Справа № 2-а-11256/09
Суддя: Пільков Костянтин Миколайович
Дата ухвалення: 2022-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Ухвалою від 11.08.2022 Велика Палата Верховного Суду закрила провадження за заявою ОСОБА_1 (далі - Позивач) про перегляд за виключними обставинами постанови Полтавського окружного адміністративного суду від 17.11.2009, ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 14.09.2010 та ухвали Вищого адміністративного суду України від 02.11.2010 у цій справі за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України (далі - СБУ, Відповідач), треті особи - Міністерство фінансів України, Державне казначейство України, про визнання недійсним запису про визнання неправомірною відмови у здійсненні передбачених чинним законодавством компенсаційних виплат, пов`язаних з проходженням військової служби, та стягнення майнової шкоди. Ухвала мотивована тим, що Позивач пропустив встановлений пунктом 2 частини другої статті 363 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС)строк звернення з цією заявою, який є преклюзивним та не може бути поновлений (частина третя статті 363 КАС).
З наведеними в цій ухвалі висновками не погоджуємося з огляду на таке.
У листопаді 2008 року ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до СБУ, у якому просив: визнати неправомірною відмову Відповідача у здійсненні передбачених чинним законодавством грошових і компенсаційних виплат, пов`язаних з проходженням військової служби; стягнути на свою користь з СБУ 7891,63 грн на відшкодування майнової шкоди, завданої йому нездійсненням компенсаційних виплат, пов`язаних з проходженням військової служби, у тому числі: 1012,28 грн недоплаченої йому у 2008 році матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань; 1616,87 грн невиплаченої йому за 2007-2008 роки грошової компенсації замість належних за нормами забезпечення предметів речового майна; 4749,98 грн невиплаченої йому компенсації 50 % фактичних витрат з оплати житлово-комунальних послуг за 2006-2008 роки; 512,50 грн невідшкодованої вартості проїзду ним та членами його сім`ї в чергову щорічну відпустку за 2007 рік; стягнути на його користь з Відповідача ненаданий йому протягом військової служби з 30.11.2000 по 15.11.2008 пайок у вигляді продуктів (перелік наведено в позові) або стягнути його грошовий еквівалент за ринковими цінами.
У лютому 2009 року Позивач доповнив свою позовну заяву, висунувши додаткові грошові вимоги, за якими просив стягнути з СБУ на свою користь: 289,62 грн невиплаченої компенсації 50 % фактичних витрат з оплати житлово-комунальних послуг за листопад 2008 року; 8603,84 грн середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку з виплати нарахованої грошової компенсації замість належних йому за нормами забезпечення предметів речового майна в розмірі вартості зазначених предметів.
Полтавський окружний адміністративний суд постановою від 17.11.2009 в задоволенні позову відмовив. При цьому суд не розглянув заявлені додатково позовні вимоги.
Позивач оскаржив це судове рішення до Харківського апеляційного адміністративного суду.
10.03.2010 набрав чинності Закон України від 18.02.2010 № 1691-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвідомчості справ, пов`язаних із соціальними виплатами», яким виключено пункт 3 частини першої статті 18 КАС (пункт 2 розділу І цього Закону) та внесено зміни до частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), зокрема визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо спорів з приводу призначення, обчислення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням та інших соціальних виплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, речового майна, пайків або грошової компенсації замість них.
Згідно з пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» зазначеного Закону після набрання ним чинності адміністративні суди завершують розгляд справ, провадження в яких було відкрито за пунктом 3 частини першої статті 18 КАС. Адміністративні позови, апеляційні та касаційні скарги чи подання, подані до набрання чинності цим Законом до відповідних адміністративних судів в адміністративних справах, передбачених пунктом 3 частини першої статті 18 КАС, і за якими провадження не відкрито, передаються цими судами до відповідних судів, які здійснюватимуть їх розгляд у порядку цивільного судочинства.
Харківський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 02.07.2010 частково задовольнив клопотання представника СБУ та закрив апеляційне провадження в порядку КАС у частині позовних вимог про: визнання неправомірною відмови СБУ у здійсненні грошових і компенсаційних виплат, пов`язаних з проходженням військової служби; стягнення 1616,87 грн невиплаченої за 2007-2008 роки грошової компенсації замість належних за нормами забезпечення предметів речового майна; 4749,98 грн не виплаченої ОСОБА_1 компенсації 50 % фактичних витрат з оплати житлово-комунальних послуг за 2006-2008 роки; 512,50 грн невідшкодованої позивачу та членам його сім`ї вартості проїзду в чергову щорічну відпустку за 2007 рік, а також зобов`язання надати ненаданий йому протягом військової служби з 30.11.2000 по 15.11.2008 пайок у вигляді продуктів або стягнення його грошового еквівалента за ринковими цінами.
У цій частині Харківський апеляційний адміністративний суд роз`єднав позовні вимоги та виділив справу в окреме провадження, а виділені матеріали направив до Апеляційного суду Полтавської області для розгляду в порядку цивільного судочинства.
09.09.2010 Конституційний Суд України прийняв рішення № 19-рп/2010, яким визнав такими, що не відповідають Конституції України: положення пункту 2 розділу І, пункту 2 розділу ІІ Закону України 18.02.2010 № 1691-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвідомчості справ, пов`язаних із соціальними виплатами» та пункт 2 частини першої статті 15 ЦПК України у редакції згаданого Закону. Визнані неконституційними положення втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.
14.09.2010 Апеляційний суд Полтавської області переглянув постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 17.11.2009 у частині вимог, виділених в окреме провадження та переданих для розгляду в порядку цивільного судочинства, і ухвалою від 14.09.2010 залишив апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.
Ухвалою від 02.11.2010 Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 17.11.2009 та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 14.09.2010.
У частині позовних вимог, розгляд яких продовжувався в порядку адміністративного судочинства (про стягнення з Відповідача недоплаченої позивачеві у 2008 році матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі 1012,18 грн), Харківський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 02.07.2010 залишив без змін постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 17.11.2009 про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 у цій частині. У подальшому Вищий адміністративний суд України ухвалою від 13.12.2013 залишив зазначені судові рішення без змін, а Верховний Суд України постановою від 25.03.2014 у справі № 21-34а14 відмовив Позивачу у задоволенні його заяви про перегляд ухвали суду касаційної інстанції.
У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Великої Палати Верховного Суду в порядку пункту 3 частини п`ятої статті 361 КАС із заявою про перегляд судових рішень у цій справі за виключними обставинами.
Ухвалою від 07.09.2021 Велика Палата Верховного Суду відкрила провадження за заявою Позивача про перегляд за виключними обставинами та призначила заяву до розгляду,а ухвалою від 11.08.2022 закрила провадження за заявою Позивача з підстав пропуску встановленого КАС преклюзивного строку на звернення із заявою про перегляд за виключними обставинами, який поновленню не підлягає.
Статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право після використання всіх національних засобів юридичного захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна.
