Справа № 520/12411/21
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2022-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2022 р. Справа № 520/12411/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: П`янової Я.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Борівської селищної ради на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.09.2021, головуючий суддя І інстанції: Котеньов О.Г., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 20.09.22 по справі №520/12411/21

за позовом ОСОБА_1

до Борівської селищної ради

про визнання протиправним та нечинним рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2021 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Борівської селищної ради (далі- відповідач, Борівська СР), в якому просив:

- визнати протиправним та нечинним рішення Борівської СР прийняте на VI сесії Борівської СР VIII скликання від 18.02.2021 №22 «Про затвердження Порядку відшкодування вартості проїзду окремим категоріям громадян автомобільним транспортом на міжміських автобусних маршрутах загального користування за рахунок коштів місцевого бюджету»;

- зобов`язати Борівську СР проінформувати жителів ради, через засоби масової інформації, зокрема газету «Трудова слава», про скасування рішення VI сесії Борівської СР VIII скликання від 18.02.2021 №22 «Про затвердження Порядку відшкодування вартості проїзду окремим категоріям громадян автомобільним транспортом на міжміських автобусних маршрутах загального користування за рахунок коштів місцевого бюджету».

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.09.2021 адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та нечинним рішення Борівської СР, прийняте на VI сесії Борівської СР VIII скликання від 18.02.2021 №22 «Про затвердження Порядку відшкодування вартості проїзду окремим категоріям громадян автомобільним транспортом на міжміських автобусних маршрутах загального користування за рахунок коштів місцевого бюджету».

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, Борівська СР подала апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просила рішення Харківського окружного адміністративного суду від 2 0.09.21 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що у 2021 році у зв`язку з невиділенням з державного бюджету субвенцій на реалізацію заходів з виконання державних програм соціального захисту, зокрема, на компенсацію за безоплатний проїзд на міжміських автобусних маршрутах загального користування пільговим категоріям громадян, такі виплати здійснюються за рахунок місцевого бюджету селища, хоча в силу приписів статтей 7, 23, 45-61, 78 Бюджетного Кодексу України мають фінансуватись з державного бюджету.

Вказав, що питання встановлення єдиного механізму реалізації права пільгового проїзду окремим категоріям громадян на території України не врегульовано, що призвело до порушення прав мешканців територіальної громади.

Апелянт також зазначив, що прийняття рішення Борівською СР від 18.02.2021 №22 «Про затвердження Порядку відшкодування вартості проїзду окремим категоріям громадян автомобільним транспортом на міжміських автобусних маршрутах загального користування за рахунок коштів місцевого бюджету» є законим, оскільки відповідає вимогам чинного законодавства, та є необхідним для врегулювання питання пільгового перевезення окремих категорій громадян.

24.12.2021 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду відкрито апеляційне провадження у справі.

17.01.2022 на електронну адресу Другого апеляційного адміністративного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі.

Зазначив, що згідно діючого законодавства компенсаційні виплати підлягають здійснюватися перевізнику, а не конкретним фізичним особам пільговикам.

17.10.2022 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду справу призначено в порядку письмового провадження.

Згідно з положеннями ч. 1, 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які сторони посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено обставини, які не оспорено сторонами.

ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_1 , виданого 13.07.2015.

Позивач проживає у с. Підлиман Борівського району Харківської області.

Згідно з п.7 ч.1 ст. 12 Закону України №3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 (далі Закон №3551-XII) позивач, як учасник бойових дій, має право на безоплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту (за винятком таксі), автомобільним транспортом загального користування (за винятком таксі) в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських та міжміських маршрутів.

На думку позивача його право було порушено відповідачем, оскільки рішенням VI сесії Борівської селищної ради VIII скликання від 18 лютого 2021 року №22 «Про затвердження Порядку відшкодування вартості проїзду окремим категоріям громадян автомобільним транспортом на міжміських автобусних маршрутах загального користування за рахунок коштів місцевого бюджету» (далі Порядок) визначено порядок проведення виплати компенсації за проїзд окремим пільговим категоріям громадян автомобільним транспортом на міжміських автобусних маршрутах загального користування, протяжність яких перевищує 50 км в межах Харківської області за рахунок коштів місцевого бюджету.

Вважаючи даний Порядок виплати компенсації за проїзд автомобільним транспортом пільгових категорій громадян на міжміських та міжобласних автобусних маршрутах загального користування (протяжність перевищує 50 км) таким, що порушує права пільгових категорій населення на безоплатний проїзд, до яких відноситься й позивач, та таким, що суперечить вимогам чинного законодавства, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги шляхом визнання протиправним та нечинним рішення Борівської СР, прийняте на VI сесії Борівської СР VIII скликання від 18.02.2021 №22 «Про затвердження Порядку відшкодування вартості проїзду окремим категоріям громадян автомобільним транспортом на міжміських автобусних маршрутах загального користування за рахунок коштів місцевого бюджету», яким затверджено Порядок виплати компенсації за проїзд автомобільним транспортом пільгових категорій громадян, суд першої інстанції виходив з того, що встановленими положеннями Порядку умови виплати компенсації за проїзд автомобільним транспортом пільговим категоріям громадян на міжміських автобусних маршрутах загального користування , обмежуються пільги, надані законами України та постановами Кабінету Міністрів України, що призвело до звуження прав окремих категорій громадян.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи та виходить з такого.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 № 280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР) визначено систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 2 Закону № 280/97-ВР місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Матеріалами справи підтверджено, що рішення Борівської СР прийняте на VI сесії Борівської СР VIII скликання від 18.02.2021 №22 затверджено Порядок відшкодування вартості проїзду окремим категоріям громадян автомобільним транспортом на міжміських автобусних маршрутах загального користування за рахунок коштів місцевого бюджету.

