Справа № 500/853/22
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2022-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2022 рокуЛьвівСправа № 500/853/22 пров. № А/857/9427/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р. Й.,

суддів Гуляка В. В.,

Ільчишин Н. В.,

розглянувши у письмовому провадженні у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 травня 2022 року (прийняте у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження у м. Тернополі суддею Подлісною І.М.; дата складення рішення у повному обсязі 20 травня 2022 року) в адміністративній справі № 500/853/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправною та скасування вимоги,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду із вказаним позовом, у якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Тернопільській області (далі також - ГУ ДПС у Тернопільській області, відповідач) про сплату боргу (недоїмки) від 24.01.2022 № Ф221-23.

Позов обґрунтував тим, що є адвокатом, а також має правовий статус пенсіонера МВС за вислугою років та отримує пенсію. Вважає, що оскаржена вимога про сплату боргу (недоїмки) не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки видана не на підставі та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, необґрунтовано, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 травня 2022 року позов задоволено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржило ГУ ДПС у Тернопільській області, вважаючи, що таке винесене з порушенням норм матеріального права, при тому, що висновок суду не відповідає фактичним обставинам справи; а тому просив скасувати оскаржуване рішення та винести постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскільки платником не виконувалось жодних дій передбачених чинним законодавством, в тому числі подання звітності та нарахування ЄСВ самостійно, ГУ ДПС у Тернопільській області, відповідно до ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та на підставі інформаційної системи податкового органу було сформовано вимогу про салату боргу (недоїмки) № Ф-221-23 від 24.01.2022.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у зв`язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є безпідставна і не підлягає задоволенню з таких міркувань.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 є адвокатом відповідно до свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 356, виданого 10.12.2004 КДКА Тернопільської області.

Крім того, позивач знаходиться на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області як пенсіонер МВС України з 04 вересня 2004 року.

24 січня 2022 року ГУ ДПС у Тернопільській області винесено вимогу щодо ОСОБА_1 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску № Ф-221-23 у сумі 26 113,17 грн.

Вважаючи вимогу сплату боргу (недоїмки) протиправною, позивач оскаржив її до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції мотивував це тим, що у позивача відсутній обов`язок щодо нарахування та сплати єдиного соціального внеску, оскільки такий звільнений від сплати ЄСВ як особа, яка досягла пенсійного віку та отримує пенсію.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку апеляційного суду, відповідають фактичним обставинам справи, нормам матеріального права та є вірними.

З матеріалів справи видно, що предметом спору у цій справі є оцінка правомірності вимоги про сплату єдиного соціального внеску (далі - ЄСВ), направленої на адресу позивача, який є адвокатом, має статус особи з інвалідністю 2 групи загального захворювання, пенсіонер МВС за вислугою років та отримує пенсію.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI).

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Частина четверта статті 4 Закону № 2464-VI містить застереження, що особи, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або за вислугу років, або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Таким чином, від сплати за себе єдиного внеску звільняються особи, якщо вони отримують пенсію за віком, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Водночас, такі особи можуть бути платниками ЄСВ лише за їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За даними органу доходів і зборів, позивач перебуває на обліку як самозайнята особа з 28.01.2015.

Первинна редакція Закону України № 2464-VI визначала, що платниками єдиного внеску є особи, які забезпечують себе роботою самостійно - займаються незалежною професійною діяльністю, а саме науковою, літературною, артистичною, художньою, освітньою або викладацькою, а також медичною, юридичною практикою, в тому числі адвокатською, нотаріальною діяльністю, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід безпосередньо від цієї діяльності, за умови, що такі особи не є найманими працівниками чи підприємцями (пункт 5 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI).

Таким чином, при відсутності доходу адвокат як самозайнята особа не сплачував єдиного внеску.

Проте, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII внесено зміни до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VI, де в абзаці першому слова "за місяць, у якому отримано дохід (прибуток)" замінено словами "на місяць".

Вказаними змінами встановлено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Отже, обов`язок зі сплати ЄВ у статті 7 Закону № 2464-VI перестав пов`язуватись із фактом отримання доходу самозайнятою особою, і існуючий раніше обсяг прав позивача як самозайняної особи було звужено шляхом запровадження обов`язку зі сплати ЄВ незалежно від отримання доходу.

За даними органу доходів і зборів, позивач перебуває на обліку як самозайнята особа з 28.01.2005.

Разом з тим, судом встановлено, що позивач є пенсіонером МВС з 04.09.2004, досяг пенсійного віку та отримує пенсію і такі обставини не спростовуються відповідачем.

Необхідно зауважити, що досягнення пенсійного віку (визначеного статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІУ) є загальним страховим ризиком, який поруч з інвалідністю вказує на втрату особою працездатності та передбачає право на отримання відповідного соціального забезпечення за рахунок системи загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку та на умовах, визначених чинним законодавством. У зв`язку з цим застрахована особа у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування замість обов`язку подальшої сплати внесків набуває право на отримання відповідних страхових виплат у вигляді пенсій (за наявності необхідного страхового стажу), що виключає можливість покладення на неї обов`язку одночасної сплати єдиного внеску та є нормативно визначеною підставою для звільнення такої особи від його подальшої сплати.

Зважаючи на соціальну солідарність та справедливість у системі соціального захисту, до складу якої входить система пенсійного забезпечення, держава нормативно встановлює передумови щодо визначення пропорційної взаємозалежності між особистою участю особи в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та рівнем її подальшого пенсійного забезпечення за рахунок вказаної системи фінансування пенсій та інших соціальних виплат. А тому частина четверта статті 4 Закону № 2464-VІ передбачає сплату єдиного внеску особою, яка отримує виплати за рахунок системи загальнообов`язкового державного соціального страхування при досягненні віку, визначеного статтею 26 Закону № 1058-ІУ, виключно на добровільних засадах з метою доповнення необхідного страхового стажу.

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач підпадає під дію частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI, якою звільняється від сплати за себе єдиного внеску, і лише міг би бути платником такого внеску виключно за умови його добровільної участі в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування шляхом укладення договору на добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року № 449 затверджена Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, розділ V якої регламентує порядок добровільної сплати єдиного внеску та порядок укладення договорів про добровільну участь.

Таким чином, добровільна сплата єдиного внеску здійснюється за умови укладення такою особою з органом доходів і зборів договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Разом з тим, матеріали справи не місять доказів наявності укладеного договору з позивачем про добровільну участь її у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. Отже, вказані обставини виключають необхідність сплати позивачем єдиного внеску.

Наведені норми матеріального права, а також встановлені фактичні обставини дають підстави вважати правильним висновок суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог позивача, які ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, належним чином не заперечені відповідачем, а тому підлягають до задоволення в повному обсязі шляхом визнання протиправною та скасування вимоги від 24.01.2022 №Ф221-23.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 травня 2022 року в адміністративній справі № 500/853/22 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин