Справа № 320/176/22
Суддя: Горяйнов Андрій Миколайович
Дата ухвалення: 2022-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/176/22 Суддя першої інстанції: Щавінський В.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді - Горяйнова А.М.,

суддів - Файдюка В.В. та Шелест С.Б.,

за участю секретаря - Ворони Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Вишгородського районного відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) на рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 липня 2022 року, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вишгородського районного відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправною та скасувати постанову Вишгородського районного відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про відкриття виконавчого провадження № 67692520 від 29 листопада 2021 року.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 08 липня 2022 року вказаний адміністративний позов було задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неповно встановив фактичні обставини справи та неправильно застосував норми матеріального права. Скаржник вказує на те, що виконавчий документ перебував на виконанні з 2018 року по 2021 рік. Протягом цього часу державним виконавцем вчинялися виконавчі дії і були понесені витрати. Також відповідач просить врахувати, що виконавчий збір стягується як санкція, а не як плата за фактичне виконання рішення суду.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, яке узгоджується з практикою вирішення аналогічних спорів Верховним Судом.

Ухвалою суду від 06 жовтня 2022 року у відповідача були витребувані належним чином засвідчені копії матеріалів виконавчого провадження № 67692520, а також постанови про стягнення виконавчого збору від 23 червня 2021 року № 57294512 (якщо вона відсутня в матеріалах виконавчого провадження № 67692520).

Додаткові докази на виконання вимог зазначеної ухвали суду надійшли 17 жовтня 2022 року та приєднані до матеріалів справи.

Під час судового засідання представник відповідача підтримав апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити.

Позивач та його представник в судовому засіданні заперечували проти апеляційної скарги та просили суд відмовити у її задоволенні, посилаючись на те, що суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, а підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, його представника, а також представника відповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Вишгородського районного відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) задовольнити частково, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 липня 2022 року - змінити в частині підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з такого.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Справа за адміністративним позовом ОСОБА_1 належить до категорії термінових справ, передбачених ст. 287 КАС України, та підлягає розгляду з урахуванням особливостей, передбачених параграфом 2 глави 11 КАС України.

Судом встановлено та сторонами справи не заперечується, що у провадженні Вишгородського відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебувало виконавче провадження № 57294512, яке відкрито на виконання виконавчого листа № 2-1730/2010 виданого Вишгородським районним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 0427/07/01-CL від 08 листопада 2007 року.

Так, рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 30 червня 2010 року у цивільній справі № 2-1730/2010 позовні вимоги ПАТ «Банк Форум» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором було задоволено. На виконання вказаного рішення суду Вишгородським районним судом Київської області видано виконавчі листи від 20 серпня 2010 року № 2-1730/2010.

Між ПАТ «Банк Форум» та ОСОБА_3 було укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги №1 043-Ф від 05 березня 2018 року, на підставі якого до ОСОБА_4 перейшли права вимоги ПАТ «Банк Форум» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за кредитним договором та договором іпотеки.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 13 квітня 2018 року у справі № 363/1194/18 замінено стягувача ПАТ «Банк Форум» на його правонаступника ОСОБА_3

ОСОБА_3 25 вересня 2018 року звернувся до Вишгородського районного відділу ДВС ГУЮ у Київській області із заявою про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення Вишгородського районного суду Київської області від 30 червня 2010 року у цивільній справі № 2-1730/2010.

Постановою державного виконавця від 26 вересня 2018 року відкрито виконавче провадження № 57294512

Надалі 17 травня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір про відступлення прав вимоги. На підставі вказаного договору ОСОБА_5 набула статусу нового кредитора та отримала право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 0427/07/01-CL від 08 листопада 2007 року.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 07 жовтня 2021 року у справі № 2-1730/10 замінено ОСОБА_3 на його правонаступника ОСОБА_5 .

На підставі вказаної ухвали державним виконавцем Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Картошкіною М.М. 16 листопада 2021 року винесено постанову в рамках виконавчого провадження № 57294512 про заміну сторони виконавчого провадження з ОСОБА_3 на ОСОБА_5 .

Постановою державного виконавця від 26 листопада 2021 року виконавчий лист № 2-1730/2010, виданий 20 серпня 2010 року, повернуто стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» - стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Між тим державним виконавцем 23 червня 2021 року винесено постанову про стягнення виконавчого збору у рамках виконавчого провадження № 57294512, якою вирішено стягнути з ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 89601 грн 60 коп.

Зазначена постанова стала підставою для відкриття виконавчого провадження № 67692520 згідно з постановою від 29 листопада 2021 року.

