Справа № 640/5327/22
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2022-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

05 жовтня 2022 року м. Київ№640/5327/22
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

суддів Донця В.А.,

Чудак О.М.,

за участю секретаря судового засідання Ходзіцького О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали адміністративної справи

за позовомОСОБА_1
до Кабінету Міністрів України, Міністерства освіти і науки України
провизнання протиправним та скасування розпорядження, визнання протиправними дій
Треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

- Львівський національний університет імені Івана Франка;

- Університет банківської справи;

за участі представника позивача - Пшеволодського Ю.М., представника відповідача Кабінету Міністрів України - Меньшикової О.Я., представника відповідача Міністерства освіти і науки України - Кравець А.О., представника третьої особи Львівського національного університету імені Івана Франка - Цікала В.І., представника третьої особи Університету банківської справи - Бек Ю.Б.,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Кабінету Міністрів України, Міністерства освіти і науки України, треті особи без самостійних вимог на предмет спору на боці відповідачів Львівський національний університет імені Івана Франка та Університет банківської справи, в якому просив суд:

-визнати протиправними дії Міністерства освіти і науки України щодо подання пропозицій по реорганізації Університету банківської справи шляхом приєднання до Львівського національного університету імені Івана Франка;

-визнати протиправним і скасувати розпорядження Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2021 року №1806-р «Про реорганізацію Університету банківської справи».

Позовні вимоги позивач обгрунтовував порушенням процедури прийняття оскаржуваного розпорядження.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 лютого 2022 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги позивача та просив їх задовольнити. При цьому, порушене право позивача мотивував тим, що внаслідок реорганізаційних заходів в Університеті банківської справи, в якому позивач обіймає посаду проректора з питань соціально-економічного розвитку та старшого наукового співробітника експериментальної науково-дослідної частини Університету банківської справи, останній може втратити роботу.

Представники відповідачів та третіх осіб заперечували проти доводів позивача, наполягаючи на відсутності порушеного права позивача у спірних взаємовідносинах, в зв`язку з чим, зокрема, просили закрити провадження у даній справі.

Заслухавши думки представників учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про закриття провадження у справі, з огляду на наступне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із пунктом 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

В той же час, відповідно до пункту 3 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Порівняльний аналіз змісту статті 20 Господарського процесуального кодексу України та статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України у сукупності дає підстави для висновку про те, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ у кожній конкретній справі недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, з яких виник спір.

За змістом статті 55 Господарського кодексу України суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

Суб`єктами господарювання є господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.

Відповідно до статті 59 Господарського кодексу України припинення суб`єкта господарювання здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 27 лютого 2014 року №794-VII Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.

Згідно з нормами статті 1 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» управління об`єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Відповідно до частини першої статті 3 цього Закону об`єктами управління державної власності є, зокрема, майно, яке передане державним комерційним підприємствам (далі - державні підприємства), установам та організаціям.

В силу частини першої статті 4 цього Закону Кабінет Міністрів України є суб`єктом управління об`єктами державної власності.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 24 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України в межах коштів, передбачених у Державному бюджеті України, може утворювати, реорганізовувати та ліквідовувати відповідно до закону державні господарські об`єднання, підприємства, установи та організації, зокрема для здійснення окремих функцій з управління об`єктами державної власності. Кабінет Міністрів України затверджує положення та статути державних господарських об`єднань, підприємств, установ та організацій, розмір асигнувань на їх утримання і граничну чисельність працівників, призначає на посаду та звільняє з посади їх керівників і заступників керівників, застосовує до них заходи дисциплінарної відповідальності.

Кабінет Міністрів України визначає методологію затвердження фінансових планів державних господарських об`єднань, підприємств, установ та організацій і обчислення обсягу доходів бюджету від управління державними корпоративними правами.

Кабінет Міністрів України відповідно до законодавства координує та контролює діяльність зазначених державних господарських об`єднань, підприємств, установ та організацій.

Пунктом 1 частини першої статті 31 Закону України «Про вищу освіту» передбачено, що рішення про утворення, реорганізацію чи ліквідацію закладу вищої освіти приймається для закладів державної форми власності - Кабінетом Міністрів України.

При цьому, у відповідності з частиною другою цієї статті реорганізація чи ліквідація закладу вищої освіти не повинна порушувати права та інтереси осіб, які навчаються у цьому закладі вищої освіти. Обов`язок щодо вирішення всіх питань продовження безперервного здобуття вищої освіти такими особами покладається на засновника (засновників) закладу вищої освіти.

Відповідно до Статуту Університету банківської справи, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 09 липня 2020 року №908 (нова редакція), згідно із розпорядженням Кабінету Міністрів України від 15 червня 2006 року №331-р «Деякі питання впорядкування мережі вищих навчальних закладів» було прийнято рішення утворити Університет банківської справи (м. Київ) та реорганізувати шляхом перетворення з передачею до складу Університету академії банківської справи (м. Суми) у Сумський інститут банківської справи, Львівський банківський інститут у Львівський інститут банківської справи, Харківський банківський інститут Української академії банківської справи у Харківський інститут банківської справи, Черкаський банківський інститут Української академії банківської справи у Черкаський інститут банківської справи.

