Справа № 400/2626/22
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2022-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2022 р.м.ОдесаСправа № 400/2626/22

Головуючий в 1 інстанції: Фульга А.П. Дата і місце ухвалення: 16.08.2022р., м. Миколаїв
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Ступакової І.Г.

суддів Бітова А.І.

Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Держпраці у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2022 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Миколаївській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, -

В С Т А Н О В И Л А :

В березні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Держпраці у Миколаївській області про визнання протиправною та скасування постанови від 31.01.2022р. №9-КП про накладення штрафу в розмірі 60 000,00 грн. за порушення законодавства про працю та зайнятість населення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що оскаржувану постанову прийнято відповідачем на підставі Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2013р. №509, зі змінами внесеними постановою КМУ від 21.08.2019р. №823. При цьому, Управлінням Держпраці у Миколаївській області не враховано рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 28.04.2021р. по справі №640/17424/19, яке набрало законної сили 14.09.2021р., яким визнано протиправною та не чинною постанову КМУ від 21.08.2019р. №823. А відтак, станом на дату винесення територіальним органом Держпраці спірної постанови про накладення штрафу застосуванню підлягали положення Порядку №509 у редакції, чинній до внесення змін постановою КМУ №823, якими передбачалося можливість винесення постанови про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення на підставі акта документальної виїзної перевірки ДФС, її територіального органу, в ході якої виявлені порушення законодавства про працю, а не акту фактичної перевірки. Також, позивач посилалася на те, що відповідач не запрошував її на розгляд справи про накладення штрафу, чим позбавив її можливості надати пояснення та докази по суті акту ДПС.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2022 року позов задоволено.

Скасовано постанову Управління Держпраці у Миколаївській області від 31.01.2022р. №9-КП про накладення на ОСОБА_1 штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення в сумі 60 000,00 грн.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 2481,00 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 2200,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Управління Держпраці у Миколаївській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення від 16.08.2022р., з прийняттям по справі нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні спору суд першої інстанції необґрунтовано прийняв до уваги посилання позивача на визнання не чинною постанови КМУ «Деякі питання здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю» від 21.08.2019р. №823 рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 28.04.2021р. по справі №640/17424/19, оскільки спірною постановою від 31.01.2022р. №9-КП на ФОП ОСОБА_1 накладено штраф на підставі Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2013р. №509, який є чинним та підлягав застосуванню Управлінням Держпраці у Миколаївській області.

Також, апелянт посилається на те, що станом на дату проведення Головним управлінням ДПС у Миколаївській області фактичної перевірки ОСОБА_2 у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по АДРЕСА_1 вчиняла дії, притаманні професії продавця продовольчих товарів згідно Національного класифікатора України професій ДК 003:2010 (код 522), а саме: здійснювала реалізацію товару та розрахунки за проданий товар. Дії ОСОБА_2 належать до робіт постійного характеру, які може виконувати лише працівник за відповідною посадою.

В обґрунтування своїх доводів про порушення судом першої інстанції норм процесуального права апелянт зазначає, що ухвалою від 28.03.2022р. Миколаївський окружний адміністративний суд відкрив провадження по справі за позовом ОСОБА_1 , в якій не зазначив форму здійснення судочинства, не встановив відповідачу строк подачі відзиву на позовну заяву та не зазначив дати розгляду справи по суті. Зазначивши в ухвалі, що вказані питання будуть вирішені судом після завершення бойових дій поблизу м.Миколаєва та зняття загрози безпечному здійсненню правосуддя, суд 16.08.2022р. виніс рішення по справі.

Не погоджується апелянт і з обґрунтованістю висновку суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з Управління Держпраці у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у розмірі 2200,00 грн. Зазначає, що позивач не надала суду розрахунку обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, розрахунку часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт, а також акту виконаних робіт.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що у період з 17.11.2021р. по 26.11.2021р. Головним управлінням ДПС у Миколаївській області проведено фактичну перевірку господарської одиниці магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташованого по АДРЕСА_1 , господарську діяльність в якому здійснює ФОП ОСОБА_1 , щодо дотримання норм законодавства з питань обліку, ліцензування, виробництва, зберігання та транспортування пального, спирту етилового, алкогольних напоїв, та тютюнових виробів, здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту етилового, алкогольних та тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального за період з 09.09.2020р. по 26.11.2021р.

За результатами перевірки складено акт від 29.11.2021р. №8694/14/29/07/ НОМЕР_1 , у висновках якого, серед іншого, зафіксовано порушення ФОП ОСОБА_1 постанови КМУ від 17.06.2018р. №413 «Про порядок повідомлення Державній податковій службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу».