Не погоджуючись із постановою Вишгородського районного відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про відкриття виконавчого провадження № 67692520 від 29 листопада 2021 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання її протиправною та скасування.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем не було вчинено дій з примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум за виконавчим листом Вишгородського районного суду Київської області від 20 серпня 2010 року № 2-1730/2010, які б призвели до повного або часткового виконання судового рішення. За висновком суду першої інстанції, підстави для стягнення виконавчого збору з боржника виникають виключно за умови стягнення коштів за виконавчим документом.

Колегія суддів не у повній мірі погоджується із такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про виконавче провадження», а також Інструкцією з організації примусового виконання рішень, що затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція).

Перевіряючи обґрунтованість висновку суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , колегія суддів вважає необхідним першочергово визначити предмет та підстави адміністративного позову.

Так, у межах цього спору ОСОБА_1 заявлено вимогу про визнання протиправною і скасування постанови Вишгородського районного відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про відкриття виконавчого провадження № 67692520 від 29 листопада 2021 року щодо стягнення виконавчого збору в розмірі 89601 грн 60 коп.

Обґрунтовуючи таку позовну вимогу, ОСОБА_1 посилається на відсутність підстав, передбачених ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», для стягнення виконавчого збору, адже фактичного виконання судового рішення не відбулося. Натомість виконавчий лист було повернуто до суду за заявою стягувача.

Під час судового засідання позивач та його представник підтвердили, що підставою для визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження є незаконність виконавчого документа - постанови про стягнення виконавчого збору.

Дослідивши постанову про відкриття виконавчого провадження № 67692520 від 29 листопада 2021 року, колегія суддів встановила, що виконавчим документом, у зв`язку з примусовим виконанням якого було прийнято оскаржувану постанову, є постанова державного виконавця від 23 червня 2021 року про стягнення виконавчого збору в розмірі 89601 грн 60 коп у рамках виконавчого провадження № 57294512.

Разом з тим постанова від 23 червня 2021 року про стягнення виконавчого збору є індивідуальним актом у розумінні п. 19 ч. 1 ст. 4 КАС України, рішенням суб`єкта владних повноважень, що може бути самостійним предметом оскарження в адміністративній справі.

Згідно з поясненнями позивача та його представника постанова про відкриття виконавчого провадження № 67692520 від 29 листопада 2021 року не була оскаржена до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець чи до суду, є чинною і не скасована у встановленому законом порядку.

Також зазначена постанова не є предметом цього позову, адже ОСОБА_1 заявлено вимогу про визнання протиправною і скасування постанови виключно про відкриття виконавчого провадження № 67692520 від 29 листопада 2021 року.

У свою чергу надання правової оцінки законності постанови про стягнення виконавчого збору від 23 червня 2021 року в рамках судового спору, де вказана постанова не є предметом оскарження, не узгоджується з правилами адміністративного судочинства.

Інших підстав для визнання протиправною і скасування постанови про відкриття виконавчого провадження № 67692520 від 29 листопада 2021 року, окрім незаконності постанови про стягнення виконавчого збору, ОСОБА_1 не заявлено.

Водночас, враховуючи, що доводи позивача і заперечення відповідача, а також висновки суду першої інстанції зводяться до вирішення спору щодо застосування ч. 2 ст. 27 та ч. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» при винесенні державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні в разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 37 вказаного Закону (стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа), колегія суддів вважає необхідним перевірити правильність застосування зазначених норм права.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 наполягав на тому, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом та зазначав, що аналогічна правова позиція вкладена в постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 553/196/18 та від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18.

Перевіряючи наявність підстав для врахування правової позиції Верховного Суду щодо застосування вказаних ч. 2 ст. 27 та ч. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», сформованої при вирішенні зазначених позивачем справ, а також обґрунтованість висновку суду першої інстанції про те, що підставою для стягнення виконавчого збору є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, колегія суддів враховує такі обставини.

Положеннями ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV було передбачено стягнення виконавчого збору в розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

З 05 жовтня 2016 року набув чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон України «Про виконавче провадження»). Відповідно до ч. 2 ст. 27 вказаного Закону виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03 липня 2018 року № 2475-VIII, який набув чинності 28 серпня 2018 року, до ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» були внесені зміни, згідно з якими виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Отже, на час прийняття постанови старшого державного виконавця від 23 червня 2021 року про стягнення виконавчого збору закон, що визначає порядок примусового виконання судових рішень, передбачав стягнення виконавчого збору в розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчим документом. І лише у період з 05 жовтня 2016 року по 28 серпня 2018 року Закону України «Про виконавче провадження» передбачав стягнення виконавчого збору в розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута.

