 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом: заступника керівника підрозділу регіональної прокуратури 1,17.

Згідно змісту ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», встановлено у 2015 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 1218 гривень, з 1 вересня - 1378 гривень. Згідно змісту ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», встановлено у 2016 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 2 січня - 1378 гривень, з 1 травня - 1450 гривень, з 1 грудня - 1600 гривень. Згідно змісту ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», встановлено у 2017 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2017 року - 1600 гривень. Згідно змісту ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік», встановлено у 2018 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2018 року - 1762 гривні. Згідно змісту ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», встановлено у 2019 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: працездатних осіб: з 1 січня 2019 року - 1921 гривня. Згідно змісту ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», встановлено у 2020 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2020 року - 2102 гривні.

З урахуванням посад, які обіймав позивач з липня 2015 року по час звернення до суду та відповіді Закарпатської обласної прокуратури за № 27-62 вих 21 від 28.01.2021р. про розміри посадових окладів, а також нарахування заробітної плати, позивачем встановлено різницю між фактично нарахованим окладом та тим, який повинен бути виплачений.

Таким чином, з липня 2015 року по березень 2020 року різниця між фактично нарахованим посадовим окладом та посадовим окладом, який повинен бути нараховано позивачу, відповідно до вимог зазначеного закону становить (107 894,08 + 263 052,16 + 305 457,60 + 285 190,56 + 337 465,04 + 111 986,36) 1 411 045,80 грн..

З огляду на викладене, позивач вважає, що діями та рішенням держави Україна було порушено його право власності (правомірні очікування позивача на отримання заробітної плати у повному розмірі, гарантованої ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» за період роботи у органах прокуратури, не були реалізовані державною Україна), чим завдано майнову шкоду ОСОБА_1 актом, що визнаний неконституційним. У зв`язку з чим, останній і звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою судді Закарпатського окружного адміністративного суду було прийнято вищевказану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження, якою розгляд справи постановлено провести за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та (або) викликом учасників справи (а.с.55, 56).

У подальшому на адресу суду від представника відповідача надійшли заява з клопотанням про розгляд даної справи за правилами загального позовного провадження (а.с.60, 61).

Заява обґрунтована тим, що позивач просить стягнути з Держави України матеріальну шкоду у вигляді неотриманої частини заробітної плати в загальній сумі 1411045,80 грн.. Згідно статті 50 Закону України «Про запобігання корупції» визначено, що службовими особами, які займають відповідальне становище та особливо відповідальне становище, у тому числі є прокурори. Розгляд даної справи призначено у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін, в свою чергу розгляд в такому провадженні звужує права сторін, оскільки такий порядок розгляду зводиться лише до подання відзиву на позов та заперечень на відзив, що може завадити суду об`єктивно та ґрунтовно дослідити всі обставини справи та винести законне і справедливе рішення, тоді як існує необхідність встановити, який саме характер має обраний позивачем спосіб захисту його права.

Розглянувши клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, судом встановлено наступне.

У відповідності до пункту 20 частини першої статті 4 КАС України, адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.

Згідно з частиною 4 статті 12 КАС України виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах:

1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом;

2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;

4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років";

6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.

Пунктом 10 частини 6 статті 12 КАС України передбачено, що для цілей цього Кодексу справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Частиною 5 статті 262 КАС України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

При цьому, згідно з пунктом 2 частиною 6 статті 262 КАС України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

З урахуванням предмету спору та тієї обставини, що відповідно до вимог статті 47 КАС України сторони не позбавлені права подати будь-які письмові пояснення та докази в підтвердження власної позиції, підстав для розгляду справи у порядку загального позовного провадження з проведенням судового засідання суд не вбачає.

Відтак, суд приходить висновку, що у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд даної справи за правилами загального позовного провадження слід відмовити.

Також представником відповідача подано до суду клопотання про закриття провадження у даній адміністративній справі (а.с.66-68).

Клопотання про закриття провадження обґрунтоване наступним.

Позивач звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом щодо відшкодування матеріальної шкоди у вигляді не отриманої частини заробітної плати, однак дану справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, оскільки у даному провадженні ОСОБА_1 не оскаржує ні дії, ні рішення суб`єкта владних повноважень, що виключає можливість розгляду самостійної вимоги про відшкодування шкоди за правилами адміністративного судочинства. Оскільки відшкодування шкоди є мірою цивільно-правової відповідальності, то спірні правовідносини не стосується захисту прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин, а тому позов підлягає розгляду саме за правилами цивільного судочинства. Враховуючи вищенаведене, відповідач просив провадження у справі №260/554/21 закрити на підставі п. 2 ч. 2 ст. 183 та п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України.

Розглянувши клопотання про закриття провадження у даній справі, судом встановлено наступне.

Суд зазначає, що у клопотанні відповідач не спростував твердження та аргумент позивача стосовно юрисдикції Закарпатського окружного адміністративного суду щодо розгляду вказаної справи, а також невірного обрання позивачем способу захисту щодо відшкодування шкоди з огляду на наступне.

Так, стаття 13 Конвенції гарантує "ефективний спосіб правового захисту у відповідному національному органі" кожному, чиї права і свободи, що викладені в Конвенції, було порушено. Це одне і ключових положень, що лежить в основі системи захисту прав людини, поряд з вимогами статті 1 про зобов`язання поважати права людини і статті 46 про виконання рішень Європейського суду з прав людини.

