Справа № 420/6954/22
Суддя: Зуєва Л.Є.
Дата ухвалення: 2022-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/6954/22
Головуючий в 1 інстанції: Аракелян М.М.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Зуєвої Л.Є.,

суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просив визнати протиправною бездіяльність щодо нездійснення остаточного розрахунку в день звільнення зі служби поліції; зобов`язати Головне управління Національної поліції в Одеській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати індексації грошового забезпечення при звільненні зі служби поліції за період з 29 вересня 2017 року по 28 січня 2022 року включно.

В обґрунтування позову зазначалось, що відповідачем при звільненні ОСОБА_1 не було виплачено індексацію грошового забезпечення, вказана сума була нарахована та виплачена позивачу лише після того, як Одеським окружним адміністративним судом прийнято відповідне рішення (справа № 420/10910/21). У зв`язку із чим, позивач вважає, що на його користь підлягає стягнення з відповідача середній заробіток за весь час затримки повного розрахунку при звільненні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 липня 2022 року, ухвалено в порядку письмового провадження у м. Одеса, позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Доводами апеляційної скарги зазначено, що на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена законодавством про працю. Апелянт зазначає, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволені позову є передчасним, судом не враховано правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, який міститься у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 та постанові Верховного Суду від 28 січня 2021 року у справі № 240/11214/19.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги безпідставними, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги не має.

Відповідно до ч. 8 ст. 262 КАС України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо: оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходив службу в органах внутрішніх справ та був звільнений зі служби в поліції за наказом начальника Головного управління Національної поліції в Одеській області №1564о/с від 29.09.2017р.

При звільненні ОСОБА_1 з ним не проведено розрахунок у повному обсязі, а саме не виплачено індексацію грошового забезпечення.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30.08.2021 року у справі №420/10910/21 позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Одеській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення під час служби в поліції у період з 15.08.2017 року по 29.09.2017 року.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 15.08.2017 року по 29.09.2017 рік.

На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30.08.2021 року у вищезазначеній справи відповідачем було нараховано та 28.01.2022 року виплачено позивачу 525,16 грн.

08.02.2022 року позивач звернувся до ГУНП в Одеській області, в якій просив нарахувати та виплатити йому середній заробіток за весь час затримки виплати індексації грошового забезпечення при звільненні зі служби у поліції за період з 29.09.2017 року по 28.01.2022 року.

15.03.2022 року відповідач надіслав позивачу лист, в якому зазначив, що ОСОБА_1 виплачену індексацію грошового забезпечення за вищезазначений період, отже відсутні підстави для нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки виплати індексації.

Вважаючи, що відповідна сума виплачена невчасно, позивач звернувся до суду з вимогою про зобов`язання відповідача виплатити йому середній заробіток за час затримки виплати індексації з моменту звільнення до дати виплати.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач несвоєчасно здійснив повний розрахунок із позивачем при звільненні. Однак, суд вважав, що позивачем було обрано невірний спосіб захисту, тому у задоволені позову відмовив.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

У статті 43 Конституції України зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. 2 ст. 117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України, обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів наголошує, що стаття 116 КЗпП України, оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

Як вбачається із матеріалів справи, позивача було звільнено зі служби поліції 29 вересня 2017 року.

У 2021 року позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просив зобов`язати Головне управління Національної поліції в Одеській області нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення під час служби в поліції за період з 15.08.2017 р. по 29.09.2017 р.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30.08.2021 року у справі 420/10910/21 зобов`язано Головне управління Національної поліції в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 15.08.2017 року по 29.09.2017 року.

