Справа № 340/1405/20
Суддя: Чумак С.Ю.
Дата ухвалення: 2022-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

17 жовтня 2022 року м. Дніпросправа № 340/1405/20

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів:

судді - доповідача Чумака С.Ю.,

суддів: Чабаненко С.В., Юрко І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в місті Дніпрі апеляційну скаргу Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку

на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2022 року у справі № 340/1405/20 (суддя І інстанції Пасічник Ю.П.)

за позовом ОСОБА_1 до Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку про зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ, РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ, ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку по виплаті компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з дня звільнення по день остаточного розрахунку, виходячи з грошового забезпечення за 2 повних місяці перед звільненням.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18 червня 2020 року, яке залишено без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року, адміністративний позов задоволений частково, стягнуто з відповідача на користь позивача відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 9642,63 грн. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23 вересня 2021 року за касаційною скаргою позивача рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18 червня 2020 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до Кіровоградського окружного адміністративного суду.

При новому розгляді рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2021року позов задоволений частково, стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 83426,64 грн. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати це рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що приписи статті 117 КЗпП України не розповсюджуються на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження до виплати належних при звільненні сум. Також зазначив, що позивач був звільнений у запас у серпні 2017 року, а звернувся з позовом до суду про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки лише в грудні 2019 року. Зазначена компенсація виплачена позивачу у квітні 2020 року одразу після набрання законної сили рішенням суду. Крім того, вважав, що заявлена сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є очевидно неспівмірною до виплаченої суми компенсації, яка склала 9664,62 грн.

У частині відмови в задоволенні частини позову рішення суду не оскаржено.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до приписів статті 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ВИЗНАЧЕНІ ВІДПОВІДНО ДО НИХ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ

Наказом начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України від 14 серпня 2017 року № 358 позивача звільнено у запас за п. «а» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»

Наказом начальника Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку від 31 серпня 2017 року № 181 позивача виключено зі списків особового складу відділу та всіх видів забезпечення. (а.с. 13)

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2020 року у справі № 340/3022/19, яке набрало законної сили 17 березня 2020 року), задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 серпня 2017 року. Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 серпня 2017 року (а.с. 14-16).

На виконання вказаного судового рішення відповідачем нарахована та 28 квітня 2020 року виплачена позивачу на картковий рахунок грошова компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 серпня 2017 року в розмірі 9519,65 грн, про що свідчить копія виписки з його розрахункового рахунку, виданої АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 39).

Відповідно до довідки Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку від 19 травня 2020 року № 2248 середньомісячне грошове забезпечення позивача за 2017 рік становило 11413,6 грн, середньоденна сума грошового забезпечення на день звільнення становить 368,18 грн. (11413,60/31) (а.с. 57).

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо невиплати при звільненні компенсації за невикористану додаткову відпустку та середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку по день фактичного розрахунку, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 23 вересня 2021 року в цій справі, виходив з того, що у позивача наявне право на застосування положень ст. 117 КЗпП України в частині отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Також зазначив, що у позивача виникло право на отримання середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України за період з 1 вересня 2017 року по 27 квітня 2020 року, що складає 970 календарних днів. Отже, розмір середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні позивача за період з 01.09.2017 по 27.04.2020 становить 357134,6 грн. (368,18 х 970). Разом тим, відповідно до довідки відповідача від 1 грудня 2021 року № 550 (а.с. 226) загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 31226,34 грн. (6259,09 + 24967,25), а з урахуванням грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій, яка визначена рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду у справі № 340/3022/19, загальна сума виплат при звільненні мала складати: 31226,34 + 9519,65 = 40745,99 грн. Грошова компенсація за невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій складає 23,36% (9519,65 х 100 / 40745,99) від загальної суми виплат, які мали бути виплачені при звільненні. Отже, виходячи з принципу пропорційності, суд вважав належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 83426,64 грн (23,36% від 357134,6 грн).