Виходячи зі змісту положень п.1 Порядку, ним визначено механізм виплати компенсації за проїзд автомобільним транспортом пільгових категорій громадян на міжміських автобусних маршрутах загального користування, протяжність яких перевищує 50 км за рахунок коштів місцевого бюджету.

Відповідно до п.2 Порядку право на одержання компенсації за проїзд автомобільним транспортом на міжміських автобусних маршрутах загального користування за рахунок коштів місцевого бюджету мають зокрема, такі пільгові категорії громадян (пільговики) як учасники бойових дій, що перебувають на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб.

Згідно зі ст. 4 Закону №3551-XII ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

З матеріалів справи вбачається, а також не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових.

В силу приписів п. 7 ч. 1 ст. 12 Закону №3551-XII (статті 5, 6) надаються, зокрема, такі пільги: безплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних, внутрі- та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання за наявності посвідчення встановленого зразка, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі.

Так Порядком передбачено, що компенсація надається шляхом проведення виплати вартості квитка (вартість проїзду автобусом, автостанційний збір та плата за послуги з попереднього продажу квитків (за наявності такої)) за проїзд автомобільним транспортом на міжміських автобусних маршрутах загального користування протяжність перевищує 50 км пільговим категоріям громадян, визначених пунктом 2 цього Порядку за рахунок коштів місцевого бюджету, з розрахунку 10 поїздок на місяць (не більше 120 поїздок на рік). Визначена кількість поїздок використовується в будь-який час впродовж року.

Тобто, положеннями наведеного Порядку встановлено конкретну кількість поїздок (10 поїздок на місяць (не більше 120 поїздок на рік)), компенсацію за які може отримати особа, яка відноситься до пільгових категорій громадян, визначених пунктом 2 цього Порядку за рахунок коштів місцевого бюджету.

Разом з цим, колегія суддів зауважує, що наведений вище п. 7 ч. 1 ст. 12 Закону №3551-XII не дозволяє обмежувати реалізацію учасниками бойових дій, наданого їм права на безплатний проїзд, зокрема, кількістю поїздок, які останні можуть безоплатно здійснювати протягом місяця/року. Єдиною умовою для реалізації права на безоплатний проїзд у визначених вказаною нормою видах транспорту є наявність посвідчення встановленого зразка.

Доводи апелянта, якими він обґрунтовує правомірність встановленого Порядком обмеження, з посиланням на те, що органи місцевого самоврядування мають права забезпечувати соціальний захист громадян пільгових категорій, лише в межах спроможності свого бюджету, враховуючи, що у 2021 році до бюджету селища з державного бюджету не надходять субвенції на виплату громадянам компенсації за пільговий проїзд, на переконання колегії суддів, не ґрунтуються на вимогах закону, з огляду на таке.

Так, відповідно до п. ґ ч.1 ст. 91 Бюджетного кодексу України передбачено, що до видатків місцевих бюджетів, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів, належать видатки на компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

Відповідно до статей 1, 3 Конституції України та принципів бюджетної системи (стаття 7 Кодексу) держава не може довільно відмовлятися від взятих на себе фінансових зобов`язань, передбачених законами, іншими нормативно-правовими актами, а повинна діяти ефективно і відповідально в межах чинного бюджетного законодавства (абзаци другий, третій підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення 27.11.2008 у справі № 1-37/2008).

Таким чином, законодавство, що визначає фінансові зобов`язання держави, має первинний характер, а бюджетне законодавство - похідний від нього характер.

При цьому, Верховний Суд України у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат, гарантованих державою (постанови Верховного Суду України від 22.06.2010 у справі №21-399во10, від 07.12.2012 у справі №21-977во10, від 03.12.2010 у справі №21- 44а10).

Така правова позиція підтримана Конституційним Судом України, зокрема, у рішеннях від 20.03.2002 №5-рп/2002, від 17.03.2004 №7-рп/2004, від 01.12.2004 №20-рп/2004, від 09.07.2007 №6-рп/2007, в яких зазначено про неможливість поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету.

Зокрема, у рішенні від 09.07.2007 № 6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

Частиною 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях неодноразово констатував, що органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Окрім того, відповідно до рішень ЄСПЛ Кечко проти України(заява № 63134/00, пункти 23, 26) та Ромашов проти України (заява № 67534/01, пункт 43), реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними.

Зокрема, у справі Кечко проти України(заява № 63134/00) ЄСПЛ зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплати з державного бюджету, однак свідома відмова від цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23). У пункті 26 вказаного рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

У рішеннях ЄСПЛ у справі Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України(заява № 70297/01) та у справі Бакалов проти України (заява № 14201/02) також зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (пункти 48 та 40 цих рішень відповідно).

З огляду на викладене, враховуючи наявність обмежень приписами Порядку права учасників бойових дій на безоплатний проїзд відповідною кількістю поїздок, що суперечить п. 7 ч. 1 ст. 12 Закону №3551-XII, колегія суддів вважає правомірними висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Доводи апелянта спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням, тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

З урахуванням приписів статті 139 КАС України, підстави для зміни розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Борівської селищної ради - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2021 по справі №520/12411/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді Я.В. П`янова О.А. Спаскін