Справа № 280/1149/22
Суддя: Татаринов Дмитро Вікторович
Дата ухвалення: 2022-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
20 жовтня 2022 року Справа № 280/1149/22 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Татаринова Д.В., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району (69035, м. Запоріжжя, вул. Лермонтова, буд. 14; ) про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:
До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району (далі - відповідач), в якому позивач з урахуванням уточненого позову просить суд:

- визнати протиправним рішення відповідача про відмову позивачу у встановленні статусу члена сім`ї загиблого, оформлене листом № С-1173 від 02 грудня 2021 року;

- зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву і встановити позивачу статус члена сім`ї загиблого з оформленням посвідчення відповідно до статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що її син приймав безпосередню участь в проведенні та забезпеченні АТО-ООС, мав статус учасника бойових дій та загинув від кульового поранення голови в смт. Донське, Волноваського району, Донецької області 15 лютого 2017 року. Згідно із ст.24 Закону України «Про військову службу та військовий обов`язок» син позивачки вважався таким, що виконував обов`язки військової служби в смт. Донське, де й загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 . В листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулась із заявою до відповідача про встановлення їй статусу члена сім`ї загиблого та видачі посвідчення відповідного зразку. Проте, рішенням, оформленим у вигляді листа за № С-1173 від 02 грудня 2021 року відповідач відмовив позивачці у встановленні статусу та оформленні посвідчення мотивуючі відмову тим, що її син, ОСОБА_2 , загинув не у період безпосередньої участі в АТО. Таке рішення відповідача позивач вважає протиправним, тому звернулась до суду з вказаними позовними вимогами.

Ухвалою суду (суддя Лазаренко М.С.) від 14 лютого 2022 року відкрито спрощене позовне провадження у справі без виклику сторін.

Розпорядженням керівника апарату Запорізького окружного адміністративного суду призначено повторний автоматизований розподіл справи №280/1149/22 з підстав призову на військову службу під час мобілізації головуючого судді Запорізького окружного адміністративного суду Лазаренка М.С.

Після повторного автоматизованого розподілу справи між суддями, проведеного в порядку Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), справу передано на розгляд судді Запорізького окружного адміністративного суду Татаринову Дмитру Вікторовичу.

Ухвалою суду від 03 червня 2022 року адміністративну справу № 280/1149/22 прийнято до провадження та повторно розпочато розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

07 червня 2022 року на адресу суду надійшов відзив на адміністративний позов, в якому відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що дата смерті сина позивача наступила не у період його безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисту незалежності і суверенітету та територіальної цілісності України, що свідчить про відсутність у відповідача підстав для встановлення ОСОБА_1 статусу члена сім`ї загиблого військовослужбовця згідно абз. 8 п. 1 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Суд дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , копія якого міститься в матеріалах справи, ОСОБА_2 є сином позивачки ОСОБА_1 .

У період з 31 травня 2015 року по 09 липня 2015 року, а також у період з 30 серпня 2015 по 22 жовтня 2016 ОСОБА_2 брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції в складі військової частини польова пошта НОМЕР_3 , що підтверджується довідкою Військової частини польова пошта НОМЕР_3 від 25 лютого 2017 року № 150/254, копія якої міститься в матеріалах справи.

У довідці Військової частини польова пошта НОМЕР_3 від 25 лютого 2017 року № 150/254 також зазначено, що ця довідка є підставою для надання особі статусу учасника бойових дій.

Згідно витягу з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_3 від 22 жовтня 2016 року № 296 молодший сержант ОСОБА_2 , командир мотопіхотного відділення мотопіхотного взводу мотопіхотної роти прибув до пункту постійної дислокації смт. Донське Волноваського району Донецької області.

15 лютого 2017 року ОСОБА_2 загинув від кульового поранення голови з переломом кісток склепіння та основи черепу, що підтверджується витягом із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 13 серпня 2012 року, свідоцтвом про смерть від 16 лютого 2017 року Серії НОМЕР_4 , сповіщенням про смерть військової частини польова пошта НОМЕР_3 від 16 лютого 2017 року, а також повідомленням ІНФОРМАЦІЯ_2 від 17 лютого 2017 року № 339.

Наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_3 від 16 лютого 2017 року № 47 ОСОБА_2 виключено із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.

Також, вказаним наказом матері ОСОБА_2 встановлено виплату щомісячної премії за особистий внесок у загальні результати служби у розмірі 515% від посадового окладу, надбавку за виконання особливо важливих завдань у розмірі 50% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням, надбавку за вислугу років за лютий 2017 року, винагороду за участь у антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей в ОТУ «Маріуполь», додаткової грошової винагороди у розмірі 60% місячного грошового забезпечення за лютий 2017 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2017 рік в розмірі місячного грошового забезпечення.

Також, вказаний наказ містить інформацію відносно того, що смерть ОСОБА_2 не пов`язана із виконанням обов`язків військової служби.

Згідно Витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень контузій, травм, каліцтв від 13 серпня 2018 року № 2220 поранення та причина смерті ОСОБА_2 пов`язані із проходженням військової служби.

19 травня 2021 року ІНФОРМАЦІЯ_3 позивачці, матері ОСОБА_2 , видано безстрокове посвідчення Серії НОМЕР_5 , при пред`явленні якого позивачка має пільги, встановлені законодавством України для членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісті під час проходження військової служби.

У серпні 2021 року позивачка звернулась до ІНФОРМАЦІЯ_4 із пакетом документів з метою отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із смертю сина ОСОБА_2 під час проходження військової служби.

Однак, листом ІНФОРМАЦІЯ_5 від 25 серпня 2021 року № 2484/с позивачці відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги.

В листопаді 2021 року позивачка звернулась до Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району із заявою про встановлення статусу члена сім`ї загиблого та видачі посвідчення відповідного зразку.

Проте, листом від 02 грудня 2021 року № С-1173-п позивачці відмовлено у задоволенні вищезазначеної заяви з огляду на те, що з урахуванням положень абз. 8 п.1 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» вказаний закон поширюється на сім`ї військовослужбовців, які померли внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони. Аналогічні положення містить абз. 5 п. 2 Порядку надання статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2015 року № 740. З огляду на те, що дата смерті ОСОБА_2 наступила не в період його безпосередньої участі антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисту незалежності і суверенітету та територіальної цілісності України, позивачу відмовлено у встановленні статусу члена сім`ї загиблого та видачі посвідчення відповідного зразку.

Суд розцінює лист відповідача від 02 грудня 2021 року за № С-1173-п як фактичну відмову у встановленні позивачці відповідного статусу та наданні посвідчення.

Отже, спірним питанням у справі є правомірність дій відповідача щодо фактичної відмови у наданні позивачеві статусу члена сім`ї загиблого ветерана війни відповідно до положень Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин (02 грудня 2021 року).

Вирішуючи адміністративний позов по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них встановлено Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Відповідно до статті 4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин, ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Згідно пункту 19 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин учасниками бойових дій визнаються військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

В матеріалах справи наявна довідка № 150/254 від 25 лютого 2017 року про безпосередню участь ОСОБА_2 в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захист незалежності і суверенітету та територіальної цілісності України у період з 31 травня 2015 року по 09 липня 2015 року, з 30 серпня 2015 року по 22 жовтня 2016 року.

З огляду на зазначені правові норми, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, особи, учасники бойових дій (військовослужбовці), є ветеранами війни, які мають право на пільги, гарантії та компенсації, передбачені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та одержання відповідного посвідчення.

Відповідно до абзацу 8 пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» чинність цього Закону поширюється на: сім`ї військовослужбовців (резервістів, військовозобов`язаних) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовців військових прокуратур, осіб рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейських, осіб рядового, начальницького складу, військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, та загинули (пропали безвісти), померли внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, під час безпосередньої участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, у забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, а також сім`ї працівників підприємств, установ, організацій, які залучалися до забезпечення проведення антитерористичної операції, забезпечення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях та загинули (пропали безвісти), померли внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час забезпечення проведення антитерористичної операції безпосередньо в районах та у період її проведення, забезпечення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

Абзацом 16 пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що до членів сімей загиблих (тих, які пропали безвісти) військовослужбовців, партизанів та інших осіб, зазначених у цій статті, належать, зокрема, батьки.

