Справа № 420/11170/22
Суддя: Білостоцький О.В.
Дата ухвалення: 2022-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Білостоцького О.В., розглянувши в порядку спрощеного провадження, визначеного ч.5 ст.262 КАС України, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, в якому позивач просить суд стягнути з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.06.2021 у справі №420/7467/20 про поновлення на посаді ОСОБА_1 за період з 14.06.2021 року по 01.11.2021 року в розмірі 253119,3 гривень (двісті п`ятдесят три тисячі сто дев`ятнадцять гривень 30 копійок) з послідуючою сплатою податків та інших обов`язкових платежів, необхідних для нарахування у системі Пенсійного фонду України трудового/страхового стажу у зазначений період.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14.06.2021 року по справі №420/7467/20 було задоволено його адміністративний позов. Визнано протиправним та скасовано наказ виконуючого обов`язки керівника Одеської обласної прокуратури від 29 жовтня 2020 року №2400-к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої ст. 51 Закону України Про прокуратуру з 13 листопада 2020 року. Поновлено ОСОБА_1 на роботі в органах прокуратури на посаді заступника начальника відділу нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України Одеської обласної прокуратури з 14 листопада 2020 року. Стягнуто з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 14 листопада 2020 року по день поновлення на роботі в розмірі 229 992,48 грн. (двісті двадцять дев`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто дві гривні 48 копійок), без урахування утримання податків та інших обов`язкових платежів. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі в органах прокуратури на посаді заступника начальника відділу нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України Одеської обласної прокуратури з 14 листопада 2020 року та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.

На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.06.2021 року по справі №420/7467/20 відповідачем 01.11.2021 року було видано наказ №2426к, згідно якого скасовано наказ виконуючого обов`язки керівника Одеської обласної прокуратури від 29 жовтня 2020 року №2400-к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України прокуратури Одеської області та органів прокуратури, а також поновлено позивача на займаній посаді з 14.11.2020 року.

Разом з тим, за період з 14.06.2021 року по 01.11.2021 року Одеською обласною прокуратурою не було відшкодовано позивачу середню заробітну плату за час невиконання рішення суду, що слугувало підставою для звернення позивача до суду для захисту власних прав та інтересів.

Ухвалою суду від 19.08.2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури було прийнято до розгляду, у справі було відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. Відповідачу запропоновано в 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на адміністративний позов.

09.09.2022 року через канцелярію суду від Одеської обласної прокуратури надійшов відзив на адміністративний позов, з якого вбачається, що відповідач позов не визнає та зазначає, що рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.06.2021 року по справі №420/7467/20 щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді виконані Одеською обласною прокуратурою добровільно після надання позивачем належним чином засвідчених копій судових рішень.

У відзиві відповідачем також вказано, що суд також має встановити вину роботодавця у невиданнi наказу про поновлення працівника на роботі. Між тим, вини Одеської обласної прокуратури у невиконаннi рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.06.2021 року по справі №420/7467/20 немає. Таким чином, на думку відповідача, підстави для стягнення з Одеської обласної прокуратури середнього заробітку за час затримки виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.06.2021 року по справі №420/7467/20 відсутні.

Також відповідачем було заявлено клопотання про залишення без розгляду адміністративного позову позивача через пропуск ним строку звернення до суду.

Відповіді на відзив та, відповідно, заперечень на неї сторонами у справі до суду не наджавалось.

Відповідно до ст. 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Згідно частини 2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

ОСОБА_1 з 30.08.2005 року працював на різних посадах в органах прокуратури Одеської області, а з 18.12.2019 року до часу звільнення працював на посаді заступника начальника відділу нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України прокуратури Одеської області, що підтверджується записами в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1

Наказом Одеської обласної прокуратури №2400к від 29 жовтня 2020 року на підставі рішення Одинадцятої кадрової комісії №10 від 10.07.2020 року, протоколу засідання одинадцятої кадрової комісії №16 від 28.09.2020 року ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника відділу нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України Про прокуратуру з 13 листопада 2020 року.

Не погоджуючись із рішенням, посилаючись на його неправомірність та необґрунтованість, позивач звернувся до суду із позовом в межах адміністративної справи №420/7467/20 .

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14.06.2021 року по справі №420/7467/20 було частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 . Визнано протиправним та скасовано наказ виконуючого обов`язки керівника Одеської обласної прокуратури від 29 жовтня 2020 року №2400-к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої ст. 51 Закону України Про прокуратуру з 13 листопада 2020 року.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі в органах прокуратури на посаді заступника начальника відділу нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України Одеської обласної прокуратури з 14 листопада 2020 року.