Юридичний зміст основних принципів міжнародного права закріплює обов`язок кожної держави виконувати свої міжнародно-правові зобов`язання.
Ратифікувавши у 1997 році Конвенцію, Україна визнала обов`язковою юрисдикцію ЄСПЛ. Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції (стаття 1). Вказана гарантія реалізується шляхом урахування норм Конвенції та практики ЄСПЛ у національному праві.
Відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення ЄСПЛ у справах проти України, з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції і протоколів до неї, з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини, зі створенням передумов для зменшення числа заяв до ЄСПЛ проти України, регулюються Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон), частиною першою статті 2 якого передбачено, що остаточне рішення ЄСПЛ у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, за частиною першою якої Високі Договірні Сторони зобов`язалися виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами.
При цьому Закон не містить положень щодо «строків давності» за зобов`язаннями України виконати рішення ЄСПЛ, ухвалене у спорі, стороною якого є Україна, не містить таких строків і сама Конвенція.
У статті 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів 1969 року закріплено принцип добросовісного виконання державою своїх міжнародних зобов`язань. Відповідно до цієї норми держава-учасниця не може посилатися на положення свого внутрішнього права для виправдання невиконання нею міжнародного договору.
Відповідно до статті 46 Конвенції держава Україна зобов`язана виконувати остаточне рішення ЄСПЛ в будь-якій справі, в якій вона є стороною.
Це ж положення закріплене і в частині першій статті 2 Закону, до предмета регулювання якого віднесені, зокрема, питання, що виникають у зв`язку з обов`язком України виконати рішення ЄСПЛ у справі проти України та з необхідністю усунення причин порушення державою Конвенції і протоколів до неї.
Положеннями глави 3 Закону передбачено, що для виконання рішення ЄСПЛ, яким констатовано порушення Україною Конвенції, мають вживатися заходи індивідуального та загального характеру.За змістом статті 10 Закону додатковими щодо виплати відшкодування (статті 7-9 цього Закону) заходами індивідуального характеру є: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який заявник мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні ЄСПЛ.
Відновлення попереднього юридичного стану Стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.
Зазначені приписи Закону узгоджуються з Рекомендацією №R(2000)2 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам «Щодо повторного розгляду або поновлення провадження у певних справах на національному рівні після прийняття рішень Європейським судом з прав людини», у якій Комітет Міністрів закликав Договірні Сторони забезпечити адекватні можливості повторного розгляду справи, включаючи поновлення провадження, у випадках, коли Суд визнав порушення Конвенції, особливо: (i) коли потерпіла сторона і далі зазнає значних негативних наслідків рішення, ухваленого на національному рівні; (ii) коли рішення Суду спонукає до висновку, що (a) оскаржене рішення національного суду суперечить Конвенції по суті, або (b) в основі визнаного порушення лежали суттєві процедурні помилки чи недоліки, які ставлять під серйозний сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні.
Констатуючи порушення Україною взятих на себе міжнародних зобов`язань, у Рішенні ЄСПЛ вказав на те, що в цій справі заявник доповнив свій позов, висунувши додаткові грошові вимоги 16.02.2009, а у своїй постанові від 17.11.2009 суд першої інстанції не розглянув це питання; заявник поскаржився до Харківського апеляційного адміністративного суду та Вищого адміністративного суду України на нерозгляд судом першої інстанції його додаткових позовних вимог і ці суди також не прокоментували це питання; таким чином заявник не отримав жодного рішення по суті щодо його додаткових позовних вимог від 16.02.2009; зазначених обставин достатньо для висновку Суду про те, що заявник був позбавлений права на доступ до суду, отже, було порушено пункт 1 статті 6 Конвенції.
Щодо скарги заявника на те, що Апеляційний суд Полтавської області не був «судом, встановленим законом», Суд зауважив, що Конституційний Суд України визнав у своєму рішенні від 09.09.2010 неконституційними норми про передачу справ з адміністративних судів до судів загальної юрисдикції; 14.09.2010 Апеляційний суд Полтавської області розглянув справу заявника, незважаючи на відсутність законних підстав для цього в національному законодавстві після рішення Конституційного Суду України, тому Суд дійшов висновку про те, що справа заявника не була розглянута компетентним відповідно до національного законодавства судом, що становило порушення його права на суд, «встановлений законом», отже, було порушено пункт 1 статті 6 Конвенції.
Тобто в основі визнаних ЄСПЛ порушень лежали суттєві процедурні помилки та недоліки, допущені судами.
Не викликає сумніву той факт, що зазначені обставини є виключними та в розумінні КАС могли б слугувати підставою для перегляду прийнятих у цій справі судових рішень.
Утім, після відкриття провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд судових рішень у цій справі за виключними обставинами Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для розгляду поданої заяви, оскільки ця заява подана після закінчення встановленого пунктом 2 частини другої статті 363 КАС десятирічного строку, який не підлягає поновленню згідно з положенням частини третьої вказаної статті.
Разом із цим звертаємо увагу, що Велика Палата Верховного Суду вже розглядала питання щодо застосування наслідків спливу строку звернення із заявою про перегляд судового рішення за виключними обставинами з підстав встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань.
У справі № 2-а-256/08 (провадження № 11-41зва21), в якій рішення ЄСПЛ «Горяйнова проти України», що було підставою звернення із заявою про перегляд судових рішень національних судів за виключними обставинами, набуло статусу остаточного після спливу десятирічного строку з дня набрання законної сили рішеннями національних судів, Велика Палата Верховного Суду постановою від 07.07.2021 заяву ОСОБА_2 про перегляд судових рішень задовольнила частково; судові рішення скасувала, а справу передала на новий розгляд до П`ятого апеляційного адміністративного суду як суду апеляційної інстанції. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу також на те, що сплив встановленого КАС строку на звернення із заявою про перегляд не був пов`язаний з несвоєчасним вчиненням заявницею дій щодо звернення до національного суду з відповідною заявою, а був обумовлений тривалим розглядом справи ЄСПЛ.
При цьому Велика Палата Верховного Суду послалася на те, що у справі «Горяйнова проти України» ЄСПЛ установив суттєві порушення національними судами норм процесуального права, які ставлять під серйозний сумнів результат оскаржуваного провадження на національному рівні, однак відшкодував заявниці лише моральну шкоду та компенсацію судових витрат, установивши при цьому, що звільнення заявниці було необґрунтованим, а національні суди не розглянули більшість ключових питань, якщо взагалі якесь із них, у зв`язку із чим дійшла висновку про необхідність перегляду справи за виключними обставинами та відсутність підстав для закриття провадження за заявою ОСОБА_2 про перегляд за виключними обставинами постановлених у цій справі судових рішень.
Рішення ЄСПЛ в даній справі, як і у справі № 2-а-256/08 (провадження № 11-41зва21), заяву в якій розглядала Велика Палата Верховного Суду, набуло статусу остаточного після спливу встановленого десятирічного строку на звернення із заявою про перегляд за виключними обставинами рішень національних судів і сплив цього строку також не був пов`язаний з несвоєчасним вчиненням заявником дій щодо звернення з цією заявою, а є наслідком тривалого розгляду справи ЄСПЛ.