Аналогічні положення наведені у «Порядку надання статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, деяким категоріям осіб», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 740 від 23 вересня 2015 року.

На думку суду, поширення чинності цього Закону на членів сім`ї військовослужбовців вимагає двох умов: безпосереднього територіального знаходження особи в районах проведення антитерористичної операції у період її проведення; загибелі в наслідок поранення одержаного під час безпосередньої участі в антитерористичної операції у період її проведення.

До матеріалів справи представником позивача надано копію наказу № 296 від 22 жовтня 2016 року, сповіщення про смерть, свідоцтво про смерть. За наведеними документами ОСОБА_2 загинув у смт. Донське, Волноваського району, Донецької області.

Кабінетом Міністрів України 02 грудня 2015 року прийнято розпорядження № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України». Смт. Донське, Волноваського району, Донецької області включено до наведеного переліку.

Тобто, ОСОБА_2 на час загибелі безпосередньо перебував в районі проведення антитерористичної операції у період її проведення.

Але, як зазначалось раніше, то безпосередню участь в антитерористичній операції ОСОБА_2 приймав у період з 31 травня 2015 року по 09 липня 2015 року, з 30 серпня 2015 року по 22 жовтня 2016 року.

Наказом № 47 від 16 лютого 2017 року ОСОБА_2 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Визначено, що смерть не пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.

Відповідно до листа військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_6 № 2484/с від 25 серпня 2021 року, який надано представником позивача до матеріалів справи, визначено, що смерть молодшого сержанта ОСОБА_2 є наслідком необережного поводження зі зброєю перебуваючи на відпочинку про що зазначено в постанові про закриття кримінального провадження від 30 листопада 2020 року та в акті розслідування нещасного випадку від 06 березня 2017 року, затвердженого командиром військової частини польової пошти НОМЕР_3 , тобто внаслідок адміністративного правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

Наведені обставини позивачем не заперечуються.

З наведених встановлених судом обставин вбачається, що загибель ОСОБА_2 сталася не під час безпосередньої участі в антитерористичної операції.

Посилання представника позивача на абзац 1 пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не може бути прийнято судом до уваги, оскільки у встановлених судом обставинах до ОСОБА_2 та позивача повинні застосовуватись вимоги саме абзацу 8 пункту 1 статті 10 Закону при дотримані умов наведених судом.

Отже, з аналізу зазначених норм законодавства України, чинного на момент звернення позивача до відповідача із заявою про встановлення статусу члена сім`ї загиблого та видачу посвідчення, встановлених обставин та з наявних доказів в матеріалах справи, суд доходить висновку у необхідності відмови у задоволені позову.

З приводу доводів відповідача щодо пропущення позивачем строків позовної давності на звернення до суду із позовом в адміністративній справі № 280/1149/21 суд вважає за необхідне зазначити наступне.

З огляду на той факт, що в судовому порядку оскаржується відмова позивача від 02 грудня 2021 року за № С-1173-п, а не відмова від 02 жовтня 2019 року № С-1032-п/04-11, доводи відповідача з приводу пропущення позивачем строку звернення до суду із позовом в адміністративній справі № 280/1149/22 є безпідставними.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (частина 1статті 90 КАС України).

Враховуючи зазначене, оцінюючи у сукупності встановлені обставини та перевіривши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:
У задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП № НОМЕР_1 ) до Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району (69035, м. Запоріжжя, вул. Лермонтова, буд. 14; ) про визнання протиправним рішення № С-1173-п від 02 грудня 2021 року за та зобов`язання вчинити певні дії, відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення у повному обсязі складено та підписано 20 жовтня 2022 року.

Суддя Д.В. Татаринов