Колегія суддів наголошує на тому, що у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 553/196/18 та від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18 викладена правова позиція щодо застосування ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» саме у редакції, що діяла в період з 05 жовтня 2016 року по 28 серпня 2018 року.

Відтак висновки Верховного Суду, що викладені у вказаних постановах, не можуть бути враховані під час розгляду і вирішення адміністративного позову ОСОБА_1 .

Загальний порядок визначення розміру та стягнення виконавчого збору закріплений у ст.ст. 27, 40, 45 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч.ч. 1-4, 6 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

У разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

Правила розподілу стягнутих з боржника грошових сум визначені у ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII.

Відповідно до ч. 1 ст. 45 вказаного Закону розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача; 3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів); 4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів.

Положеннями ч. 2 ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII передбачено, що розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється в міру їх стягнення.

Згідно з ч. 3 ст. 40 вказаного Закону у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Зазначені норми права у своїй сукупності вказують на те, що відкриваючи виконавче провадження, державний виконавець одночасно виносить постанову, якою визначає суму виконавчого збору, що підлягає стягненню з боржника.

У разі, якщо виконавчий документ передбачає, зокрема, стягнення коштів з боржника, виконавчий збір перераховується до бюджету в міру стягнення відповідних сум та з урахуванням черговості їх розподілу.

Якщо на час повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої, зокрема, п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий збір не стягнуто або стягнуто не у повному обсязі, державний виконавець виносить постанову, в якій визначає суму, що належить стягнути.

Враховуючи, що відомості про стягнення виконавчого збору в матеріалах виконавчого провадження № 57294512 відсутні, колегія суддів вважає, що державним виконавцем могло бути стягнуто з боржника виконавчий збір у разі повернення виконавчого листа за заявою стягувача незалежно від того, чи мало місце фактичне виконання судового рішення в частині.

Водночас колегія суддів повторно наголошує на тому, що постанова про стягнення виконавчого збору від 23 червня 2021 року не є предметом оскарження в цій справі.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що адміністративний позов ОСОБА_1 не може бути задоволений з підстав, які були ним зазначені в адміністративному позові.

Під час розгляду і вирішення апеляційної скарги колегія суддів також враховує, що неправильно визначивши предмет доказування та фактично перевіривши законність постанови про стягнення виконавчого збору від 23 червня 2021 року у рамках виконавчого провадження № 57294512, суд першої інстанції не перевірив чи є постанова про відкриття виконавчого провадження № 67692520 від 29 листопада 2021 року рішенням суб`єкта владних повноважень, прийнятим на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Строки пред`явлення виконавчих документів до виконання визначені у ст. 12 зазначеного Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Стягувачем за виконавчим документом «постанова про стягнення виконавчого збору від 23 червня 2021 року ВП № 57294512» є державний орган - Вишгородський районний відділ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), у зв`язку з чим такий виконавчий документ міг бути пред`явлений до виконання в тримісячний строк.

У постанові про стягнення виконавчого збору від 23 червня 2021 року ВП № 57294512 також зазначено, що строк пред`явлення її до виконання становить три місяці.

Між тим постанова про відкриття виконавчого провадження № 67692520 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 23 червня 2021 року ВП № 57294512 була винесена 29 листопада 2021 року, тобто з порушенням строку, передбаченого ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження».

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржувана ОСОБА_1 постанова є протиправною і підлягає скасуванню з тих підстав, що прийнята з порушенням вимог п. 2 ч. 4 ст. 4, ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження».

Зробивши в цілому правильний висновок про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції неправильно визначив підстави для прийняття такого рішення.

Отже, доводи апеляційної скарги відповідача лише частково спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні суду від 08 липня 2022 року та є підставою для його зміни.

З огляду на викладене колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Вишгородського районного відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) задовольнити частково, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 липня 2022 року - змінити в частині підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно з ч. 4 ст. 272 КАС України судові рішення суду апеляційної інстанції у справах, визначених статтями 280, 281, 287 та 288 цього Кодексу, можуть бути оскаржені до суду касаційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 9, 12, 160, 229, 242, 257, 268, 272, 287, 308, 310, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Вишгородського районного відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 липня 2022 року - змінити, зазначивши, що підставами для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 є обставини, викладені в мотивувальній частині цієї постанови.

В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 липня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А.М. Горяйнов

Судді В.В. Файдюк

С.Б. Шелест