У цій справі в ухвалі від 11.08.2022 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з огляду на обставини цієї конкретної справи, зокрема відшкодування за рішенням ЄСПЛ суми коштів, співмірної з позовними вимогами ОСОБА_1 , а також фактичну неможливість належного відновлення знищених за закінченням строків зберігання матеріалів справи № 2-а-11256/09, новий розгляд міг би призвести до нових порушень Конвенції, відсутні підстави для розгляду заяви Позивача про перегляд судових рішень.

Поряд з цим у Рішенні, вказуючи на порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо доступу до суду, права на вирішення спору судом, а також права на суд, встановлений законом, ЄСПЛ відхилив вимоги заявника, який вимагав 5039,60 грн як компенсації фактичних витрат з оплати житлово-комунальних послуг за 2006-2008 роки (приблизно 580 євро на момент подій), 512,50 грн відшкодування вартості проїзду у відпустку у 2007 році (приблизно 75,40 євро на момент подій). Щодо 8603,84 грн за затримку у виплаті відшкодування за незабезпечення речовим майном (приблизно 990 євро на момент подій) ЄСПЛ визнав цю вимогу передчасною, оскільки національні суди не ухвалили рішення щодо цього. У зв`язку із цим Суд зазначив, що згідно з українським законодавством заявник має право звернутися за переглядом його справи з огляду на висновок Суду щодо недотримання національними судами статті 6 Конвенції. ЄСПЛ постановив до сплати на користь заявника 2000 євро компенсації моральної шкоди та додатково суму будь-якого податку, що може нараховуватися, а також 741,13 євро як компенсації судових та інших витрат та додатково суму будь-якого податку, що може нараховуватися заявнику.