ЄСПЛ визначає ефективність засобу правового захисту в тому випадку, що він здатний не допустити продовження передбачуваного порушення права і забезпечити адекватну компенсацію за будь-яке порушення, що вже відбулося (див.: Андрасік та інші проти Словаччини, заява № 57984/00 та інші, рішення про прийнятність від 22 жовтня 2002 року ).

Рішенням Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26 березня 2020 року у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві иа перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VIІ від 14 жовтня 2014 року зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

Частина 3 статті 152 Конституції України визначає, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

В частині третій статті 152 Основного Закону є пряме посилання на спеціальний закон, а тому відшкодування шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, не може здійснюватися в іншому, аніж у встановленому законом порядку. В той же час, закон, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, на даний час не прийнятий.

В Україні діє норма ст. 1175 Цивільного кодексу України, яка гарантує право особи на відшкодування шкоди, завданої в результаті прийняття органом влади нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований.

Конституційний Суд України є органом конституційної юрисдикції, який забезпечує верховенство Конституції України, вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених Конституцією України випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до Конституції України (ст. 1 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13 липня 2017 року №2136-VIII).

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 89 Закону України «Про Конституційний Суд України», рішення Суду містить резолютивну частину із зазначенням: а) акта (його окремих положень), що його Суд визнав конституційним чи неконституційним, - у справі щодо конституційності акта (його окремих положень); б) офіційного тлумачення положення Конституції України, щодо якою було подано конституційне подання, - у справі щодо офіційного тлумачення Конституції України; в) того, що рішення Суду є обов`язковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено; г) джерела, в якому рішення Суду мас бути опубліковано.

Виходячи із статусу Конституційного Суду України та його повноважень, Конституційний Суд України не наділений повноваженнями щодо визнання незаконними і скасування нормативно-правових актів.

За таких обставин стаття 1175 Цивільного кодексу України не може поширюватися на правовідносини щодо відшкодування шкоди завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, оскільки зазначена норма Цивільного кодексу України регулює правовідносини щодо відшкодування шкоди, завданої нормативно-правовим актом, що був визнаний незаконним і скасований.

Виходячи з аналізу законодавства, які визначають право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (дане право закріплене у ст.56 Конституції України і воно не є тотожним до права, закріпленого у ч. 3 ст. 152 Конституції України), а тому можна дійти висновку, що відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевою самоврядування у сфері нормотворчої діяльності, яке визначене ст. 1175 Цивільного кодексу України, є розширеним тлумаченням та похідним від права, яке закріплено саме у ст. 56 Конституції України. Крім того, право гарантоване ст. 56 Конституції України знайшло своє відображення у ст. 1173 Цивільного кодексу України (Відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевою самоврядування), ст. 1174 Цивільного кодексу України (Відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевою самоврядування), ст. 1175 Цивільною кодексу України (Відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування у сфері нормотворчої діяльності), ст. 1176 Цивільного кодексу України (Відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду).

В той же час, спеціального закону, який визначав би порядок відшкодування шкоди, право на яке визначене частиною третьою статті 152 Конституції України, на законодавчому рівні у Державі Україні не прийнято, за таких обставин у спірних правовідносинах норми Конституції повинні застосовуватись як норми прямої дії.

Згідно частини другої статті 8 Конституції України, норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Пряма дія норм Конституції України означає, що ці норми застосовуються безпосередньо. Законами України та іншими нормативно-правовими актами можна лише розвивати конституційні норми, а не змінювати їх зміст. Закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються лише у частині, що не суперечить Конституції України (абзац 2 підпункт 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини п`ятої статті 21 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» (справа про завчасне сповіщення про проведення публічних богослужінь, релігійних обрядів, церемоній та процесій) від 08 вересня 2016 року №6-рп/201 6).

Відповідно до вимог частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

За таких обставин, оскільки на законодавчому рівні не визначено чіткого та послідового порядку відшкодування шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, який міг би бути вирішений в порядку цивільного судочинства, і оскільки одним із критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій, а питання матеріального і соціально-побутового забезпечення прокурорів регулюється розділом IX Закону України «Про прокуратуру», що даний спір (спір про відшкодування шкоди, завданої прийняттям неконституційного акта, у вигляді недоплаченої частини заробітної плати, яка мала бути нарахована позивачу, за період коли позивач працював на посаді прокурора, тобто перебував на публічній службі) пов`язаний з проходженням публічної служби і повинен розглядатись за правилами адміністративного судочинства.

Аналогічний висновок був зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 757/70264/17-ц (провадження № 14-360цс18) та від 05 червня 2019 року у справі № 686/23445/17 (провадження 14-162цс14), де предметом спору було стягнення збитків, завданих прийняттям неконституційного акта, у вигляді неотриманої частини заробітної плати та щомісячною грошового утримання, які мали бути нараховані позивачу, коли він працював суддею, тобто перебував на публічній службі, і де суд прийшов до висновку, що спір, який виник між сторонами у справі, стосується проходження позивачем публічної служби, до чого включається і виплата заробітної плати та щомісячного грошовою утримання, а спори, пов`язані з проходженням публічної служби, розглядаються за правилами адміністративного судочинства.

З урахуванням вищенаведеного, аргументи відповідача, наведені у клопотанні, є необґрунтованими і непереконливими, а відтак, заявлене клопотання про закриття провадження у справі не підлягає до задоволення.

Керуючись статями 121, 122, 248, 256 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

1. У задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи у порядку загального позовного провадження - відмовити.

2. У задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження в адміністративній справі № 260/554/21 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СуддяД.В. Іванчулинець