НОРМИ ПРАВА, ЯКІ РЕГУЛЮЮТЬ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ, ТА ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ СУДОМ

1. Стосовно застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України.

Згідно зі статтею 116 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Проте, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні колишніх військовослужбовців зі служби положеннями спеціального законодавства не врегульовані.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, то це питання повинно вирішуватись із застосуванням норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в органах внутрішніх справ.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 1 березня 2018 року у справі № 806/1899/17 та від 31 травня 2018 року у справі № 823/1023/16.

У постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

2. Стосовно розміру стягнення.

Наведені вище норми КЗпП України покладають на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Визначаючи розмір середнього заробітку, який належить стягнути на користь позивача за несвоєчасний розрахунок з ним при звільненні, суд першої інстанції з посиланням на застосування положень статті 117 КЗпП України Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц виходив з того, що механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

ВП ВС у зазначеній справі також зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

При цьому апеляційний суд до зазначених принципів визначення розміру середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні колегія суддів вважає також необхідним додати, що такий розмір не повинен сприяти необґрунтованому збагаченню особи, коли остання тривалий час без будь-яких поважних причин не звертається до суду за стягненням недоплачених їй виплат, штучно таким чином збільшуючи період затримки розрахунку, у зв`язку з чим середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у багато разів перевищує саму суму простроченої заборгованості, про наявність якої, зокрема як у спірних правовідносинах, відповідачу взагалі не було відомо, оскільки станом на день звільнення позивача зі служби сталою була практика, що при відсутності в особи, як учасника бойових дій, права на додаткову відпустку у відповідному році відсутнє і право на компенсацію за таку відпустку.

Така ситуація змінилась лише після ухвалення Верховним Судом 16 травня 2019 року рішення у зразковій справі № 620/4218/18, яке набрало законної сили 21 серпня 2019 року та в якому Верховний Суд дійшов висновку, що припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо, проте це не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки», а тому у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що розмір простроченої заборгованості, яка виплачена відповідачем позивачу за наслідками рішення суду у справі № 340/3022/19, складає 9519,65 грн.

Водночас тривалий період затримки виплати заборгованості пов`язаний із тим, що фактично на день звільнення позивача між сторонами не існувало спору стосовно сум, які підлягали виплаті позивачу при звільнення. Так, позивач був звільнений зі служби у серпні 2017 року, а до суду з позовом звернувся лише у грудні 2019 року, тобто через 2 роки та три місяці після звільнення. При цьому спір стосувався не розміру компенсації, а самого права позивача на її отримання. Рішення суду від 13 лютого 2020 року, яким був задоволений позов та визнано право позивача на грошову компенсацію за невикористані відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2017 рік набрало законної сили 17 березня 2020 року, а 28 квітня 2020 року відповідач перерахував позивачу 9519,65 грн компенсації за невикористану відпустку. У зв`язку з цим колегія суддів зазначає про явно несправедливе по відношенню до роботодавця визначення періоду затримки розрахунку у 970 днів, оскільки 2 роки 3 місяці з них (820 днів) пов`язані з тим, що позивач, використовуючи відсутність строків звернення до суду щодо стягнення заробітної плати (грошового забезпечення) не подавав позов, штучно збільшуючи строк затримки розрахунку. Таким чином, фактично відповідач виплатив позивачу компенсацію через 150 днів після того, як дізнався про існування з боку позивача спору щодо наявності у нього права на таку компенсацію. Після набрання законної сили судовим рішенням, яким таке право позивача було підтверджено, відповідач сплатив заборгованість через 1 місяць і 11 днів, тобто фактично без зволікань, враховуючи необхідність узгодження виплати бюджетних коштів.

Стосовно інших обставин, зазначених Великою Палатою Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц, колегія суддів зауважує таке.

Позивачем не зазначалось у позові та під час розгляду справи, що ним понесені якісь майнові витрати, пов`язані із затримкою розрахунку при звільненні.

