Справа № 380/10227/21
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2022-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/10227/21 пров. № А/857/303/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р. Й.,

суддів Гуляка В. В.,

Ільчишин Н. В.,

розглянувши у письмовому провадженні у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2021 року (прийняте за правилами спрощеного позовного провадження у м. Львові суддею Клименко О. М.; складене в повному обсязі 25 листопада 2021 року) в адміністративній справі № 380/10227/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),

В С Т А Н О В И В :

У червні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просив визнати протиправною і скасувати винесену уповноваженою особою Головного управління ДПС у Львівській області (далі - ГУ ДПС у Львівській області) вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-3925-51 від 04 березня 2021 року.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що вважає оскаржувану вимогу, якою йому нараховано недоїмку зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 37 788,74 грн, безпідставною, необґрунтованою і протиправною, позаяк в 2004 році він подав заяву про припинення підприємницької діяльності, не вів жодної господарської діяльності та доходу від підприємницької діяльності не отримував. З 2004 року і по цей час працює в Товаристві з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «НВП «Абсолютний стандарт», а єдиний соціальний внесок (далі також - ЄСВ) у вказаний період за весь період сплачений роботодавцем; при цьому покликається на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04 грудня 2019 р. у справі № 440/2149/19. Також зазначає, що контролюючий орган тривалий час не направляв на його адресу оскаржувану вимогу про сплату боргу (недоїмки), в той час як заборгованість зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування зростала. Наведене, на його переконання, свідчить про порушення контролюючим органом процедури, яка передує прийняттю вимоги про сплату боргу (недоїмки).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2021 року позов задоволено.

Визнано протиправною і скасовано вимогу ГУ ДПС у Львівській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-3925-51У від 04 березня 2021 року.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржило ГУ ДПС у Львівській області, яке вважає, що рішення суду першої інстанції не враховує всіх обставин справи, прийняте з порушенням норм процесуального і матеріального права. Тому просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що законодавець розмежовує платників єдиного внеску на роботодавців та фізичних осіб-підприємців. Для фізичних осіб-підприємців єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб; при цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному періоді або окремому місяці звітного періоду, такий платник зобов`язаний самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Згідно карток особового рахунку позивач має заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску станом на час формування оскаржуваною вимоги, а строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується. Позаяк, згідно інтегрованих карток платника заборгованість ФОП ОСОБА_1 зі сплати єдиного соціального внеску станом на 04.03.2021 становила 37 788,74 грн за 2017, 2018, 2019, 2020 роки, ГУ ДПС у Львівській області правомірно сформувало вимогу про сплату боргу (недоїмки) за № Ф-3925-51У на вказану суму, яку надіслало позивачу.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України) у зв`язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (https://usr.minjust.gov.ua/) 11 грудня 1997 року проведено державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (дата запису: 30.12.2013, номер запису: 0060796).

Згідно даних зворотного боку облікової картки платника податків ОСОБА_1 (вид бюджету 70 (цільові фонди), код класифікації доходів бюджету 71040000 (для фізичних осіб, які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність) станом на 31 січня 2021 року у позивача є недоїмка зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 37 788,74 грн.

04 березня 2021 року ГУ ДПС у Львівській області відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів сформувало вимогу № Ф-3925-51 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму 37 788,74 грн та надіслало її позивачу.

Вважаючи, що зазначена вимога є безпідставною, необґрунтованою та протиправною, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що в період, за який позивачу нараховано єдиний внесок, він перебував у трудових відносинах із ТОВ «НВП «Абсолютний стандарт», тобто був застрахованою особою, і сплату єдиного внеску за нього здійснював його роботодавець. За таких обставин у позивача був відсутній обов`язок зі сплати єдиного внеску за вказаний період, позаяк мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем, при тому, що доказів фактичного здійснення позивачем підприємницької діяльності та отримання ним доходу за спірний період, відповідач суду не надав.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI).

