Суддя: Н.Ю. Алєксєєва
Дата ухвалення: 2022-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову у забезпеченні позову

20 жовтня 2022 рокум. ПолтаваПровадження №440/ЗП/11/22

Суддя Полтавського окружного адміністративного суду Алєксєєва Н.Ю., розглянувши заяву Акціонерного товариства "Полтаваобленерго" про забезпечення позову до подання позовної заяви,

В С Т А Н О В И В:

18 жовтня 2022 року Акціонерне товариство "Полтаваобленерго" звернулося до Полтавського окружного адміністративного суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, шляхом зупинення дії та виконання в повному обсязі розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 20.09.2022 року № 79-р «Про усунення порушень АТ «ПОЛТАВАОБЛЕНЕРГО» та постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 20.09. 2022 року № 1181 «Про накладення штрафу на АТ «ПОЛТАВАОБЛЕНЕРГО» за недотримання вимог нормативно-правових актів, що регулюють функціонування ринку електричної енергії».

В обгрунтування заяви зазначило, що невжиття заходів забезпечення позову в частині зупинення дії та виконання оскаржуваних рішення та постанови ускладнить та унеможливить відновлення порушених прав товариства, за захистом яких АТ`ПОЛТАВАОБЛЕНЕРГО» у встановлений законом звернеться до суду, що відповідно до ч.2 ст. 150 КАСУ є підставою для забезпечення позову. АТ «Полтаваобленерго» звертає увагу суду, що у разі задоволення даної заяви про забезпечення позову судом буде забезпечено збалансованість інтересів сторін у межах розгляду адміністративної справи, та не може бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти, а права та інтереси НКРЕКП жодним чином не будуть порушені, натомість на АТ «Полтаваобленерго» не буде накладено неправомірні санкції та заподіяно порушення прав та інтересів товариства. Крім того, зазначило, що у випадку винесення по справі рішення на користь АТ «Полтаваобленерго», товариство не зможе поновити порушені права в частині його обгрунтованих вимог щодо вимоги від 23 червня 2022 року про приведення вимірювального комплексу у відповідність до вимог Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність», Кодексу комерційного обліку електричної енергії, Правил роздрібного ринку електричної енергії, Правил улаштування електроустановок, нормативних документів та технічних характеристик заводу-виробника засобів обліку, надану ТОВ «Гранд-Молпродукт». У разі відмови АТ «Полтаваобленерго» від добровільного виконання постанови про накладення штрафу у зв`язку з її оскарженням до суду, позивачу, після спливу 30-денного строку з дня одержання такої постанови, буде нарахована пеня, що у подальшому може мати наслідком можливість звернення відповідача із вимогою про стягнення нарахованих грошових коштів. При цьому, факти порушення позивачем нормативно-правових актів, що регулюють функціонування ринку електричної енергії, спростовуються наявними об`єктивними доказами. Вказувало на те, що на підставі Постанови НКРЕКП від № 1181 від 20.09.2022 стосовно позивача можуть бути вжиті дії щодо примусового виконання постанови, яка буде оскаржуватися у Полтавському окружному адміністративному суді.

Згідно статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

При цьому, приписи частини четвертої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що подання позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, якщо суд не застосував відповідні заходи забезпечення позову.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для однозначного висновку, що заходи забезпечення позову можуть вживатися виключно у випадках, коли невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

За правилами частин першої та другої статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Отже, процесуальний закон наділяє суд повноваженнями на вжиття заходів забезпечення позову шляхом, зокрема, зупинення дії індивідуального акта та заборони вчинення дій. Однак, передумовою для вжиття таких заходів з урахуванням положень частини другої статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України є існування та встановлення судом обставин, визначених частиною другою статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно Рекомендації № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Міністрів Ради Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акту.

У справі "Беєлер проти Італії" Європейський суд з прав людини зазначив, що будь - яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

Крім того, у рішенні від 09 січня 2007 року Європейський суд з прав людини у справі "Інтерсплав проти України" наголосив, що втручання має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати "справедливий баланс" між інтересами особи і суспільства.

Тобто, при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову перш за все необхідно перевірити наявність очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 "Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" та постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06 березня 2008 року №2 "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства під час розгляду адміністративних справ", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Посилання позивача на те, що спірна постанова є по суті виконавчим документом, а тому може у будь-який час бути пред`явлена до примусового виконання, є безпідставними, оскільки відповідно до пункту 7 частини 1 статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" примусовому виконанню підлягають рішення інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами.

Пунктом 2 частини 2 статті 22 Закону України "Про Національну комісію, що здійснює регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг" передбачено, що за порушення законодавства у сферах енергетики та комунальних послуг до суб`єктів господарювання, що провадять діяльність у відповідній сфері, Регулятор може застосовувати санкції у вигляді накладення штрафу.

Частинами 3 та 5 статті 22 Закону України "Про Національну комісію, що здійснює регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг" визначено, що регулятор застосовує штрафні санкції до суб`єктів господарювання, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, у розмірах, встановлених цим Законом, законами України "Про ринок електричної енергії", "Про природні монополії", "Про питну воду та питне водопостачання", "Про ринок природного газу", "Про теплопостачання". Суб`єкти господарювання, на яких накладено штраф, зобов`язані сплатити його у 30-денний строк з дня одержання копії рішення про накладення штрафу, крім випадків, встановлених частиною п`ятою статті 13 цього Закону. За заявою суб`єкта господарювання, на якого накладено штраф, Регулятор своїм рішенням має право відстрочити або розстрочити сплату накладеного ним штрафу. За кожний день прострочення сплати штрафу стягується пеня у розмірі 1,5 відсотка суми штрафу. Розмір пені не може перевищувати розміру штрафу, накладеного відповідним рішенням Регулятора. Суми стягнутих штрафів та пені зараховуються до Державного бюджету України. Протягом п`яти робочих днів з дня сплати штрафу суб`єкт господарювання зобов`язаний надіслати Регулятору документи, що підтверджують сплату штрафу. У разі відмови від сплати штрафу та пені їх примусове стягнення здійснюється на підставі відповідного рішення суду за позовом Регулятора, крім випадків, встановлених частиною п`ятою статті 13 цього Закону.

Частиною 5 статті 13 цього Закону передбачено, що у разі несплати внеску на регулювання або сплати його не в повному обсязі протягом кварталу, наступного за звітним, Регулятор приймає рішення про накладення на такого платника внеску штрафу у розмірі 5 відсотків несплаченої суми внеску на регулювання та може звернутися до суду про стягнення несплаченого внеску на регулювання. Рішення про накладення штрафу приймається Регулятором на підставі акта перевірки суб`єкта господарювання або подання відповідного структурного підрозділу Регулятора про несплату внеску на регулювання або сплату його не в повному обсязі протягом кварталу, наступного за звітним, у 15-денний строк з моменту складення акта перевірки або отримання відповідного подання та оформлюється постановою Регулятора. Штраф може бути накладено протягом шести місяців з дня виявлення правопорушення, але не пізніше одного року з дня його вчинення. Кошти, отримані внаслідок стягнення штрафів, зараховуються до доходів Державного бюджету України. Платники внесків на регулювання не пізніше 15 днів з дня вручення або отримання копії постанови про накладення штрафу зобов`язані сплатити штраф та надати Регулятору копію завіреного банком платіжного документа, що засвідчує факт сплати штрафу. У разі несплати штрафу та/або ненадання копії платіжного документа, що засвідчує факт сплати штрафу, в зазначений строк, виконання постанови про накладення штрафу здійснюється державною виконавчою службою в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Системний аналіз положень статтей 13, 22 Закону України "Про Національну комісію, що здійснює регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг" свідчить, що постанови про накладення штрафу у разі несплати внеску на регулювання або сплати його не в повному обсязі виконуються державною виконавчою службою в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", водночас постанова про накладення штрафу за порушення законодавства у сферах енергетики та комунальних послуг до суб`єктів господарювання, що провадять діяльність у відповідній сфері, не є виконавчим документом, а у разі відмови від сплати штрафу та пені їх примусове стягнення здійснюється на підставі відповідного рішення суду за позовом Регулятора.

