Справа № 420/2186/20
Суддя: Свида Л.І.
Дата ухвалення: 2022-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2186/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Свиди Л.І.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до Головного управління державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу ГУ ДМС України в Одеській області №35 від 20.02.2020 року, зобов`язання ГУ ДМС України в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів відносно громадянина Республіки Ангола ОСОБА_1 щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За цією позовною заявою відкрито загальне позовне провадження у відповідності до ст. 12 КАС України та наданий відповідачу строк для подання до суду відзиву на цю заяву, позивачу - відповіді на відзив.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, надіслав заяву про проведення судового засідання без його участі та участі позивача. Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що оскаржуване рішення є неправомірним, таким, що підлягає скасуванню, оскільки позивач, перебуваючи на території Республіки Анголи, навіть ще до того, як прибути до України, вже піддавався постійним переслідуванням з боку місцевих злочинних озброєних угрупувань, які фактично змушували його вчиняти злочини проти інших громадян, чим намагалися втягнути його у протизаконну діяльність. В разі відмови шантажували його побиттям, тортурами та навіть вбивством, як його самого, так і його рідних. Таким чином, вказані обставини та побоювання за своє життя, життя рідних зумовлюють абсолютну неможливість повернення позивача в країну походження.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився. З відзиву на позовну заяву вбачається, що відповідач позов не визнає, зазначає, що аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду позивача з Анголи, небажання його повернення до країни громадянської належності з позиції визнання біженцем в Україні, ані під час перебування в країні громадянської належності, ані перебуваючи поза її межами не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. При цьому, можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі заявника в країні громадянської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За час перебування шукача захисту на території України подій або нововиявлених обставин для обґрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов виявлено не було, а тому оскаржуване рішення є правомірним та скасуванню не підлягає. Крім того, відповідачем повідомлено, що в ході перевірки позивача було отримано інформацію з інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон (система Аркан) та встановлено, що ОСОБА_1 виїхав за межі території України 28.02.2022 року.

Згідно з ч. 9 ст. 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи вищевикладені приписи КАС України суд прийшов до висновку про можливість продовження розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Франсішку ОСОБА_2 є громадянином ОСОБА_3 , уродженцем м. Кабінда. На момент останнього виїзду за межі країни громадянської належності мешкав за адресою: АДРЕСА_1 , без нумерації будинку, проживав у багатоквартирному будинку. За віросповіданням християнин-католик, канонів релігії дотримується повністю, за національністю анголець. Рідна мова португальська, також розуміє іспанську та російську мови. За сімейним станом офіційно неодружений та ніколи не був одружений, дітей не має. Починаючи з березня 2018 року спільно проживає з громадянкою України на установчі дані ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , офіційно стосунки не оформлював через відсутність необхідних документів для укладення шлюбу. Позивач має повну вищу освіту, середню освіту здобув протягом 1995-1996 років навчаючись в школі «Саграда Ешперанса», протягом 1996-2000 років навчаючись в школі «Місон», протягом 2001-2002 років навчаючись у школі «Барам», протягом 2003-2006 років навчаючись в школі «Мапумар», протягом 2007-2010 років навчаючись в католицькій школі Іоанна Павла 2. Протягом 2011-2018 років позивач навчався на факультеті інформаційних комунікацій Одеської національної академії зв`язку ім. О.С. Попова (Україна, м. Одеса). На Батьківщині позивач ніколи не працював, на території України офіційно не працював та не працює, офіційно протягом приблизно року допомагав знайомому з Нігерії на ім`я ОСОБА_5 реалізовувати одяг на пром. ринку « 7-й кілометр» (Україна, м. Одеса). Позивач ніколи не притягався до адміністративної або кримінальної відповідальності ані на Батьківщині, ані на території України. Також, позивач не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, яке було б пов`язано з його расовою, національною, релігійною належністю або політичними поглядами. Позивач є невійськовозобов`язаним, не проходив військову службу в жодних угрупуваннях ані на Батьківщині, ані на території України. Зі слів позивача, ані він, ані його близькі родичі ніколи офіційно не приймали участь у діяльності жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій ані на Батьківщині, ані на території України. На території ОСОБА_3 залишились проживати близькі родичі позивача батько, зведені брати, сестра та зведені сестри.

11 вересня 2011 року Франсішку ОСОБА_2 вперше прибув на територію України легально, авіарейсом Луанда (Ангола) Стамбул (Туреччина) Одеса (Україна) на підставі паспортного документу гр. ОСОБА_3 та оформленої студентської візи до України.

В червні 2014 року позивач здійснив короткострокове повернення до Анголи авіарейсом Київ (Україна) - ОСОБА_6 ), при поверненні на територію ОСОБА_3 позивач проживав протягом приблизно 2-х місяців в м. Кабінда та в м. Луанда (Ангола).

В подальшому, приблизно наприкінці серпня 2014 року позивач повернувся до України авіарейсом Луанда (Ангола) - Дубай (ОАЕ) - Москва (РФ) - Одеса (Україна).

Після прибуття на територію України позивач проживав на підставі посвідки на тимчасове проживання серії НОМЕР_1 (підстава видачі - 04/12-навчання, дата видачі - 19.09.2013 року, статус документа - втрачений), посвідки на тимчасове проживання серії НОМЕР_2 (підстава видачі - 04/12 - навчання, дата видачі 28.12.2017 року, статус документа - діючий).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 31 жовтня 2019 року звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою №239 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Том І, аркуші справи 85-87).

За результатами розгляду особової справи №2019ОD0217 громадянина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 20 лютого 2020 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області, відповідно до п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», складений висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Том І, аркуші справи 226-244).

