Справа № 160/9481/22
Суддя: Турлакова Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2022-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 вересня 2022 року Справа № 160/9481/22
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Турлакової Н.В.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , в якій просить:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати додаткової винагороди ОСОБА_1 в розмірі 80 241,93 грн. за безпосередню участь в бойових діях за період з 24 лютого по 30 березня 2022 року;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , додаткову винагороду в розмірі 80 241,93 грн. (вісімдесят тисяч двісті сорок одна грн. 93 коп.) за безпосередню участь в бойових діях за період з 24 лютого по 30 березня 2022 року.
Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та його було відряджено до м. Курахове Донецької області для забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації. Позивач зазначає, що всупереч чинному законодавству за період участі у бойових діях з 24 лютого по 30 березня 2022 року йому не було виплачено додаткову винагороду пропорційно дням безпосередньої участі у бойових діях в розмірі 80 241,93 грн., передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».
До суду надійшов відзив Військової частини НОМЕР_1 , в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що відповідно до окремого доручення Міністра оборони України від 23.06.2022 № 912/з/29 (далі - Порядок) визначено порядок виплати військовослужбовцям додаткової винагороди. Пунктом 4 Порядку встановлено, що командирам органів військового управління, штабів угрупувань військ (сил), штабів тактичних групи, командирам військових частин (установ, навчальних закладів), що входять до складу діючих угрупувань військ (сил) Сил оборони держави, до яких відряджені військовослужбовці, щомісячно до 5 числа повідомляти органи військового управління, військові частини (установи, навчальні заклади) за місцем штатної служби цих військовослужбовців про дні безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях або заходах за минулий місяць за формою, наведеною в додатку № 1. У зв`язку з тим, що наказ про виплату додаткової винагороди за минулий місяць видаються на підставі рапортів командирів підрозділів за минулий місяць, а позивачем надано довідку та рапорт після двох місяців з дня повернення з відрядження, Також відповідач наголошує, що виплата додаткової винагороди, яка передбачена ПКМУ від 28.02.2022 №168 можлива лише за умови наявності відповідних бюджетних призначень, які у Державному бюджеті на 2022 рік не передбачені, що вказує на відсутність вини в діях відповідача, а тому в задоволенні позову слід відмовити.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.07.2022 року відкрито провадження у вказаній в адміністративній справі та призначено до розгляду в спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) учасників справи.
Відповідно до ч.1 ст.257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Згідно з ст.258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Дослідивши чинне законодавство та матеріали справи, суд доходить наступних висновків.
Відповідно до витягу із наказу № 30/ДСК від 07.02.2022р. капітана ОСОБА_1 , начальника служби ракетно-артилерійського озброєння технічної частини військової частини НОМЕР_1 , який проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , на підставі Посвідчення про відрядження №28 від 12.01.2022р., було відряджено до м. Курахове Донецької області для забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації.
Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022 року (з послідуючими змінами), в Україні з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року введено та діє по теперішній час воєнний стан.
Згідно довідки № 2022/окп/38/1251 від 14.05.2022 року, ОСОБА_1 приймав безпосередню участь у бойових діях (забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки оборони, відсічі і стримування збройної агресії) в період з 24 лютого до 28 лютого 2022 року та з 01 березня до 30 березня 2022 року.
Командиром 35 тактичної групи було надано рапорт від 02.06.2022р., який було отримано відповідачем 07.06.2022р., що підтверджується вхід. № 27 згідно якого, він просить дати вказівку на виплачу додаткової винагороди у розмірі 100000 грн., 00 коп. за період з 24 лютого по 28 лютого 2022 року та з 01 березня по 30 березня 2022 року у зв`язку з тим, що особовий склад нижчепойменованнх військовослужбовців приймав участь у бойових діях (забезпечення здійснення заходів з національної безпеки та оборони, відсічі та стриманні збройної агресії), зокрема капітану ОСОБА_1 .