Відповідно до пунктів 2, 6 статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок) - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Пунктами 1, 2, 4 частини другої статті 6 Закону № 2464-VI визначено, що платник єдиного внеску зобов`язаний: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За приписами пунктів 2, 3 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI, яка визначає базу нарахування єдиного внеску, єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску;

- для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Порядок обчислення і сплати єдиного внеску визначає стаття 9 Закону № 2464-VI.

Відповідно до частин другої - четвертої, восьмої, дванадцятої цієї статті обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску за минулі періоди, крім випадків сплати єдиного внеску згідно з частиною п`ятою статті 10 цього Закону, здійснюється виходячи з розміру єдиного внеску, що діяв на день нарахування (обчислення, визначення) заробітної плати (доходу), на яку відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи. Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Відтак, за змістом цих норм, необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Водночас, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.

З урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, задля досягнення мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок сплати його роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в податкових органах і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Вказане відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 27.11.2019 (справа № 160/3114/19), від 04.12.2019 (справа № 440/2149/19), від 23.01.2020 (справа № 480/4656/18).

Як видно з матеріалів справи та підтверджено даними зворотного боку облікової картки платника податку ОСОБА_1 , єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 37 788,74 грн, що входить до оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки), нараховано йому за 2017, 2018, 2019, 2020 роки.

У позовній заяві позивач зазначив, що є найманим працівником і в період, за який йому нараховано єдиний внесок (з 2017 по 2020 рік), він перебував у трудових відносинах з ТОВ «НВП «Абсолютний стандарт», відтак сплату єдиного внеску за нього (з його заробітної плати) здійснював його роботодавець.

Також у матеріалах справи є копія трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 12 грудня 2001 року, із якої видно, що позивач з 15 березня 2004 року працює в ТОВ «НВП «Абсолютний стандарт» (з 15 березня 2004 року - на посаді начальника спиртосховища згідно наказу № 1-вк від 15 березня 2004 року; з 04 червня 2007 року - на посаді заступника директора по виробництву згідно наказу № 29-к від 04 червня 2007 року).

Крім того, в матеріалах справи є довідки ТОВ «НВП «Абсолютний стандарт» про заробітну плату позивача за 2017 2020 роки, із яких видно, що за вказаний період щомісяця із заробітної плати позивача проводилися відрахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 22 % від суми заробітної плати.

Разом із запереченнями на відзив позивач також долучив індивідуальні відомості про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-7 згідно яких, починаючи з січня 2011 року до липня 2021 року страхувальник ТОВ «НВП «Абсолютний стандарт» щомісячно сплачував із заробітної плати позивача страхові внески на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами;

Згідно із пунктом першим частини першої статті 7 № 2464-VI єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Отже, за змістом норм Закону № 2464-VI за найманого працівника єдиний внесок сплачує роботодавець, який нараховує такий внесок на суму заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці»

Враховуючи, що в період, за який позивачу нараховано єдиний внесок, він перебував у трудових відносинах з ТОВ «НВП «Абсолютний стандарт», тобто був застрахованою особою; обов`язок зі сплати єдиного внеску за ОСОБА_1 у період за 2017 2020 роки покладався на його роботодавця - ТОВ «НВП «Абсолютний стандарт», який фактично і здійснював сплату вказаного єдиного внеску, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність за таких обставин у позивача обов`язку зі сплати єдиного внеску за вказаний період, позаяк мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Доказів отримання позивачем у вказаний період доходів від провадження господарської діяльності судом апеляційної інстанції не встановлено, докази отримання таких в матеріалах справи відсутні, відповідачем під час розгляду справи не надані.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період з 2017 по 2020 рік, нараховував та сплачував роботодавець.

Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-3925-51 від 04 березня 2021 року сформована відповідачем протиправно, а тому підлягає скасуванню.

Решта доводів апеляційної скарги на законність рішення суду першої інстанції не впливають, а тому не потребують додаткового аналізу та спростування.

За таких обставин, колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 229, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2021 року в адміністративній справі № 380/10227/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин