Справа № 420/443/22
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2022-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2022 р.м. ОдесаСправа № 420/443/22

Категорія:111030000 Головуючий в 1 інстанції: Скупінська О.В.

Місце ухвалення: м. Одеса

Дата складання повного тексту:02.06.2022 р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Бітова А.І.

суддів Лук`янчук О.В.

Ступакової І.Г.

у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа розглянута за правилами п.3 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління (далі ГУ) ДПС в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень:

- №0-1502/2015 від 25 жовтня 2018 року на суму 15 399,17 грн.;

- №0-1502/2016 від 25 жовтня 2018 року на суму 34 844,11 грн.;

- №0-1502 від 25 жовтня 2018 року на суму 60 686,40 грн.;

- №002 від 16 травня 2019 року на суму 58 837,36 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що 04 вересня 2015 року ним було припинено підприємницьку діяльність, однак він продовжив володіти об`єктами промисловості на праві власності, отже об`єкти підпадають під п."є" пп.266.2.2 п.266.2 ст. 266 ПК України, а тому будівлі промисловості не є об`єктом оподаткування незалежно від статусу їх власника.

Відповідач позов не визнав, вказуючи, що спірні податкові повідомлення-рішення винесені правомірно, а податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки нараховано позивачу законно з огляду на те, що зазначене нерухоме майно хоча й є будівлями промисловості, проте не перебуває у власності промислових підприємств.

Разом із відзивом представник відповідача звернувся до суду із клопотанням про залишенням позовної заяви без розгляду, вказуючи, що спірні податкові повідомлення-рішення за 2015, 2016 та 2017 роки надсилались позивачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення за трек-номером №374 та вручені особисто позивачу 17 листопада 2018, року а відтак строк звернення до суду з їх оскарження сплив.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2022 року у задоволенні клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду відмовлено. Позов ОСОБА_1 до ГУ ДПС України в Одеській області про скасування податкових повідомлень-рішень в частині оскарження податкових повідомлень-рішень №0-1502/2015 від 25 жовтня 2018 року на суму 15 399,17 грн., №0-1502/2016 від 25 жовтня 2018 року на суму 34 844,11 грн., №0-1502 від 25 жовтня 2018 року на суму 60 686,40 грн. залишено без розгляду.

Таким чином, предметом розгляду даної справи було визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №002 від 16 травня 2019 року на суму 58 837,36 грн.

01 лютого 2022 року до суду (вх.№ЕП/3465/22) від представника ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив у якій позивач зазначає, що у ПК України відсутні норми, які б роз`яснювали визначення "будівлі промисловості" та "промислове підприємство".

Крім того, представник ОСОБА_1 вказував, що будівлі промисловості промислових підприємств, до яких належить позивач, не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, оскільки ПК України не містить обмежень щодо використання чи невикористання таких об`єктів. Просив позовні вимоги задовольнити.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02 червня 2022 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ГУ ДПС України в Одеській області про скасування податкових повідомлень-рішень відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального та з порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також у зв`язку з тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги:

- об`єктом оподаткування є об`єкт нерухомості, а не суб`єкт, як власник такої нерухомості, відтак, при визначені бази оподаткування визначальними ознаками в даному випадку є саме ознаки нерухомості, а не ознаки її власника, тобто, база оподаткування повинна визначатися відповідачем без урахування організаційно-правової форми власника (фізична особа або фізична особа-підприємець) та виду здійснення підприємницької діяльності;

- припинення ОСОБА_1 підприємницької діяльності 04 вересня 2015 року та продовження ним володіння на праві власності об`єктами промисловості, не дає підстав відповідачу робити висновок, що такі об`єкти не підпадають під дію підпункту "є" пп.266.2.2 п.266.2. ст. 266 ПК України;

- з системного аналізу положень ПК України, якими врегульовані питання справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, об`єктивно випливає, що поняття "платник податку" безумовно не є тотожним поняттю "об`єкт оподаткування";

- згідно з ДК 018-2000 до групи (код 125) "Будівлі промислові та склади" належить клас (код 1251) "Будівлі промислові", який включає будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо. До класу (код 1252) "Резервуари, силоси та сюїади" належать, зокрема, спеціальні склади, складські майданчики. Таким чином, будівлі промисловості не є об`єктом оподаткування незалежно від статусу їх власника.