Зокрема, в акті перевірки зазначено, що перевірку проведено у присутності особи, яка здійснила розрахункову операцію ОСОБА_2 продавця ФОП ОСОБА_1 . До перевірки надано цивільно-правовий договір №2 від 15.11.2021р., укладений між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , згідно якого гр. ОСОБА_2 виконує та надає послуги продавця продовольчих товарів. Протягом періоду проведення фактичної перевірки з 17.11.2021р. по 26.11.2021р. відповідно до даних АІС «Податковий блок» ФОП ОСОБА_1 , на порушення вимог постанови КМУ від 17.06.2018р. №413 «Про порядок повідомлення Державній податковій службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу», не подавалися відомості про прийняття на роботу ОСОБА_2 . Тобто, вказана особа допущена до роботи без повідомлення ДПС та її територіальних органів про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Даний акт перевірки було надіслано Головним управлінням ДПС у Миколаївській області до Управління Держпраці у Миколаївській області.

31.01.2022р., в.о. начальника Управління Держпраці у Миколаївській області Кордік Є.І., за результатами розгляду справи про накладення штрафу на підставі акту фактичної перевірки Головного управління ДПС у Миколаївській області від 29.11.2021р. №8694/14/29/07/ НОМЕР_1 , винесено постанову про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення №9-КП, якою на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України на ФОП ОСОБА_1 накладено штраф в розмірі 60 000,00 грн.

У вказаній постанові зазначено, що Головним управлінням ДПС у Миколаївській області зафіксовано використання ФОП ОСОБА_1 праці ОСОБА_2 в без належного оформлення з нею трудових відносин, що є порушенням вимог ч.1 ст.21, ч.ч.1, 4 ст.24 КЗпП України, та без повідомлення ДПС та її територіальних органів про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, що є порушенням постанови КМУ від 17.06.2018р. №413.

Не погоджуючись з правомірністю вказаної постанови про накладення штрафу ОСОБА_1 оскаржила її в судовому порядку.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що при прийнятті спірної постанови про накладення штрафу Управління Держпраці у Миколаївській області залишило поза увагою рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.04.2021р. у справі №640/17424/19, залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.09.2021р., яким було визнано протиправною та не чинною постанову КМУ від 21.08.2019р. №823, якою внесено зміни до Порядку №509. За висновками суду першої інстанції, станом на дату перевірки та дату винесення відповідачем постанови про накладення штрафу від 31.01.2022р. №9-КП застосуванню підлягали положення Порядку №509 у редакції, чинній до внесення змін Постановою КМУ №823, в тому числі щодо можливості накладення штрафів на підставі акта документальної виїзної перевірки ДФС, її територіального органу, а не акту фактичної перевірки, що мало місце у спірних правовідносинах. Зважаючи редакцію Порядку №509, до внесення змін постановою КМУ від 21.08.2019р. №823, відповідач зобов`язаний був запросити ФОП ОСОБА_1 на розгляд справи не пізніше ніж за 5 днів до її розгляду, розглядати справу в її присутності, роз`яснити їй права, заслухати її пояснення, дослідити докази, і лише після цього прийняти постанову. Дані дії відповідачем здійснено не було.

Також, суд першої інстанції зазначив, що відповідачем не встановлено, що ОСОБА_2 систематично здійснювала посадові обов`язки по здійсненню розрахунків чи будь-яким іншим чином була допущена до роботи в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташованому по АДРЕСА_1 , господарську діяльність в якому здійснює ФОП ОСОБА_1 .

Надаючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та його територіальні органи у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім податкових органів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, а органи місцевого самоврядування - на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад.

Частиною 1 статті 265 Кодексу законів про працю України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Згідно абзацу 2 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження.

Частинами 3 та 4 статті 265 Кодексу законів про працю України визначено, що штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України.

Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України «Про зайнятість населення», визначає Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013р. №509 (далі - Порядок №509).

Пунктом 2 Порядку №509 в редакції постанови КМУ №823 від 21.08.2019р., передбачалося, що штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, керівниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами третім - сьомим цього пункту), керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами четвертим - шостим цього пункту) (далі - уповноважені посадові особи).

Штрафи накладаються на підставі, зокрема, акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю.

Пунктом 3 Порядку №509 в редакції постанови КМУ №823 від 21.08.2019р., передбачалося, що справа про накладення штрафу (далі - справа) розглядається у 45-денний строк з дня, що настає за днем одержання уповноваженою посадовою особою документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку.

Про дату одержання документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку, уповноважена посадова особа письмово повідомляє суб`єкту господарювання та роботодавцю не пізніше ніж через п`ять днів після їх отримання рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.

Як вже зазначалося колегією суддів, спірну постанову від 31.01.2022р. №9-КП про накладення на ОСОБА_1 штрафу в розмірі 60 000,00 грн. за порушення законодавства про працю та зайнятість населення прийнято Управлінням Держпраці у Миколаївській області за результатами розгляду справи про накладення штрафу на підставі акту фактичної перевірки Головного управління ДПС у Миколаївській області від 29.11.2021р. №8694/14/29/07/ НОМЕР_1 .

Однак, відповідачем не враховано, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.04.2021р. у справі №640/17424/19, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.09.2021р., було визнано протиправною та не чинною постанову Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року №823 «Про порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю», якою, серед іншого, внесено зміни до п.2 Порядку №509, в тому числі в частині можливості накладати штрафи на підставі акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю.

Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.04.2021р. набрало законної сили 14.09.2021р.

Згідно приписів статті 265 КАС України з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині.

Відповідно до положень статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Цей принцип, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, треба розуміти так, що дія акту починається з моменту набрання ним чинності і припиняється з втратою актом чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

30 вересня 2010 року Конституційний Суд України ухвалив рішення №20-рп/2010 у справі щодо конституційності Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 08 грудня 2004 року №2222-IV, яким визначено юридичні наслідки визнання нормативно-правового акта нечинним, часові межі чинності такого акта, а також і відповідні межі дії відновлених норм з початкової редакції Основного Закону.

Таким чином, на сьогодні, за загальним правилом, моментом припинення календарної дії приписів закону в цих випадках є момент набрання законної сили відповідним судовим рішенням. Отже, відповідний акт визнається нечинним на майбутнє і чинним до цього - протягом певного проміжку часу (останнім днем його календарної чинності є той, що передує одному з зазначених моментів). Визнання нечинним акта може призводити до відновлення дії іншого акта, початковим календарним днем якої є відповідний з вказаних моментів.

Колегія суддів зазначає, що визнання акта суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта.

Визнання не чинною з 14.09.2021р. в судовому порядку постанови Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року №823 «Про порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю» впливає на результат розгляду цієї справи по суті, оскільки станом на час виникнення спірних правовідносин (як проведення фактичної перевірки, так і винесення спірної постанови про накладення штрафу) відповідні норми постанови КМУ №823 не були діючими.

Відповідно, Порядок №509 підлягав застосуванню в редакції, чинній до внесення в нього змін Постановою КМУ №823. Пунктом 2 Порядку №509 у відповідній редакції передбачалося можливість накладення штрафу на підставі акта лише документальної виїзної перевірки ДФС, її територіального органу, в ході якої виявлені порушення законодавства про працю, а не акту фактичної перевірки, що має місце в спірних правовідносинах.

До того ж, нормами Порядку №509 в редакції, чинній до внесення в нього змін Постановою КМУ №823, встановлювалося, що про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника. Справа розглядається за участю представника суб`єкта господарювання або роботодавця, щодо якого її порушено. Справу може бути розглянуто без участі такого представника у разі, коли його поінформовано відповідно до пункту 6 цього Порядку і від нього не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення її розгляду.

В розумінні вимог ст.74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Тобто, докази отримані за результатами вказаного заходу державного контролю (фактичної перевірки податкового органу) та відображені в акті Головного управління ДПС у Миколаївській області від 29.11.2021р. №8694/14/29/07/ є недопустимими доказами.

Європейський суд з прав людини у своєму рішення по справі Рисовський проти України (№ 29979/04), зазначив, що принцип належного урядування, зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості уникати виконання своїх обов`язків.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що прийняття постанови від 31.01.2022р. №9-КП про накладення штрафу на підставі акту фактичної перевірки Головного управління ДПС у Миколаївській області від 29.11.2021р. №8694/14/29/07/ мало місце поза межами правового регулювання, що є достатньою і самостійною підставою для визнання протиправною та скасування оскаржуваної постанови.

Доводи апеляційної скарги Управління Держпраці у Миколаївській області таких висновків суду не спростовують.

Поряд з цим, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апелянта про допущення судом першої інстанції при розгляді справи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч.9 ст.171 КАС України про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, в якій, серед іншого, зазначаються: за якими правилами позовного провадження (загального чи спрощеного) буде розглядатися справа; дата, час і місце підготовчого засідання, якщо справа буде розглядатися за правилами загального позовного провадження; дата, час і місце проведення судового засідання для розгляду справи по суті, якщо справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; строк для подання відповідачем відзиву на позов; строки для подання відповіді на відзив та заперечення, якщо справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження.

При відкритті ухвалою від 28.03.2022р. провадження у справі судом першої інстанції не дотримано вимог ч.9 ст.171 КАС України, а саме: не визначено форми розгляду справи (за правилами спрощеного чи загального позовного провадження), дати судового засідання, не встановлено відповідачу строку надання відзиву на позовну заяву. Зазначено, що відповідні питання буде вирішено після завершення бойових дій поблизу м.Миколаєва та зняття загрози безпечному здійсненню правосуддя.

