Справа № 826/10031/18
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2022-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2022 року м. Київ № 826/10031/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Добрівської Н.А.,

розглянувши у спрощеному провадженні адміністративну справу

за позовом Громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України

третя особа: Управління державної міграційної служби України у Волинській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Громадянка Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 (далі по тексту - позивачка) звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної міграційної служби України (далі по тексту - відповідач, ДМС України), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору : Управління державної міграційної служби України у Волинській області (далі по тексту - третя особа, УДМС у Волинській області), у якому просила:

- визнати неправомірним та скасування рішення №203-18 від 15 червня 2018 року про відмову у визнанні громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 та її неповнолітніх дітей біженцями або особами, які потребують додаткового захисту;

- зобов`язання повторно розглянути заяву громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 та її неповнолітніх дітей про визнання біженцем або особою, яка потребують додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування заявлених вимог позивачка вказує, що має цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через свої релігійні переконання та побоювання систематичного порушення прав людини (через зміну релігії з Ісламу на Християнство), а тому не може повернутися до країни свого походження - Ірану).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 липня 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/10031/21 і призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (письмового провадження); залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, УДМС у Волинській області; відмовлено у клопотанні позивачки про призначення підготовчого засідання.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому ДМС України не погоджується із заявленими позовними вимогами, оскільки інформація, надана позивачкою щодо зміни релігії має низький ступінь достовірності, оскільки пояснення з цього приводу логічно не впорядковані, у зв`язку з відсутністю доказів наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому оскаржуване рішення відповідача в межах спірних відносин є правомірним.

У відповіді на відзив позивачка зазначає, що має цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через свої релігійні переконання та побоювання систематичного порушення прав людини; в Україні подала до УДМС у Волинській області належним чином оформлену та обґрунтовану заяву-анкету про визнання її та її неповнолітніх дітей біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, проте, отримала відмову на підставі оскаржуваного рішення ДМС України у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 квітня 2019 року у задоволенні клопотання представника позивачки про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відмовлено.

Ознайомившись із письмово викладеними доводами учасників справи, дослідивши подані документи і матеріали, суд встановив такі обставини справи.

20 лютого 2018 року позивачкою подано заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій зазначено, що позивачка прийняла релігію християнство, оскільки християнство є релігією любові до людей, там поважаються і цінуються жінки, а в ісламі її не цінували, тому позивачка погодилася зі своїм чоловіком навернутися до християнства; зважаючи на численні обмеження в Ірані стосовно тих, хто змінює віру з ісламу на християнство, і зважаючи на покарання смертю для таких осіб, позивачка була дуже налякана і щоночі бачила жахи про смертну кару, адже вони таємно і крадькома навчалися у домашній церкві. Проте не минуло і місяця, як домашня церква була викрита, а список імен потрапив до рук влади; саме тоді страх і переляк удвічі збільшився і позивачка змусила чоловіка поїхати до Ахвазу і жили у квартирі сестри, не повідомляючи сім`ю. У Ахвазі ситуація теж була розхитана, і вони не почувалися у безпеці, оскільки батьки позивачки були мусульманами і місцевими жителями, а також впертими противниками християнства. Через це позивачка переконала свого чоловіка виїхати за межі країни та поїхати в іншу країну, де вони зможуть жити вільно. Свекор позивачки через одного зі своїх друзів отримав від них візи в Україну і вони виїхали під приводом прогулянкового туру, щоб звільнитися від насилля і жахливих снів. Повернутися більше не можуть, особливо тепер, коли ситуація в Ірані розхитана і уряд не дасть їм спокою. Позивачка зазначає, що не каже, що багато пізнала християнську віру, але за цей невеликий проміжок часу зрозуміла, що християнська віра означає рівність і любов до людей, важливим є сердечний зв`язок, який вона має зі Святим Христом.