Наказом №35 від 20.02.2020 року Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області відмовлено позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Том І, аркуш справи 252).

Франсішку ОСОБА_2 26.02.2020 року отримав повідомлення №5/1-54 від 20.02.2020 року про відмову в оформленні йому документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Том І, аркуші справи 253-255), не погодився із прийнятим рішенням та оскаржив його до суду.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до положень п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, а0бо її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

В заяві про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 зазначив, що він не бажає повертатися до країни громадянської належності через можливість зазнати загрози для себе з боку представників бандитських угруповань, які здійснюють діяльність в районі м. Кабінда (Ангола), в якому проживав позивач.

При цьому, в матеріалах справи відсутні аргументовані доводи чи факти, які б підтверджували побоювання позивача щодо переслідувань і наявності загрози життю позивача, здоров`ю чи можливості застосування по відношенню до нього жодного фізичного насилля.

Крім того, з протоколу співбесіди з позивачем від 24.12.2019 року вбачається, що позивач чітко зазначив, що він не зазнавав жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме, за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, або політичних переконань.

Необхідно також зазначити що, ані позивач ані його близькі родичі не приймали участь у діяльності жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій на території країни громадянської належності, позивач не займався активістською, громадською або протиправною діяльністю під час перебування на території країни громадянської належності.

В протоколі співбесіди з позивачем від 24.12.2019 року також зазначено, що позивач ніколи не мав та й не приймав спроб до прояву власної стійкої політичної позиції на території ОСОБА_3 , не займався політичною діяльністю на Батьківщині, не висловлював власну політичну позицію з тих або інших питань розвитку країни громадянської належності, не перебував представником груп, які виступають проти нинішнього керівництва країни громадянської належності. При цьому, позивач характеризує нинішню соціально-політичну ситуацію на території ОСОБА_3 як цілком нормальну.

Крім того, з матеріалів особової справи позивача вбачається, що вже під час перебування на території України він безперешкодно та особисто оформлював паспортний документ гр. ОСОБА_3 у відповідному представництві, був зареєстрований у відповідному дипломатичному представництві країни громадянської належності при оформленні нового паспортного документа гр. Анголи на території України.

У позивача також була можливість вільного та безперешкодного отримання освіти на території країни громадянської належності, доступу до лікарень, державних та комерційних установ на території країни громадянської належності, у позивача не виникало жодних проблем з виїздом за межі країни громадянської належності, його не звинувачували у порушенні соціальних або моральних норм, на Батьківщині позивач не був учасником міжрелігійних або міжетнічних конфлікті.

Таким чином позивач мав можливість звернення до правоохоронних структур країни громадянської належності з метою захисту своїх законних інтересів на території ОСОБА_3 , додатково враховуючи повідомлену ним обставину, у відповідності до якої представники органів державної влади країни громадянської належності виступають проти діяльності незаконних формувань на території Анголи, протистоять представникам бандитських формувань на території країни громадянської належності. Зазначене додатково вказує на можливість подальшого проживання позивача на території країни громадянської належності, відсутність зв`язку між виїздом заявника за межі ОСОБА_3 і наявністю у нього обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань на Батьківщині.

Суд також звертає увагу, що за результатами проведеного аналізу матеріалів особової справи позивача не виявлено жодної підтвердженої інформації, яка б взагалі вказувала на обставину висловлених по відношенню до позивача погроз з боку представників будь-яких незаконних формувань на території країни громадянської належності, ймовірних проблем, що могли виникнути у позивача у зв`язку із зазначеною обставиною, загрози, що може на нього очікувати тощо.

Позивач не надає документальних підтверджень або обґрунтованих усних тверджень стосовно зазначеного елементу. У твердженнях позивача із зазначеного приводу міститься низка розбіжностей, суперечностей, які він не зміг належним чином обґрунтувати, що додатково знижує рівень довіри до зазначеного елементу в цілому: він не може повідомити інформацію стосовно характеристики угруповань, які нібито запрошували його долучитись до власних лав, конкретних осіб, з якими він контактував, характеру та порядку підтримання відповідних контактів, назви відповідного угруповання, кількості осіб, які приймали участь у діяльності відповідного угруповання, символіки, емблеми, ідеологічних заса , діяльності відповідного угруповання, що вказує на те, що позивач використовує лише вигадану легенду переслідування для обґрунтування власного звернення до ГУ ДМС в Одеській області, ніколи не був причетний до інцидентів, які описує у власному зверненні.

Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Позивач, незважаючи на потребу у міжнародному захисті (з жовтня 2018 року) звернувся за міжнародним захистом (в жовтні 2019 року), тобто через рік після потрапляння на територію України, чим порушив ч. 5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Враховуючи відсутність прикладів і доказів, які б свідчили про загрозу життю та здоров`ю позивача в країні походження та безперешкодний виїзд позивача з країни походження, суд вважає заяву позивача очевидно необґрунтованою, що у відповідності до п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є підставою для прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Щодо тверджень позивача про відсутність перекладача під час розгляду його документів, вони спростовуються матеріалами особової справи позивача.

Таким чином, оскаржуваний позивачем наказ, яким йому відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним та скасуванню не підлягає, а тому відсутні підстави для зобов`язання відповідача вчиняти певні дії.

Керуючись ст. ст. 6, 14, 90, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65045, ) про визнання протиправним та скасування наказу ГУ ДМС України в Одеській області №35 від 20.02.2020 року, зобов`язання ГУ ДМС України в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів відносно громадянина Республіки Ангола ОСОБА_1 щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки, встановлені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Л. І. Свида

.