Також не вказувалось позивачем і будь-яких інших обставин, які можуть впливати на розмір відшкодування за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Як зазначалось вище, суд першої інстанції стягнув з відповідача 83 426,64 грн при наявній заборгованості у 9519,65 грн, тобто у 8,8 разів більше ніж сума, яка не була виплачена при звільненні позивачу, що за встановлених обставин справи не є ні розумним, ні справедливим, ні пропорційним.

Колегія суддів достатньою компенсацією позивачу вважає суму, яка не була йому своєчасно виплачена позивачем, а саме 9519 гривень 65 копійок.

Стосовно посилань Верховного Суду у постанові від 23 вересня 2021 року та суду першої інстанції в оскарженому рішенні на правову позицію Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладену у постанові від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19, апеляційний суд зазначає таке.

У вказаній постанові судовою палатою Верховного Суду у пунктах 59-61 сформульовано правову позицію стосовно тлумачення змісту ст. 117 КЗпП України, що «синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку».

Стосовно такого тлумачення ст. 117 КЗпП України апеляційний суд зазначає, що вислів «правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України» означає, що судовою палатою Верховного Суду по суті сформульовано правило, яке не міститься у статті 117 КЗпП України, тобто фактично сформовано нову правову норму, що не відноситься до компетенції судів, а є компетенцією законодавця.

Колегія суддів також зазначає, що дослівне тлумачення змісту статті 117 КЗпП України безумовно свідчить про те, що вказана норма не містить правила, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум від загальної суми виплат, яка належала особі при звільненні.

Крім того, апеляційний суд зауважує, що така правова позиція суперечить наведеному вище застосуванню цих же норм права Великою Палатою Верховного Суду, сформульованому у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, оскільки в такому випадку взагалі неважливим є сам розмір простроченої заборгованості роботодавця, а визначальним є відсоток, який цей розмір складає від загальної суми належних особі при звільненні виплат. Натомість Велика Палата Верховного Суду чітко визначила, що розмір простроченої заборгованості роботодавця є визначальним при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування. Водночас ВП ВС серед обставин, які впливають на такий розмір, відсоток (пропорційність) розміру невиплачених сум від загальної суми виплат не визначав. І це є правильним, оскільки стаття 117 КЗпП України жодних посилань на таку пропорційність при обчисленні середнього заробітку за час затримки розрахунку не містить.

Також колегія суддів зазначає, що правова природа та принцип нарахування простроченої заборгованості і середнього заробітку за час затримки розрахунку є різними, а тому до них не може бути застосований один і той же принцип пропорційності, оскільки відсоток невиплаченої особі суми при звільненні не має жодного відношення до обчислення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, а тому і застосування запропонованої Верховним Судом у справі № 480/3105/19 пропорції є необґрунтованим і таким, що не відповідає приписам чинного законодавства.

За таких обставин апеляційний суд вважає безпідставним і неправильним застосування при вирішенні цього спору правової позиції Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладену у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.

Отже, застосована судом першої інстанції формула розрахунку не відповідає наведеній вище правовій позиції ВП ВС у справі 761/9584/15-ц з аналогічним предметом спору, оскільки процент недоплаченої суми компенсації за невикористану відпустку, який застосований судом, не має жодного відношення до обрахування суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

ВИСНОВОК АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Отже, судом першої інстанції правильно частково задоволено позов, проте помилково визначено розмір стягнення.

Відповідно до частини 4 статті 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню на користь позивача.

Оскільки справа відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 12 КАС України відноситься до категорії незначних, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.

На підставі викладеного, керуючись статтями 242, 243, 308, 31, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку задовольнити частково.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2022 року у справі № 340/1405/20 змінити.

В абзаці другому резолютивної частини слова та цифри « 83426,64 грн» замінити словами та цифрами « 9519 (дев`ять тисяч п`ятсот дев`ятнадцять) гривень 65 копійок».

В іншій частині рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2022 року у справі № 340/1405/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття року і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя - доповідач С.Ю. Чумак

суддя С.В. Чабаненко

суддя І.В. Юрко