За результатами розгляду справи громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 УДМС у Волинській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 14 травня 2018 року, відповідно до якого третя особа вважає за доцільне відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивачці та її неповнолітнім дітям, стосовно яких встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 134 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні. До таких висновків УДМС у Волинській області прийшло, оскільки інформація, надана заявницею щодо зміни релігії має низький ступінь достовірності, оскільки пояснення з цього приводу логічно не впорядковані; остання стверджує, що є католичкою, однак правильно хреститися не вміє, хоча з даним елементом повинна бути знайома (протокол співбесіди №1, 2); на запитання «Які Ви знаєте заповіді Божі» відповіла «Я їх ще не вивчала. Для цього було мало часу», зазначила «Я дуже мало знаю про цю релігію». Тому неможливо у повній мірі з`ясувати як зазначене новонавернення може вплинути на її життя та ідентифікувати її як християнку. Також обґрунтованих доказів переслідування владою країни не встановлено, адже позивачка разом із чоловіком та двома неповнолітніми дітьми безперешкодно отримала туристичну візу та виїхала з країни. Отже, враховуючи наведене можна зробити висновок, що заявниця не володіє знаннями щодо основних священнодій вказаного віровчення. Аналізуючи вище викладене, третя особа вважає, що основною причиною новонаправлення заявниці є не щирість її релігійних переконань, а спосіб потрапляння в Німеччину, так як рішення про зміну релігії прийняла тільки тоді, коли отримала дозвіл на виїзд з країни. Як свідчить практика, більшість громадян Ірану при зверненні за захистом не лише в Україні, декларують зміну релігії, що є конвенційною ознакою, щирість якої у заявника встановити непросто, що підтверджується інформацією з інтернет-джерел https://www.refworld.org/docid/5aa2aa2e7.html. Вказано, що у разі повернення заявниці до країни походження їй не загрожуватиме небезпека, оскільки сам факт лише переходу до іншої релігії не несе тяжких наслідків, що дорівнюватимуть переслідуванню за релігійною ознакою.

Рішенням ДМС України від 15 червня 2018 року №203-18 відповідно до статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами розгляду особової справи №2018LT0003 на підставі всебічного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання позивачки біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок УДМС у Волинській області встановлено, що стосовно заявниці умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні, у зв`язку з чим відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивачці та її неповнолітнім дітям.

Повідомленням про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 26 червня 2018 року №0704/18 позивачку повідомлено, що відповідно до абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» їй та її неповнолітнім дітям відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Підстава: рішення ДМС України від 15 червня 2018 року №203-18.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оцінюючи правомірність дій та рішень відповідача, суд керується критеріями, закріпленими у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, які повинні дотримуватися при реалізації дискреційних повноважень владного суб`єкта.

Так, у відповідності до наведеної норми Кодексу у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіряючи правомірність оскаржуваного позивачем рішення, суд звертає увагу на таке.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі по тексту - Закон №3671-VI).

Згідно із визначенням, наведеним в пункті 1 частини першої статті 1 Закону №3671-VI (тут і далі в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду від 21 листопада 2019 року у справі №816/2279/17.

Згідно із визначенням, наведеним у пункті 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 4 та 6 статті 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні та яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (частина шоста статті 9 Закону №3671-VI).

Відповідно до частини восьмої статті 9 названого Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина одинадцята статті 9 Закону №3671-VI).

Згідно з частиною дванадцятою статті 9 Закону №3671-VI особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями частини п`ятої статті 10 Закону №3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зміст оскаржуваного рішення вказє, що позивачці було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктом 1 та 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI, відсутні.

Суд погоджується з таким висновком ДМС України, виходячи з такого.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

При цьому, слід зазначити, що заявник, в свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Таким чином підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Отже, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