Зважаючи на викладене, постанова Національної комісії, що здійснює регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 20.09. 2022 року № 1181 «Про накладення штрафу на АТ «ПОЛТАВАОБЛЕНЕРГО» за недотримання вимог нормативно-правових актів, що регулюють функціонування ринку електричної енергії» не є виконавчим документом у розумінні положень пункту 7 частини 1 статті 3 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки Законом України "Про Національну комісію, що здійснює регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг" не визнана таким документом. Відтак зазначена постанова не може бути пред`явлена до примусового виконання у порядку, передбаченому Законом України "Про виконавче провадження", натомість, у разі відмови від сплати штрафу примусове стягнення штрафу здійснюється на підставі відповідного рішення суду за позовом Регулятора.

Суд акцентує увагу, що заявником не надано будь-яких доказів щодо вжиття Регулятором заходів із примусового виконання спірної постанови про накладення штрафу.

Посилання заявника на те, що за кожен день прострочення сплати штрафу стягується пеня, яка буде нарахована відповідачем незалежно від факту судового оскарження спірної постанови, не свідчать про наявність обставин, що можуть істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у цій справі, в якій предметом спору є постанова про накладення штрафу. Крім того, суд зауважує, що за приписами статті 22 Закону України "Про Національну комісію, що здійснює регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг" стягнення пені здійснюється за рішенням суду, відтак у разі звернення Регулятора до суду із відповідним позовом правову оцінку правомірності і підставам визначення пені надаватиме суд під час відповідного судового розгляду.

Отже, обставини, наведені у заяві про забезпечення позову, не свідчать про те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Стосовно посилань позивача на те, що спірні постанова та розпорядження мають ознаки очевидної протиправності, що підтверджується необґрунтованими та безпідставними висновками відповідача, суд зауважує, що при наданні оцінки обґрунтованості заяви про забезпечення позову суд не досліджує документи, що стали підставою для прийняття спірного управлінського рішення.

Згідно із статтею 192 Кодексу адміністративного судочинства України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

Таким чином, саме на стадії розгляду справи по суті суд з`ясовує обставини справи, на які учасники справи посилаються як на підставу свої вимог та заперечень, та досліджує зібрані докази, у тому числі й ті, що слугували підставою для прийняття спірного рішення.

Враховуючи викладене, суд позбавлений можливості надати правову оцінку розпорядженню від 20.09.2022 року № 79-р та постанові від 20.09. 2022 року № 1181 під час розгляду питання про вжиття заходів забезпечення позову, оскільки така оцінка можу бути надана під час розгляду справи по суті шляхом дослідження наявних у матеріалах справи доказів, при цьому ознаки очевидної протиправності постанови та розпорядження відсутні.

Зупинення дії постанови та розпорядження фактично буде вирішенням справи по суті до постановлення рішення у справі.

Також не є обґрунтованим і доведеним аргумент про неможливість (ускладненість) поновлення порушених прав позивача у разі вирішення спору на його користь.

Враховуючи викладене, суд вважає подану заяву про забезпечення позову необґрунтованою, що свідчить про наявність підстав для постановлення ухвали про відмову у її задоволенні.

Керуючись статтями 151, 154, 241, 243, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, -

У Х В А Л И В:

Відмовити Акціонерному товариству "Полтаваобленерго" в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до Другого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення шляхом подання апеляційної скарги у порядку, встановленому статтею 297 з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.Ю. Алєксєєва