Без вирішення відповідних питань в подальшому 16.08.2022р. Миколаївським окружним адміністративним судом прийнято оскаржуване рішення в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження при відсутності в матеріалах справи відомостей про повідомлення судом першої інстанції про це сторін.

Без встановлення відповідачу строку на подання відзиву на позовну заяву, а також без повідомлення останнього про судовий розгляд справи, на думку колегії суддів, судом першої інстанції порушено закріплений статтею 9 КАС України принцип змагальності сторін.

Пунктом 3 частини 3 статті 317 КАС України передбачено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Оскільки в обґрунтування поданої апеляційної скарги Управління Держпраці у Миколаївській області, серед іншого, зазначає про не повідомлення його форму, дату, місце та час розгляду поданого позову, не надано строку на подання відзиву на позовну заяву і вказані обставини підтверджено матеріалами справи, колегія суддів, з врахуванням положень п.3 ч.3 ст.317 КАС України, доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення поданої апеляційної скарги, скасування рішення від 16.08.2022р. та прийняття нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 6 статті 139 КАС України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

При зверненні з даним позовом до суду першої інстанції ОСОБА_1 сплатила судовий збір в розмірі 2481,00 грн. що підтверджується квитанцією №137 від 14.02.2022р.

А відтак, у зв`язку з задоволенням позову, на підставі ч.1 ст.139 КАС України, за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2481,00 грн.

В позовній заяві ОСОБА_1 просила стягнути з Управління Держпраці у Миколаївській області на її користь 2200,00 грн. понесених витрат на правничу допомогу.

Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За змістом частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Водночас, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

В підтвердження понесення витрат на правничу допомогу ОСОБА_1 надала до суду:

- договір про надання правничої (правової) допомоги №6-ф-22 від 14.02.2022р., укладений між ОСОБА_1 та адвокатом М`якеньким С.В.;

- ордер на надання правничої допомоги адвокатом М`якеньким С.В. клієнту ОСОБА_1 ;

- квитанцію АТ «Універсал Банк» №92ТА-1ЕНХ-0314-2С4М від 16.02.2022р. на суму 2200,00 грн.;

- виписку АТ «Райффайзен Банк» за 16.02.2022р.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що позивачем не надано суду розрахунку щодо обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, розрахунку часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт та акту виконаних робіт.

Колегія суддів не приймає до уваги такі посилання апелянта, оскільки пунктом 4.1 договору про надання правничої (правової) допомоги №6-ф-22 від 14.02.2022р. сторони погодили, що за надану правничу допомогу за цим договором Клієнт сплачує Адвокату гонорар у фіксованій сумі 2200,00 грн. До вказаної суми входить підготовка матеріалів позову та подання його до Миколаївського окружного адміністративного суду, а також відстеження результатів розгляду справи та повідомлення про Клієнта про прийняте судом рішення. У разі необхідності отримання Клієнтом додаткової правничої допомоги (складення апеляційної скарги на рішення суду, участь Адвоката в судових засіданнях, отримання додаткових правових консультацій тощо) така допомога оплачується Клієнтом окремо в розмірі, визначеному за домовленістю з Адвокатом у додатковій угоді до цього Договору.

У той же час, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 28.12.2020 у справі №640/18402/19 зазначив: «щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень ч.4 ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд звертає увагу на зміст цієї норми, яка запроваджена «для визначення розміру витрат», в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним».

Колегія суддів Касаційного адміністративного суду погодилася з висновком суду першої інстанції, що за умов відсутності детального опису робіт та встановлення розміру гонорару адвоката сторонами у фіксованому розмірі, витрати на професійну правничу (правову) допомогу є підтвердженими належними та допустимими доказами і підлягають відшкодуванню.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 18.08.2022р. по справі №340/323/21.

На підставі викладеного колегія суддів доходить висновку, що ОСОБА_1 належними доказами підтвердила понесення нею витрат на правничу допомогу у даній справі в сумі 2200,00 грн. А відтак, у зв`язку із задоволенням позову, зазначена сума витрат підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Враховуючи, що дана справа відповідно до п.6 ч.6 ст.12 КАС України є справою незначної складності, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.2 ч.1 ст.315, ст.ст. 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Управління Держпраці у Миколаївській області задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду 16 серпня 2022 року скасувати.

Прийняти по справі нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці у Миколаївській області від 31 січня 2022 року №9-КП про накладення на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Миколаївській області (вул. Маршала Василевського, 40/1,м. Миколаїв, 54003 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 2481,00 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 2200,00 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 18 жовтня 2022 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук