Справа № 280/822/21
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2022-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2022 року Справа № 280/822/21 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Киселя Р.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), в особі представника адвоката Кацюби Максима Володимировича ( АДРЕСА_2 ), до Запорізької обласної прокуратури (вул.Матросова, буд.29-а, м. Запоріжжя, 69005) про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

29.01.2020 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач), в особі представника адвоката Кацюби Максима Володимировича, до Запорізької обласної прокуратури (далі відповідач), в якому позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність Запорізької обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати на користь позивача вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку;

зобов`язати Запорізьку обласну прокуратуру нарахувати та виплатити на користь позиівача вихідну допомогу при звільненні в розмірі 18592,14 грн;

стягнути із Запорізької обласної прокуратури на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 29.12.2020 року по день фактичного розрахунку з урахуванням середньоденного розміру заробітної плати 885,34 грн;

стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Запорізької обласної прокуратури на користь позивача судовий сбір у розмірі 1816 грн.;

стягнути із Запорізької обласної прокуратури на користь позивача витрати на правову допомогу та інші судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що при звільнені позивача відповідачем не було виплачено вихідну допомогу при звільненні. Позивач вважає, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність відносно нього, а тому наявні підстави для зобов`язання відповідача виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день винесення судом рішення. На підставі вищенаведеного, просить суд задовольнити позовні вимоги повністю.

Автоматизованою системою діловодства суду позов був розподілений для розгляду судді Лазаренку М.С.

Ухвалою суду від 03.02.2021 відкрите спрощене позовне провадження в адміністративній справі, судовий розгляд призначено без виклику сторін.

09.03.2021 від відповідача до суду надійшов відзив на позов. Відповідач позов не визнав та надав суду відзив на позовну заяву, у якому зазначає, що позивача звільнено з посади прокурора та з органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України Про прокуратуру. Ні спеціальними Законами України Про прокуратуру та № 113-ІХ, ні ст. 44 КЗпП України не передбачено виплату вихідної допомоги прокурорам, яких звільнено відповідно до п. 19 розділу II Закону України № 113-ІХ у зв`язку з неуспішним проходженням атестації прокурором, правових підстав для її виплати ОСОБА_2 у Запорізької обласної прокуратури не було. Зауважує, що позивачу при звільненні виплачено всі належні суми, тому підстав для застосування до Запорізької обласної прокуратури відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки по день ухвалення судом рішення, немає. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

30.03.2021 від відповідача до суду надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №280/823/21.

Ухвалою від 19.04.2021, залишеною без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 06.07.2021, провадження у справі було зупинене до набрання законної сили судовим рішенням у справі №280/823/21.

Відповідно до вмотивованого розпорядження керівника апарату суду, 08.06.2022 був здійснений повторний автоматизований розподіл справи №280/822/21, справа розподілена для подальшого розгляду судді Киселю Р.В.

Судом встановлено, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 09.06.2021 у справі №280/823/21 позовну заяву ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними та скасування рішення і наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволено частково.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 15.02.2022 апеляційні скарги Запорізької обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора задоволено: рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 09.06.2021 в адміністративній справі №280/823/21 - скасоване в частині, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено та ухвалено в цій частині нове рішення, яким ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову. В іншій частині рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 09.06.2021 в адміністративній справі №280/823/21 залишене без змін.

Відтак, судове рішення у справі №280/823/21 набрало законної сили.

Ухвалою суду від 09.06.2022 справа прийнята до провадження суддею Киселем Р.В. провадження у справі поновлено. Продовжити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Дослідивши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наступне.

Позивач з 12.01.2017 по 29.12.2020 працював на посаді прокурора Якимівського відділу Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області.

Згідно із наказом № 2491к від 24.12.2020 позивача з 29.12.2020 було звільнено з посади прокурора Якимівського відділу Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області та з органів прокуратури Запорізької області на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України Про прокуратуру.