Стягнуто з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 14 листопада 2020 року по день поновлення на роботі в розмірі 229 992,48 грн. (двісті двадцять дев`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто дві гривні 48 копійок), без урахування утримання податків та інших обов`язкових платежів. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі в органах прокуратури на посаді заступника начальника відділу нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України Одеської обласної прокуратури з 14 листопада 2020 року та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.10.2021 року по справі №420/7467/20 апеляційні скарги ОСОБА_1 , Офісу Генерального прокурора, Одеської обласної прокуратури були залишено без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 червня 2021 року - без змін.

На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.06.2021 року по справі №420/7467/20, відповідачем 01.11.2021 року було видано наказ №2426к, яким скасовано наказ виконуючого обов`язки керівника Одеської обласної прокуратури від 29 жовтня 2020 року №2400-к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України прокуратури Одеської області та органів прокуратури, а також поновлено позивача на займаній посаді з 14.11.2020 року.

Разом з тим, за період з 14.06.2021 року по 01.11.2021 року Одеською обласною прокуратурою позивачу не було відшкодовано йому середню заробітну плату за час невиконання рішення суду, що слугувало підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з адміністративним позовом у справі №420/11170/22.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Дослідивши адміністративний позов, відзив Одеської обласної прокуратури, інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

В силу статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Пунктом 5 частини 3 статті 2 КАС України обов`язковість судового рішення визначена однією із засад (принципом) адміністративного судочинства.

Відповідно до частини другої статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно з частиною третьою статті 14 КАС України, невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Статтею 370 КАС України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України) регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Згідно з ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 Кодексу законів про працю України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 34 постанови від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.

Негайним виконанням судового рішення є його виконання не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу оголошення рішення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадянина.

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Підсумовуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що наявність вини відповідача у затримці виконання судового рішення не є обов`язковою для задоволення заявлених вимог, в даній справі наявність цієї вини випливає із норм Конституції України, згідно яких судові рішення, які набрали законної сили, повинні виконуватись державними органами добровільно, без відкриття виконавчого провадження.

Аналогічна правова позиція була викладена у постановах Верховного Суду від 30.04.2020 року по справі №260/1424/18, від 31.03.2020 року по справі №823/2321/18.

З огляду на зазначене, посилання відповідача на оскарження судового рішення до суду апеляційної інстанції, а також на добровільне виконання судового рішення лише після його надання позивачем у контексті цього спору є безпідставними, оскільки наведена обставина не звільняє роботодавця від обов`язку виконати рішення суду про поновлення незаконно звільненого працівника на роботі негайно після проголошення судом відповідного рішення, а у разі його невиконання - сплатити на користь незаконно звільненого працівника середній заробіток.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Як вже було зазначено судом, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14.06.2021 року по справі №420/7467/20 було задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 . Визнано протиправним та скасовано наказ виконуючого обов`язки керівника Одеської обласної прокуратури від 29 жовтня 2020 року №2400-к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої ст. 51 Закону України Про прокуратуру з 13 листопада 2020 року. Поновлено ОСОБА_1 на роботі в органах прокуратури на посаді заступника начальника відділу нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України Одеської обласної прокуратури з 14 листопада 2020 року. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі в органах прокуратури на посаді заступника начальника відділу нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України Одеської обласної прокуратури з 14 листопада 2020 року та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.

При цьому з тексту судового рішення від 14.06.2021 року по справі №420/7467/20 вбачається, що на користь позивача було стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.11.2020 року по 14.06.2021 року включно, що складає 144 робочих дні.

Разом з тим, вищезазначене рішення суду було виконано відповідачем лише 01.11.2021 року про що свідчить наказ Одеської обласної прокуратури №2426к.

За таких умов, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України саме за період з 15.06.2021 року по 29.10.2021 року включно.

Згідно з ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, відповідно до абз.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (надалі - Порядок №100), середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з п.5 Порядку №100, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз.3 п.8 Порядку).

При обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.

При цьому пунктом 10 Порядку №100 (в редакції, чинній до 09.12.2020 року) було передбачено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Коефіцієнт, на який слід коригувати виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, розраховуються шляхом ділення окладу (тарифної ставки), встановленого після підвищення, на оклад (тарифну ставку) до підвищення.

Якщо підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення окладів.

При цьому, якщо протягом періоду вимушеного прогулу в установі, організації були підвищені посадові оклади відповідно до актів законодавства (в тому числі і за посадою незаконно звільненого працівника), то проводиться коригування заробітної плати за час вимушеного прогулу на коефіцієнт підвищення.

