Справа № 120/13444/21-а
Суддя: Шаповалова Тетяна Михайлівна
Дата ухвалення: 2022-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

м. Вінниця

19 жовтня 2022 р. Справа № 120/13444/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Шаповалової Тетяни Михайлівни, розглянувши звіт Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про виконання рішення суду у справі №120/13444/21 та заяву ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення в справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Вінницького окружного адміністративного суду перебувала адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 (далі-позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі-відповідач або Головне управління) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 15.12.2021 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо відмови у проведенні нарахування та виплаті позивачу суми компенсації втрати частини доходів, за період з 01 липня 2015 року по 09 квітня 2021 року, у зв`язку з порушенням строків виплати суми недоотриманої пенсії.

Зобов`язано Головне Управління Пенсійного Фонду України у Вінницькій області нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії за період з 01.07.2015 по 09.04.2021 відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати», «Порядку проведення компенсації громадянам втрати грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159.

Стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області суму сплаченого судового збору в розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок).

06.09.2022 року позивач подав заяву про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення по адміністративній справі № 120/13444/21-а.

Заява мотивована тим, що відповідачем нараховано компенсацію втрати частини доходів за період з липня 2015 по грудень 2017 року, що підтверджується відповіддю відповідача до відділу примусового виконання рішень за №0200-0902-5/15362 від 21.02.2022 разом з розрахунком компенсації, тоді як згідно судового рішення та виконавчого документа, Головне Управління Пенсійного Фонду України у Вінницькій області зобов`язано нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів за період з 01.07.2015 по 09.04.2021 року. На думку позивача, пенсійним органом не вірно нараховано та виплачено компенсацію втрати частини доходів за період з 01 липня 2015 по 09.04.2021 року, а саме з 01 січня 2018 по 09.04.2021 року компенсація не нарахована, хоча заборгованість з виплати пенсії станом на 01.01.2018 становила 5049,30 грн.

Враховуючи наведене, позивач просив зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області подати до суду звіт про повне виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 15.12.2021 року по справі 120/13444/21 -а у встановлений судом строк на підставі ч. 2 ст. 382 КАС України.

Ухвалою суду від 12.09.2022 заяву ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення задоволено та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області протягом 15 (п`ятнадцяти) робочих днів з дня набрання даною ухвалою законної сили подати до суду звіт про виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 15.12.2021 у справі №120/13444/21-а та навести підстави ненарахування та виплати компенсації позивачу з 01.01.2018 по 09.04.2021.

05.10.2022 до суду надійшла заява позивача про те, що він не погоджується з аргументами пенсійного органу викладеними у звіті про виконання рішення суду та відповідно позивач просить суд повторно зобов`язати відповідача подати звіт про виконання рішення суду.

14.10.2022 до суду надійшов звіт відповідача про виконання рішення суду.

У звіті відповідач посилається на те, що прийняттю рішенню суду у справі №120/13444/21-а про виплату компенсації втрати частини доходів передувало рішення Верховного Суду від 23.04.2019 у справі 127/27678/16-а, яким визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо відмови ОСОБА_1 в перерахунку пенсії з включенням до складу (розміру) грошового забезпечення, з якого призначається (обчислюється) пенсія, індексації в сумі 4488,25 грн. та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області перерахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію з 01.07.2015 року з включенням до складу (розміру) грошового забезпечення, з якого призначається (обчислюється) пенсія, індексації в розмірі 4488,25 грн.

На виконання такого рішення суду здійснено розрахунок заборгованості пенсії з 01.07.2015 до 31.12.2017 року, а з січня 2018 по квітень 2021 сума заборгованості відсутня, а тому, на думку відповідача, за період з січня 2018 року відсутня і сума компенсації.

Розрахунок суми місячного розміру компенсації проводиться шляхом множення місячної суми заборгованості (за відповідний місяць) на відсоток величини приросту індексу споживчих цін (за відповідний місяць). З наданого відповідачем розрахунку вбачається, що сума компенсації має додатнє значення у стрічках де є місячна сума заборгованості за рішенням 127/27678/16-а.

09.04.2021 позивачу лише виплачено суму заборгованості за період з 01.07.2015 до 31.12.2017. Водночас з січня 2018 по квітень 2021 заборгованість відсутня.

Розглянувши поданий відповідачем звіт та заперечення позивача, дослідивши докази, надані відповідачем, які стосуються виконання судового рішення, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з ч. 2-4 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Такі ж положення передбачені ст. 14 КАС України.

Згідно зі ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

В абзаці 3 пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26.06.2013 року № 5-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року № 11-рп/2012).

Також у Рішенні від 26.06.2013 року Конституційний Суд України врахував практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в пункті 43 рішення від 20.07.2004 року у справі "Шмалько проти України", заява № 60750/00, зазначив, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбачений статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

В пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15.05.2019 року № 2-р(II)/2019, на підставі аналізу статей 3, 8, частин першої та другої статті 55, частин першої та другої статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку, Конституційний Суд України вказав на те, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

Європейський суд з прав людини у справі "Горнсбі проти Греції" наголосив на тому, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах "Алпатов та інші проти України", "Робота та інші проти України", "Варава та інші проти України", "ПМП "Фея" та інші проти України"), якими було встановлено порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою статті 129-1 Конституції України.