Позивач зазначає, що на підставі довідки № 2022/окп/38/1251 від 14.05.2022 про безпосередню участь в бойових діях (забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки оборони, відсічі і стримування збройної агресії) та рапорту від 02.06.2022р., відповідач керуючись вимогами постанови Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», повинен був здійснити перерахунок додаткової винагороди та виплатити додаткову винагороду в розмірі 80 241,93 грн., виходячи з наступного розрахунку:
100 000 грн. /28 х 5 = 17 857,14 грн. 5357,14 грн. = 12 500 грн. залишок суми винагороди, яка підлягає виплаті за період з 24 лютого по 28 лютого 2022 року, з яких:
28 кількість календарних днів у лютому 2022 року;
5 кількість днів, за які здійснюється виплата додаткової винагороди;
17 857,14 грн. сума винагороди, яка належала виплаті;
5357,14 грн. частина виплаченої винагороди;
100 000 грн./31 х 30 96 774,19 грн. 30 000 грн. + 967,74 грн. = 67 741,93 грн. залишок суми винагороди, яка підлягає виплаті за період з 01 березня по 30 березня 2022 року, з яких:
31 кількість календарних днів у березні 2022 року;
30 кількість днів, за які здійснюється виплата додаткової винагороди;
96 774,14 грн. сума винагороди, яку повинен був сплатити мені Відповідач;
30 000 грн. частина виплаченої винагороди; 967,74 грн. - середній розмір винагороди за один день березня 2022 року (30 000 грн. /31 -967,74 грн.).
Таким чином, позивач вважає, що відповідачем протиправно не виплачено додаткову винагороду за період з 24 лютого по 30 березня 2022 року в розмірі 80 241,93 грн. (12 500 грн. + 67 741,93 грн.), у зв`язку з чим, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
За приписами статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права, свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав, свобод людини є головним обов`язком держави.
Частиною 5 статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Частина 2 статті 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч.3 ст.22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Відповідно до ст.1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 року № 2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.
Відповідно до ст. 5 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Згідно з частинами 1-4 статті 9 Закону від 20.12.1991 року № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, який затверджено Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, в Україні введено військовий стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який в подальшому продовжувався на 30 діб Указом Президента України №133/2022 від 14.03.2022; на 30 діб Указом Президента України від 19.04.2022 №7300; на 90 діб Указом Президента України від 17.05.2022 №341/2022.
28.02.2022 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», яка набула чинності з 24 лютого 2022 року.
Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Пунктом 5 зазначеної постанови передбачено, що вона набирає чинності з моменту опублікування, застосовується з 24.02.2022.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, згідно довідки № 2022/окп/38/1251 від 14.05.2022 року, позивач приймав безпосередню участь у бойових діях (забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки оборони, відсічі і стримування збройної агресії) в період з 24 лютого до 28 лютого 2022 року та з 01 березня до 30 березня 2022 року, в загальній кількості 35 днів, що відповідачем не заперечується.
Отже, Постановою №168 було передбачено право позивача, як особи, яка брала безпосередню участь у бойових діях (забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії) перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів.
Суд звертає увагу, що відповідач не заперечує, а ні щодо наявності у позивача права на отримання вказаної додаткової допомоги, а ні щодо суми розрахованої позивачем у позові.
За таких обставин, суд доходить висновку, що у період з 24 лютого до 28 лютого 2022 року та з 01 березня до 30 березня 2022 року позивач мав право на отримання додаткової щомісячної винагороди встановленої п. 1 постанови Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022.
Відповідач посилається на те, що відповідно до Окремого доручення Міністра оборони України № 912/з/29 від 23.06.2022р., ухваленого з метою врегулювання виплати військовослужбовцям додаткової винагороди на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", накази про виплату додаткової винагороди за минулий місяць видаються на підставі рапортів командирів підрозділів за минулий місяць, проте позивачем надано довідку та рапорт після двох місяців з дня повернення з відрядження, у зв`язку з чим, позивача не було включено до наказу про виплату додаткової винагороди.
Разом з тим, суд не приймає до уваги вказане твердження відповідача, оскільки, вказане Окреме доручення Міністра оборони України № 912/з/29 прийняте 23.06.2022р., тобто після виникнення спірних правовідносин (довідку № 2022/окп/38/1251 від 14.05.2022 позивачем надано в травні 2022р., рапорт командира 35 тактичної групи надійшов 07.03.2022р. (Вхід. № 27).