Судом досліджено: наказ відповідача № 2491к від 24.12.2020, розрахунок при звільненні за грудень 2020 року, трудову книжку позивача НОМЕР_1 та довідку про середньоденну та середньомісячну заробітну плату позивача від 30.12.2020 №21-520вих-20.

При вирішенні спору по суті суд виходить з наступного.

Спірні правовідносини виникли у зв`язку з незгодою позивача з не нарахуванням та не виплатою йому вихідної допомоги при звільненні. Крім цього, у зв`язку з бездіяльністю відповідача щодо не проведення з ним остаточного розрахунку при звільненні позивач вважає, що на його користь підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з дня звільнення по день фактичного розрахунку.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України Про прокуратуру від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно зі статтею 4 Закону № 1697-VII організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону № 1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Так, відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури від 19 вересня 2019 року №113-ІХ (далі - Закон №113-ІХ, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, такого змісту: на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Відповідно до статті 1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) він регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Статтею 40 КЗпП України визначено порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Так, за змістом пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, серед іншого, у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною четвертою статті 40 КЗпП України визначено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

При цьому, Законом №113-ІХ доповнено статтю 40 КЗпП України частиною п`ятою такого змісту: Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

В той же час приписами Закону № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення працівник, є стаття 44 КЗпП України.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначив, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 17 жовтня 2018 року у справі № 823/276/16, від 11 жовтня 2018 року у справі № 823/244/16 та від 08 жовтня 2019 року у справі №823/263/16.

Внесені Законом № 113-ІХ зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

З огляду на наведене, суд висновує, що частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачено виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Зокрема аналогічна правова позиція викладена постановах Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 560/3971/19, від 27 січня 2021 року у справі № 380/1662/20, від 21 січня 2021 року у справі № 260/1890/19, від 18 лютого 2021 року у справі № 640/23379/19, від 25 лютого 2021 року у справі № 640/8451/20, від 17 березня 2021 року у справі № 420/4581/20, від 30 березня 2021 року у справі № 640/25354/19, від 31 березня 2021 року у справі № 320/2449/20, від 15 квітня 2021 року у справі № 440/3166/20, від 27 травня 2021 року у справі № 380/4855/20, від 24 червня 2021 року у справі № 200/5390/20-а, від 22 липня 2021 року у справі № 300/2000/20, від 11 серпня 2021 року у справі № 640/9375/20, від 16 вересня 2021 року у справі №600/690/20-а та від 30 вересня 2021 року у справі № 160/10949/20 і Верховний Суд у цій справ не вбачає підстав відступати від неї.

За наведено правового регулювання, суд приходить до висновку про наявність у позивача права на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку.

Ураховуючи викладене, суд уважає помилковими та такими, що не відповідають усталеній практиці Верховного Суду щодо застосування статті 44 КЗпП України у взаємозв`язку з пунктом 9 частини першої статті 51 Закону України Про прокуратуру доводи відповідача про відсутність у позивача права на отримання вихідної допомоги при звільненні.

На день звільнення позивачу не виплачено вихідну допомогу, передбачену статтею 44 КЗпП України.

За таких обставин суд висновує, що позивач набув права на виплату вихідної допомоги при звільненні у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до статті 44 КЗпП України.

При цьому, відповідач посилається на те, що за юридичним фактом, який зумовив звільнення позивача, є рішення кадрової комісії за результатами проходження ним атестації, а тому є безпідставним застосування до спірних правовідносин положення статті 44 КЗпП України.

У той же час, суд зауважує, що у наказі від 24.12.2020 за №2416к нормативною підставою звільнення позивача зазначено пункт 9 частини першої статті 51 Закону України Про прокуратуру - тобто у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, незважаючи на підставу чи обставини видання наказу.