Тому обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню стороною, на яку покладено відповідний обов`язок.

Це означає, що учасник справи, якому належить виконати судовий акт, повинен здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.

Згідно із ст. 1 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" № 1403-VIII від 2 червня 2016 року примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України "Про виконавче провадження" випадках - на приватних виконавців.

Поряд з цим суд здійснює контроль за виконанням судового рішення в порядку та на підставах, визначених нормами процесуального права.

Так, частиною 1 статті 382 КАС України передбачено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Положення КАС України не містять обмеження щодо стадій процесу на яких може бути вирішено питання про застосування заходів судового контролю, передбачених ч. 1 ст. 382 КАС України. Тобто зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, суд може й після ухвалення такого рішення за наслідком розгляду клопотання позивача.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суд своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, а також накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф в сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

На виконання ухвали суду відповідач подав звіт про виконання рішення суду від 15.12.2021 року, в якому зазначив, що прийняттю рішенню у справі №120/13444/21 передувало ухвалення рішення Верховним Судом 23.04.2019 у справі №127/27678/16-а, на виконання якого відповідачем розраховано заборгованість по виплаті пенсії з 01.07.2015 до 31.12.2017 року. 09.04.2021 відбулась лише виплата такої заборгованості. Водночас за період з січня 2018 року заборгованість по виплаті пенсії за рішенням у справі №127/27678/16 згідно розрахунків відсутня.

У зв`язку з чим, нарахування компенсації у справі № 120/13444/21-а управлінням здійснено за період з 01.07.2015 до 31.12.2017 року.

Так позитивне значення даного розрахунку міститься лише у стрічках де є нарахування місячної суми заборгованості за рішенням суду у справі № 127/27678/16-а, а саме за період з липня 2015 по грудень 2017 року.

Розрахунок здійснено виходячи з сум заборгованості за рішенням у справі № 127/27678/16-а та у відповідності до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159, який врегульовує питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати".

За правилами ст. 3 Закону від 19.10.2000 № 2050-ІІІ, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Тобто, положення зазначених статей Закону від 19.10.2000 № 2050-ІІІ встановлюють строк затримки виплати доходу, за якого виникає право на компенсацію, - один і більше календарних місяців, дається визначення поняття "доходи" для цілей цього Закону, а також порядок обчислення суми компенсації.

Основними умовами для виплати суми компенсації є 1) порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії) та 2) виплата нарахованих доходів.

Розрахунок суми місячного розміру компенсації проводиться шляхом множення місячної суми заборгованості (за відповідний місяць) на відсоток величини приросту індексу споживчих цін (за відповідний місяць). При цьому, величина приросту індексу споживчих цін визначається як помножені місячні індекси за період - 100%.

Зі змісту розрахунку визначено, що сума компенсації має додатнє (> 0) значення у стрічках де є місячна сума заборгованості за рішенням № 127/27678/16-а, тобто за період з липня 2015 по грудень 2017 року та в цілому складає 2311,06 грн.

Розрахункові суми компенсації за період з січня 2018 по квітень 2021 року складають - 0 грн. так як згідно доданого розрахунку за період з січня 2018 по квітень 2021 року сума заборгованості на підставі якої можна було б зробити розрахунок компенсації - відсутня.

Відтак, зазначене свідчить що рішення суду пенсійним органом виконано, тому суд не знаходить підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 щодо встановлення нового строку для подання звіту про виконання рішення суду від 15.12.2021 року у цій справі.

Окремо слід наголосити, що сума заборгованості за нарахованою компенсацією у розмірі 2311,06 грн буде виплачена після виділення коштів на фінансування з Державного бюджету України, оскільки визначено, що виплата пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України.

При цьому, суд зазначає, що метою встановлення судового контролю за виконанням судового рішення в адміністративній справі є спонукання відповідача-суб`єкта владних повноважень до виконання рішення суду, ухваленого не на його користь, якщо таке рішення передбачає вчинення певних дій.

Та визначальним є те, чи існують достатні підстави вважати, що відповідач може ухилятися від виконання судового рішення, маючи реальну можливість його виконати.

Згідно з усталеною правовою позицією Верховного Суду, сформованою у постановах від 21.11.2018 у справі № 373/436/17, від 15.05.2020 у справі № 812/1813/18, від 21.05.2020 у справі № 310/6910/16-а та від 19.02.2020 у справі № 821/1491/17, невиконання боржником (пенсійним органом) судового рішення в частині виплати грошових коштів стягувачу (пенсіонеру) за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів, не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин.

Таким чином, суд доходить висновку, що головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області надало докази вчинення необхідних та залежних від нього дій з метою виконання рішення суду, а тому наявні підстави для прийняття звіту.

Керуючись ст.ст. 248, 256, 294, 295, 382 КАС України суд, -

УХВАЛИВ:

Прийняти поданий головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області звіт про виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 15.12.2021 року у справі № 120/13444/21-а за позовом ОСОБА_1 до головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Шаповалова Тетяна Михайлівна