У відзиві ГУ ДПС України в Одеській області на апеляційну скаргу вказується, щоапеляційна скарга є необґрунтованою та безпідставною, а тому не підлягає задоволенню.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Обставини встановлені судом першої інстанції, підтверджені судом апеляційної інстанції та неоспорені учасниками апеляційного провадження:

ОСОБА_1 був зареєстрований фізичною особою-підприємцем з 21 липня 1994 року по 04 вересня 2015 року та з 21 квітня 2020 року по 06 липня 2020 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу інвентарних об`єктів від 24 липня 1998 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20 квітня 2007 року, технічного паспорту, позивачу на праві приватної власності належало нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №144790130 від 09 листопада 2018 року, та до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №292815314 від 28 грудня 2021 року щодо об`єкту нерухомого майна: нежитлові будівлі, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 106, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , власником є Селянське (фермерське) господарство "МОРЯК" з 07 листопада 2018 року на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна від 05 листопада 2018 року, підписаного з ОСОБА_1 .

Матеріали справи містять договір оренди №1 від 05 травня 2011 року, укладений між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Орендодавець) та Селянським (фермерським) господарством "МОРЯК" (Орендатор), предметом якого є майно, у т.ч. нежитлові будівлі. Строк дії договору: 12 років (п.2).

Ізмаїльською міською радою рішенням №4518-VII від 30 листопада 2018 року "Про реалізацію положень законодавства в частині типового рішення про встановлення на території Ізмаїльськї міської ради ставок та пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки", вирішено викласти Рішення Ізмаїльської міської ради №1885-VII-21 від 11 січня 2017 року "Про встановлення на 2017 рік ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки" відповідно до форми Типового рішення про встановлення ставок із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №483 від 24 травня 2017 року, із збереженням чинних ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у розмірі 1,5 відсотку.

ГУ ДПС в Одеській області прийняло податкове повідомлення-рішення №0-1502 від 16 травня 2019 року на суму 58 837,36 грн., яким визначило ОСОБА_1 податкове зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачуваний фізособами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості (18010300) за 2018 рік.

ГУ ДПС в Одеській області на адвокатський запит представника позивача надало лист №34219/6/15-32-24-04-07 від 30 грудня 2021 року у якому зазначило, що згідно даних реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 нежитлові будівлі, загальною площею 1 264,3 кв.м, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 106, є власністю ОСОБА_1 з 19 грудня 2007 року по 07 листопада 2018 року. За вказаний об`єкт нерухомого майна сформовані податкові повідомлення-рішення з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у т.ч. за 2018 рік (з 01 січня 2018 року по 07 листопада 2018 року) - №0-1502 від 16 травня 2019 року на суму 58 837,36 грн. Спірне податкове повідомлення-рішення було сформовано відповідно до п.2 додатку до рішення Ізмаїльської міської ради від 31 жовтня 2018 №4394-VII Землі житлової забудови", пп.02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, ставка земельного податку становить 0,3 відсотків від нормативної грошової оцінки земель міста Ізмаїла.

Не погоджуючись зі спірним податковим повідомленням-рішенням №0-1502 від 16 травня 2019 року на суму 58 837,36 грн., ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що у 2018 році ОСОБА_1 взагалі не був зареєстрований фізичною-особою підприємцем, що власне він і зазначив у позовній заяві.

За таких обставин, суд першої інстанції, що будівлі, як виробничі, так і адміністративні й допоміжні, що входять до складу комплексу та не використовуються позивачем в господарській діяльності неможливо віднести до будівель промисловості в розумінні пп."є" пп.266.2.2 п.266.2 ст. 266 ПК України, що дає підстави для висновку, що придбані позивачем нежилі приміщення не підпадають під визначення "будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств".

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що належний позивачу комплекс нежитлових будівель та споруд з усіма нежитловими приміщеннями є об`єктом оподаткування в силу імперативних приписів закону і на них повинен нараховуватись податок на нерухоме майно.

На підставі викладеного, суд першої інстанції вказав, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають, а винесене податкове повідомлення рішення ГУ ДПС в Одеській області №0-1502 від 16 травня 2019 року є таким, що винесене правомірно, а відтак, у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-12, 77 КАС України, п.5.3 ст. 5, п.п.266.1, 266.2 ст. 266 ПК України.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.