Щодо посилань відповідача на відсутність бюджетних асигнувань для здійснення виплати додаткової винагороди передбаченої Постановою №168, суд зазначає наступне.
Пунктом 3 постанови КМУ № 168 від 28.02.2022, Міністерство фінансів зобов`язано опрацювати питання щодо збільшення видатків відповідним розпорядникам бюджетних коштів для забезпечення реалізації цієї постанови.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-VI «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і практику ЄСПЛ як джерело права.
За змістом правової позиції ЄСПЛ у справі «Кечко проти України» (рішення від 08 листопада 2005 року) у межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти в цих виплатах, доки відповідні положення є чинними. Тобто органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Верховний Суд України у своїх рішеннях також неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат (постанови Верховного Суду України від 22 червня 2010 року у справі № 21-399во10, від 07 грудня 2012 року у справі № 21-977во10, від 03 грудня 2010 року у справі № 21-44а10).
Беручи до уваги вищенаведене, суд дійшов висновку про допущену Військовою частиною НОМЕР_1 протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168 від 28.02.2022 за період з 24 лютого 2022 року по 30 березня 2022 року.
Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022, за період з 24 лютого 2022 року по 30 березня 2022 року у визначеній позивачем сумі - сумі 80 241,93 грн, такі вимоги є передчасними, тому не підлягають задоволенню, оскільки стягненню підлягають лише ті суми, які були нараховані, але не виплачені. При цьому суд не може перебирати на себе функції органу, що здійснює нарахування та виплату грошового забезпечення.
Отже, саме в процесі виконання рішення суду відповідачем буде вирішено вищезазначені питання, а тому зазначені вимоги позивача в цій частині є передчасними та спрямовані на захист ще не порушених прав позивача, що суперечить статті 5 КАС України, у той час як судовий захист може надаватися лише порушеним правам.
Згідно з частиною 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Зі змісту вказаної норми, можна зробити висновок, що при розгляді справи суд обмежений предметом та обсягом заявлених позовних вимог та не може застосовувати інший спосіб захисту ніж той, що зазначив позивач у позовній заяві. Водночас, суд може вийти за межі правового обґрунтування, зазначеного у позовній заяві, якщо вбачає порушення інших приписів ніж ті, про які йдеться у позовній заяві.
Вихід за межі позовних вимог можливий у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, при цьому вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна вимога.
Отже, суд вважає, що належним способом захисту в даному випадку є саме зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду за безпосередню участь в бойових діях (забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки оборони, відсічі і стримування збройної агресії), встановлену постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022, за період з 24 лютого 2022 року по 30 березня 2022 року, з урахуванням виплачених сум.
Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.
Відповідно до положень Конституції України, ЦК України та законів України, фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів.
За змістом статей 23 та 1167 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок душевних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до підпункту 2 частити третьої статті 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають додаткових зусиль для організації свого життя.
Аналогічні положення містяться в п. 13 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди".
Згідно з абз. 2 п. 5 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
За приписами частини 5 статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
Зі змісту цієї норми випливає, що в такому порядку розглядаються адміністративним судом вимоги про відшкодування як матеріальної, так і моральної шкоди. Основною умовою такого розгляду є те, щоб така вимога була заподіяна (похідною) протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин і якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
За сукупністю наведених обставин, суд вважає, що підстави для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди на користь позивача відсутні, тому в цій частині позовних вимог суд відмовляє.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору та ним не були понесені судові витрати, судовий збір стягненню не підлягає.
Керуючись ст.ст.241-250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди за безпосередню участь в бойових діях (забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки оборони, відсічі і стримування збройної агресії), встановлену постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022, за період з 24 лютого 2022 року по 30 березня 2022 року.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди за безпосередню участь в бойових діях (забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки оборони, відсічі і стримування збройної агресії), встановлену постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022, за період з 24 лютого 2022 року по 30 березня 2022 року, з урахуванням виплачених сум.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.В. Турлакова