Разом з тим, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1213 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100» було виключено пункт 10 постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, який передбачав можливість коригування середнього заробітку на коефіцієнт підвищення. Зазначені зміни набрали чинності з 12.12.2020 року. Враховуючи, що позивач був звільнений з 13.11.2020 року, та після його звільнення до 12.12.2020 року (дата набрання чинності нової редакції Порядку №100) підвищення посадових окладів працівників прокуратури не відбувалося, суд не вбачає підстав для застосування будь-якого коефіцієнту підвищення до розміру середньоденного заробітку.

Аналогічна правова позиція була висловлена П`ятим апеляційним адміністративним судом у постанові від 13.10.2021 року по справі №420/7467/20 за адміністративним позовом позивача до Офісу Генерального прокурора, Одеської обласної прокуратури.

З огляду на викладене суд доходить висновку про відсутність підстав для застосування підвищеного посадового окладу та коригування заробітної плати по відповідній посаді при розрахунку середнього заробітку позивача за час затримки (з 15.06.2021 року по 29.10.2021 року) виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.06.2021 у справі №420/7467/20.

Як було встановлено у рішенні Одеського окружного адміністративного суду від 14.06.2021 року по справі №420/7467/20 (залишеним без змін поставною П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.10.2021 року), згідно довідки Одеської обласної прокуратури від 07.12.2020 року №249 середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 за останні два місяці становить 34339,16 грн., а середньоденний заробіток становить 1597,17 грн.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача за період з 15.06.2021 року по 29.10.2021 року включно (95 робочих днів) склав 151731,15 грн.

В задоволенні інших сум стягнення та періодів за які вони повинні бути нараховані та виплачені, суд вважає за необхідне відмовити, оскільки вони не відповідають обставинам справи.

Щодо позовних вимог позивача в частині визначення обов`язку Одеської обласної прокуратури при стягненні на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.06.2021 у справі №420/7467/20 сплатити податки та інші обов`язкові платежі, необхідні для нарахування у системі Пенсійного фонду України трудового/страхового стажу позивача у зазначений період, то така позовна вимога, на думку суду, є передчасною та не підлягає задоволенню, оскільки відповідачем під час вирішення справи №420/11170/22 права позивача в цій частині не порушені. Водночас суд зазначає, що у порядку адміністративного судочинства підлягають захисту лише порушені права, а тому суд позбавлений можливості задовольняти вимоги на майбутнє.

Щодо посилання відповідача на пропущення позивачем строку звернення до суду з цим позовом суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно із ч.2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів

Відповідно до ч. 3 ст. 122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно із частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» (далі - Закон №108/95-ВР), заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону №108/95-ВР, за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

У статті 12 Закону №108/95-ВР закріплено перелік норм і гарантій в оплаті праці, який не є вичерпним. Указано, що норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються КЗпП України та іншими актами законодавства України. Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та КЗпП України, є мінімальними державними гарантіями.

У постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) Велика Палата Верховного Суду, з`ясовуючи питання про те, чи можна вважати середній заробіток за час вимушеного прогулу складовою заробітної плати та чи поширюється на вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу положення частини першої статті 233 КЗпП України про тримісячний строк звернення до суду, дійшла висновків «Що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, і не залежить від здійснення роботодавцем нарахування таких виплат».

Таким чином, у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Об`єднаної палати Касаційного Цивільного Суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі №369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19), задля формування єдиної судової практики щодо застосування частини другої статті 233 КЗпП України, оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу є, по суті, неотриманою заробітною платою за невиконання трудової функції не з вини працівника, на яку поширюються норми законодавства про оплату праці.

У постанові від 25 липня 2018 року у справі № 552/3404/17 Верховний Суд визначив природу вимоги про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, та дійшов висновку, що такий спір є спором про оплату праці, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 233 КЗпП України.

Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частині другій статті 233 КЗпП України.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині 2 статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду з якими не обмежується будь-яким строком.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Однією з таких гарантій Конституційний Суд України визнав оплату за час простою, який мав місце не з вини працівника.

До вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України).

Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

Суд зауважує, що спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України. Водночас вказані положення КАС України не містять норми, які б регулювали порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Отже, право на заробітну плату не обмежується будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з указаної норми.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 серпня 2022 року по справі №560/7496/20 предметом якої також було стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

За таких умов клопотання відповідача про залишення без розгляду адміністративного позову у справі №420/11170/22 задоволенню не підлягає.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 12, 77, 90, 241-246, 255, 257, 258, 262, 291, 293, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Одеської обласної прокуратури (65026, м.Одеса, вул. Пушкінська, 3) про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду задовольнити частково.

Стягнути з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.06.2021 року у справі №420/7467/20 про поновлення позивача на роботі протягом 95 робочих днів (з 15.06.2021 року по 29.10.2021 року) у сумі 151731,15 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Розподіл судових витрат не проводити.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та пп.15.5 п.15 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя О.В. Білостоцький