Відповідно п.п.266.2.1 п.266.2 ст. 266 ПК України, об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.

Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (пп.266.1.1 п.266.1 ст. 261 ПК України ).

Відповідно до вимог пп.пп.266.3.1 та 266.3.2 п.266.3 ст. 266 ПК України, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Підпункту 266.4.2 п.266.4 ст. 266 ПК України, сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.

Відповідно до пп.266.6.1 п.266.2 ст. 266 ПК України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Підпункт "є" пп.266.2.2. п.266.1 ст. 266 ПК України встановлює, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема, виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Аналізуючи вищевказані норми ПК України необхідно вказати, що законодавець у кожному буквеному пункті (від "а" до "л") передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширюваному тлумаченню. Прикладом цього є, зокрема, те, що така умова як зв`язок об`єкту нерухомості з фактом її використання у своїй діяльності передбачений пунктами "е" та "і", на відміну від пункту "є". Більш того, кожен з визначених пп.266.2.2 п.266.2 ст. 266 ПК України буквених пунктів має прив`язку або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування ("д"), суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу ("е"), сільськогосподарський товаровиробник ("ж"), громадські організації інвалідів та їх підприємства ("з"), релігійні організації ("и"), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання ("ґ"), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів ("і"), будівлі промисловості ("є") тощо.

Буквальний аналіз п."є" пп.266.2.2 п.266.2 ст. 266 ПК України свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як "будівлі промисловості промислових підприємств". При цьому законодавець використав прислівник "зокрема", який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб`єкта власності.

Відповідно п.5.3 ст. 5 ПК України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року №507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості".

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості", 1251.2 "Будівлі підприємств чорної металургії", 1251.3 "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості", 1251.4 "Будівлі підприємств легкої промисловості", 1251.5 "Будівлі підприємств харчової промисловості", 1251.6 "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості", 1251.7 "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості", 1251.8 "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості", 1251.9 "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".

Колегія суддів звертає увагу на те, що в законодавстві України не існує правової норми, яка б чітко визначала що таке поняття промислове підприємство.

Відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29 листопада 2010 року №530 (далі ДК 009:2010), економічна діяльність процес виробництва продукції (товарів і послуг), який здійснюють з використанням певних ресурсів: сировини, матеріалів, устатковання, робочої сили, технологічних процесів тощо. Економічну діяльність характеризують витрати на виробництво, процес виробництва та випуск продукції.

Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях B "Добувна промисловість та розроблення кар`єрів", C "Переробна промисловість", D "Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря", E "Водопостачання; каналізація, поводження з відходами" та F "Будівництво".

Промисловість в розумінні економічної теорії це провідна галузь господарства, яка об`єднує підприємства, що виробляють електроенергію, знаряддя праці, предмети побуту, забезпечує потреби в паливі, сировині, матеріалах та різноманітних товарах.

Положеннями ст. 62 ГК України визначено, що підприємство, це самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки.

Підпунктом 14.1.129-1 п.14.1 ст. 14 ПК України встановлено, що об`єкти нежитлової нерухомості будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (пп."ґ").

Колегія суддів зазначає, що в межах спірних відносин наявна лише одна з обов`язкових умов будівлі промисловості.

З урахуванням наведених норм, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що об`єкт нерухомості (комплекс), який на праві власності належить позивачу, навіть за наявності у нього статусу фізичної особи-підприємця, не підпадає під дію п."є" пп.266.2.2 п.266.2 ст. 266 ПК України. Цим пунктом не охоплюється нерухомість, яка використовується фізичною особою-підприємцем у власній господарській діяльності.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що будівлі, як виробничі, так і адміністративні й допоміжні, що входять до складу комплексу та не використовуються позивачем в господарській діяльності неможливо віднести до будівель промисловості в розумінні пп."є" пп.266.2.2 п.266.2 ст. 266 ПК України, що дає підстави для висновку, що придбані позивачем нежилі приміщення не підпадають під визначення "будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств".

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний суд у постанові від 15 травня 2018 року у справі №806/2676/17.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Колегія суддів не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.

Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 18 жовтня 2022 року.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Лук`янчук О.В.

Суддя: Ступакова І.Г.