На виконання зазначеного рішення, відповідачем 28.01.2022 р. виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення у сумі 533,16 грн., а з цим позовом позивач звернувся до суду у травні 2022 року, в той час, як звільнення позивача мало місце у вересні 2017 року.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність доказів протиправної бездіяльності Головного управління Національної поліції в Одеській області щодо не здійснення остаточного розрахунку в день звільнення зі служби поліції відносно позивача та з огляду на зазначені вище доводи вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що у задоволені позовних вимог слід відмовити, оскільки позивачем було обрано невірний спосіб захист, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 28.10.2020 у справі №240/222/20, встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Таким чином, у правовідносинах, що є спірними та виникли з обставини несвоєчасної виплати позивачу індексації грошового забезпечення при звільненні, належним способом захисту прав позивача з огляду положень ст.ст.116, 117 КЗпП України та позиції Верховного Суду є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Обраний позивачем спосіб захисту відповідно до предмету позову, не є ефективним та належним, оскільки визначення належних до виплати сум, розрахованих відповідно до постанови Кабміну України №100 від 08.02.1955 року, може відбутися виключно в межах вирішення спору про стягнення середнього заробітку з наданням суду права зменшити розмір відшкодування виходячи з певних критеріїв, на які вказано у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц та від 26.02.2020 року №821/1083/17.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При розгляді адміністративних справ суди керуються наступними засадами адміністративного судочинства: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; обов`язковість судового рішення; забезпечення права на апеляційний перегляд справи; забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами; відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що суд, відповідно до частини 2 статті 9 КАС України, розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Вихід за межі позовних вимог можливий у випадку помилкового обрання особою неналежного способу захисту порушеного права, у цьому випадку можливо на підставі частини другої статті 9 КАС України вийти за межі позовних вимог та застосувати той спосіб захисту порушеного права позивача, який відповідає фактичним обставинам справи і відновлює порушене право особи. Фактично, необхідною передумовою застосування частини другої статті 9 КАС України є саме порушення прав позивача та необхідність захисту порушеного права шляхом його відновлення.

Отже, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного суб`єктами владних повноважень, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення.

При цьому колегія суддів зважає на те, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, колегія суддів зважаючи на підстави та предмет позову, а також з метою ефективного захисту прав позивача суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог шляхом визначення суми компенсації, яку необхідно стягнути з відповідача.

Визначаючи суму компенсації, яка належить до стягнення з відповідача колегія суддів встановила, що 28 січня 2022 року Головним управлінням Національної поліції в Одеській області було виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 15.08.2017 року по 29.09.2017 року у розмірі 533,16 грн.

Крім того, суд додатково враховує і те, що позивач звернувся до суду про зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити індексацію грошового забезпечення лише у червні 2021 року, тобто через 3 роки та 9 місяців після звільнення позивача.

При цьому, судова колегія звертає увагу, що відповідачем рішення суду про зобов`язання нарахувати індексацію було виконано у найкоротший строк, що свідчить про належне виконання відповідачем своїх обов`язків.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи позивача про затримку у виплаті грошового забезпечення на 1583 днів та відповідно необхідність виплати йому 529196,90 грн. середнього заробітку є очевидно неспівмірними з несвоєчасно виплаченою сумою індексації при звільнені позивача, а саме 533,16 грн., з розміром середнього заробітку за час затримки їх виплати при звільненні, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, тому вказана сума підлягає зменшенню з огляду на сталу практику Верховного Суду та правову позицію, викладену ВП ВС.

Так, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тому, колегія суддів вважає, що справедливою, пропорційною і такою, що відповідатиме критеріям співмірності, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат, буде сума, розрахована виходячи з частки невиплаченої при звільненні суми індексації грошового забезпечення, а також дати звернення позивача до суду за захистом порушеного права, набранням рішенням законної сили щодо суми індексації грошового забезпечення та дня проведення остаточного розрахунку відповідачем.

З огляду на зазначене колегія суддів дійшла висновку, що на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 500 грн., при цьому зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат з урахуванням як поведінки позивача, так і відповідача у цих спірних правовідносинах.

З урахуванням викладеного колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення апеляційної скарги, у зв`язку з чим рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового про часткове задоволення позовних вимог, а саме колегія суддів вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Одеській області щодо нездійснення остаточного розрахунку ОСОБА_1 в день звільнення зі служби в поліції.

При цьому, для повного захисту порушеного права позивача, з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц та від 26.02.2020 року №821/1083/17 та вимог ст. 117 КЗпП України, колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 500 грн., у зв`язку з чим вимога позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати індексації грошового забезпечення при звільненні зі служби поліції задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 262, 263, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 липня 2022 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Одеській області щодо нездійснення остаточного розрахунку ОСОБА_1 в день звільнення зі служби в поліції.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 500 грн. (п`ятсот гривень).

В задоволені інших позовних вимог відмовити.

Відповідно до ст. 325-328 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Головуюча суддя: Л.Є. Зуєва

Суддя: М.П. Коваль

Суддя: О.О. Кравець