Щодо розрахунку суми вихідної допомоги суд зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з довідкою Запорізької обласної прокуратури від 30.12.2020 № 21-520вих-20 вбачається, що за жовтень 2020 року позивачу була нарахована заробітна плата за 14 робочих днів 13505,53 грн., та за листопад 2020 року за 9 робочий день 6857,38 грн.

В жовтні та листопаді 2020 року було по 21 робочому дню, відповідно середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді становить 21 робочий день.

Отже, середньоденна заробітна плата позивача складає 885,34 грн., а середньомісячна заробітна плата складає (885,34 грн х 21 робочий день)= 18592,14 грн.

Таким чином, суд приходить до висновку про наявність у позивача права на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку у сумі 18592,14 грн.

Разом з тим, обираючи спосіб захисту порушеного права позивач заявив три позовні вимоги, які стосуються одного й того саме предмета позову (вихідної допомоги): 1. Визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати вихідної допомоги; 2. Зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити вихідну допомогу; 3. Стягнути з відповідача вихідну допомогу.

Суд зазначає, що вимога 2 та вимога 3 щодо вихідної допомоги є взаємовиключними, оскільки, в разі задоволення обох цих вимог, на відповідача безпідставно буде покладений подвійний тягар виплати на користь позивача тої саме суми вихідної допомоги (мало б бути видано два виконавчих листи з одного й того саме предмету виплати на користь позивача суми вихідної допомоги 18592,14 грн).

Оскільки перша вимога позивача заявлена щодо бездіяльності відповідача по нарахуванню та виплаті вихідної допомоги і суд дійшов висновку про обґрунтованість цієї вимоги, то похідною вимогою є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити вихідну допомогу позивачеві. Тобто, саме такий спосіб є належним способом захисту порушеного права позивача, який виключає іншу заявлену позивачем вимогу щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми вихідної допомоги, цифрове значення якої, до того ж, позивачем не визначено у цій вимозі.

Щодо вимог позивача про не проведення з ним остаточного розрахунку при звільненні із органів прокуратури та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з дня звільнення по день фактичного розрахунку суд зазначає таке.

Статтею 116 КЗпП України (в редакції, яка була чинною станом на дату звільнення позивача) на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Аналіз статей 116, 117 КЗпП України, які передбачають обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні, а також те, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку, дають підстави для висновку, що в спірних правовідносинах зазначений строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні навіть ще не розпочався, оскільки відсутній факт остаточного розрахунку з позивачем.

Перед усім такий висновок відповідає висновку Верховного Суду висловленому, зокрема, у справах №802/28/16-а (постанова від 20 червня 2018 року) та №823/761/17 (постанова від 25 липня 2019 року), № 440/2896/19 (постанова від 25 червня 2020 року).

Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що ці вимоги є передчасними, оскільки фактично остаточний розрахунок при звільненні позивача з органів прокуратури з ним відповідач не провів.

За такого правового регулювання та обставин справи суд приходить до висновку про відсутність підстав задоволення вимог позову у цій частині.

Частиною 1 ст. 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

На підставі системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви до суду в розмірі 1816,00 грн.

Таким чином, у зв`язку із частковим задоволенням позову понесені позивачем судові витрати на оплату судового збору в розмірі 908 грн., підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Розподіл інших судових витрат не здійснюється з огляду на відсутність в матеріалах справи доказів, що підтверджують їх понесення позивачем.

Керуючись статтями 139, 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), в особі представника адвоката Кацюби Максима Володимировича ( АДРЕСА_2 ), до Запорізької обласної прокуратури (вул.Матросова, буд.29-а, м. Запоріжжя, 69005) про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Запорізької обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку.

Зобов`язати Запорізьку обласну прокуратуру провести нарахування та виплату на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у розмірі 18592,14 грн (вісімнадцять тисяч п`ятсот дев`яносто дві гривні 14 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Запорізької обласної прокуратури судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 908,00 грн (дев`ятсот вісім гривень 00 коп.).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 21 жовтня 2022 року.

Суддя Р.В. Кисіль