З матеріалів справи слідує, що інформація, надана заявницею щодо зміни релігії має низький ступінь достовірності, оскільки пояснення з цього приводу логічно не впорядковані; остання стверджує, що є католичкою, однак правильно хреститися не вміє, хоча з даним елементом повинна бути знайома (протокол співбесіди №1, 2); на запитання «Які Ви знаєте заповіді Божі» відповіла «Я їх ще не вивчала. Для цього було мало часу», зазначила «Я дуже мало знаю про цю релігію». Тому неможливо у повній мірі з`ясувати як зазначене новонавернення може вплинути на її життя та ідентифікувати її як християнку. Також обґрунтованих доказів переслідування владою країни не встановлено, адже позивачка разом із чоловіком та двома неповнолітніми дітьми безперешкодно отримала туристичну візу та виїхала з країни. Отже, враховуючи наведене можна зробити висновок, що заявниця не володіє знаннями щодо основних священнодій вказаного віровчення. Аналізуючи вище викладене, третя особа вважає, що основною причиною новонаправлення заявниці є не щирість її релігійних переконань, а спосіб потрапляння в Німеччину, так як рішення про зміну релігії прийняла тільки тоді, коли отримала дозвіл на виїзд з країни. Як свідчить практика, більшість громадян Ірану при зверненні за захистом не лише в Україні, декларують зміну релігії, що є конвенційною ознакою, щирість якої у заявника встановити непросто, що підтверджується інформацією з інтернет-джерел https://www.refworld.org/docid/5aa2aa2e7.html. Вказано, що у разі повернення заявниці до країни походження їй не загрожуватиме небезпека, оскільки сам факт лише переходу до іншої релігії не несе тяжких наслідків, що дорівнюватимуть переслідуванню за релігійною ознакою.

Крім того, згідно статті 13 Конституції Ісламської Республіки Іран, іранські зороастрійці, іудеї і християни є єдиними релігійними общинами, які можуть вільно здійснювати свої релігійні обряди в рамках закону.

Таким чином, відомості, вказані заявницею у документах при оформлені заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та відомості, зазначені в протоколах проведених співбесіді (протоколи співбесід від 22 лютого 2018 року №1 та від 29 березня 2018 року №2) щодо обставин його справи не є доведеними та правдоподібними, а відтак, не викликають довіри.

Не наведено у позовній заяві будь-яких обставин щодо наявності у позивачки об`єктивних, викликаних дійсними обставинами, що мали місце до залишення нею країни походження, і які б вказували на обґрунтованість причин для побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання. Відсутні в матеріалах справи і фактичні докази того, що ці побоювання є реальними, як і докази загрози життю позивачки, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування до неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Таким чином, суд вважає, що побоювання, які виникли у заявниці мають суто суб`єктивний характер і не підтвердженні жодними документальними даними, заявниця не має речових доказів наявності погроз у його бік, як і не має інших документальних підтверджень щодо його слів.

Отже, жодних доказів на підтвердження можливої загрози життю позивачці ані під час звернення до органу міграційної служби, ані під час розгляду та перевірки його заяви міграційним органом, ані під час розгляду справи судом, позивачем не надано.

Аналіз матеріалів особової справи іноземця в контексті ситуації в країні громадянської належності дозволяє зробити висновок, що заявник не обґрунтував неможливості повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідування за ознаками визначеними Женевською Конвенцією про статус біженця 1951 року та Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Матеріали справи та пояснення позивачки вказують, що в обґрунтування позовних вимог було надано відомості, які не підтверджують факту переслідування позивачки або її побоювань стати жертвою переслідувань чи розумної можливості того, що позивачу буде заподіяно шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення до країни громадянської належності та, відповідно, не доводять наявності підстав, передбачених законодавством, для надання позивачу статусу біженця або визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, суд звертає увагу на те, що відповідно до матеріалів особової справи позивачки, при зверненні до органів міграційної служби нею також не було надано інформації, яка могла би бути підставою для висновку про обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання, а також щодо загрози її життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо себе смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання, та інформації, яка могла би бути перевірена або достовірно встановлена щодо наявності таких обставин.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачкою не було надано суду документів, які б підтвердили наявність переслідувань або утисків відносно неї, що відповідали б вимогам пунктів 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», з урахуванням чого оскаржуване рішення відповідача від 15 червня 2018 року №203-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання ДМС України повторно розглянути заяву позивачки про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд приходить до висновку про відмову в її задоволенні, оскільки вказана вимога є похідною позовною вимогою.

Згідно з частиною першою статті 9, статтею 72, частинами першою, другою, п`ятою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем доведено правомірність своєї поведінки з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати зі сплати судового збору відшкодуванню позивачу не підлягають.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 2, 5-11, 73-77, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Громадянка Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку, визначеному статтями 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України протягом 30 днів з моменту складення повного тексту

Суддя: Н.А. Добрівська