Отже, Велика Палата Верховного Суду сформувала неоднакові підходи до вирішення питання про можливість перегляду судових рішень за виключними обставинами у разі, якщо внаслідок тривалого розгляду справи ЄСПЛ відповідна заява з огляду на набрання рішенням ЄСПЛ статусу остаточного після спливу десятирічного строку з дня набрання законної сили рішеннями національних судів була подана після закінчення встановленого пунктом 2 частини другої статті 363 КАС строку.

Вважаємо, що з урахуванням наведених вище норм у вирішенні цього питання розмежування має відбуватися за критеріями, що враховують можливість усунення порушення конвенційних прав особи, на користь якої ЄСПЛ прийняв рішення, відновлення її попереднього юридичного стану, а також з необхідністю зважати на те, чи матиме місце втручання у права третіх осіб у зв`язку зі здійсненням перегляду.

Факт присудження ЄСПЛ до відшкодування суми, співмірної із заявленими у відповідній справі майновими вимогами особи, не є визначальним у визначенні можливості відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який заявник мав до порушення, що також не повинно ставитися у залежність від порядку та строків зберігання матеріалів справи національними судами.

З огляду на наведене вважаємо, що Велика Палата Верховного Суду не мала підстав для закриття провадження за поданою в цій справі заявою про перегляд за виключними обставинами рішень національних судів, а мала продовжити її розгляд.

Судді:К. М. ПільковЛ. Й. Катеринчук
Ю. Л. ВласовО. Б. Прокопенко
М. І. ГрицівІ. В. Ткач