Університет банківської справи Національного банку України передано до сфери управління Міністерства освіти і науки України відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 24 червня 2015 року №666-р «Про передачу цілісних майнових комплексів вищих навчальних закладів до сфери управління Міністерства освіти і науки» та змінено його назву на Державний вищий навчальний заклад «Університет банківської справи».

В свою чергу, Державний вищий навчальний заклад «Університет банківської справи» відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України від 04 червня 2020 року №767 «Деякі питання діяльності закладів вищої освіти» перейменовано на Університет банківської справи.

Відповідно до підпунктів 4.1, 4.2.6 пункту 4 Статуту Університету банківської справи Міністерство освіти і науки України реалізує права та обов`язки уповноваженого Кабінетом Міністрів України органу стосовно Університету як центральний орган виконавчої влади у сфері освіти і науки, у підпорядкуванні та сфері управління якого перебуває Університет.

Міністерство освіти і науки України здійснює повноваження, передбачені законодавством України щодо управління Університетом.

Згідно з пунктами 14.1, 14.2 Статуту ліквідація та реорганізація (злиття, приєднання, поділ, перетворення) Університету здійснюється згідно із законодавством.

Ліквідація Університету здійснюється ліквідаційною комісією, яка утворюється Міністерством освіти і науки України.

У відповідності зі статтею 22 Закону України «Про освіту» юридична особа має статус закладу освіти, якщо основним видом її діяльності є освітня діяльність.

Заклад освіти як суб`єкт господарювання може діяти в одному з таких статусів: бюджетна установа; неприбутковий заклад освіти; прибутковий заклад освіти.

Заклад освіти залежно від засновника може діяти як державний, комунальний, приватний чи корпоративний.

Статус, організаційно-правова форма, тип закладу освіти визначаються засновником і зазначаються в установчих документах закладу освіти.

За змістом статті 24 цього Закону система управління закладами освіти визначається законом та установчими документами.

Управління закладом освіти в межах повноважень, визначених законами та установчими документами цього закладу, здійснюють: засновник (засновники); керівник закладу освіти; колегіальний орган управління закладу освіти; колегіальний орган громадського самоврядування; інші органи, передбачені спеціальними законами та/або установчими документами закладу освіти.

Відповідно до частин першої та другої статті 25 Закону України «Про освіту» права і обов`язки засновника щодо управління закладом освіти визначаються цим Законом та іншими законами України, установчими документами закладу освіти.

Засновник закладу освіти або уповноважений ним орган (особа) приймає рішення про створення, реорганізацію, ліквідацію, зміну типу закладу освіти, затверджує статут (його нову редакцію), укладає засновницький договір у випадках, визначених законом.

Відповідно до частини першої статті 62 згаданого Закону до органів управління у сфері освіти належать, зокрема, Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади у сфері освіти і науки.

Відповідно до статті 63 Закону Кабінет Міністрів України здійснює повноваження засновника державних закладів освіти або доручає їх здійснення уповноваженому ним органу.

Повноваження центрального органу виконавчої влади у сфері освіти і науки визначені статтею 64 Закону України «Про освіту», згідно з частиною першою якої центральний орган виконавчої влади у сфері освіти і науки забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері освіти і науки; за дорученням і в межах, встановлених Кабінетом Міністрів України, здійснює повноваження засновника щодо державних закладів освіти.

З метою оптимізації мережі закладів вищої освіти Кабінетом Міністрів України було прийнято розпорядження від 29 грудня 2021 року №1806 «Про реорганізацію Університету банківської справи».

На підставі вказаного розпорядження та відповідно до глави 7 Цивільного кодексу України, статей 29, 31 Закону України «Про вищу освіту», Закону України «Про управління об`єктами державної власності» Міністерством освіти і науки України прийнято наказ від 14 лютого 2022 року №165 «Про реорганізацію Університету банківської справи».

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що прийняття відповідачами рішень щодо реорганізації Університету банківської справи є діяльністю по розпорядженню державною власністю, яка містить ознаки приватноправового спору з майнових відносин.

Оскаржуване розпорядження прийнято Кабінетом Міністрів України в межах його повноважень та є розпорядчим документом, який передбачає індивідуалізовані приписи щодо ліквідації / реорганізації конкретної юридичної особи.

Відповідачі, вчиняючи відповідні дії та приймаючи рішення щодо реорганізації Університету банківської справи, реалізовували організаційно-господарську діяльність і діяли не як суб`єкти владних повноважень, а як засновники юридичної особи, а тому оскаржувані рішення в цьому випадку не є рішеннями суб`єкта владних повноважень у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, а є рішенням власника корпоративних прав (засновника) державної установи, необхідним для припинення / створення) закладу.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 29 вересня 2022 року у справі №260/583/20 спори з приводу оскарження рішень ради як власника корпоративних прав (засновника) комунальної установи є найбільш наближеним до спорів, пов`язаних з діяльністю або припиненням діяльності юридичної особи, а тому повинні розглядатися за правилами господарського судочинства.

Аналогічні висновки у подібних правовідносинах викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 813/1232/18, від 09 вересня 2020 року у справі № 260/91/19 та у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року № 694/1174/16-а.

Згідно висновку Великої Палати Верховного Суду, сформованого у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 вересня 2020 року у справі №260/91/19 відступила від висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справах № 1340/5441/18 та № 813/1368/18, згідно яких, спори у подібних правовідносинах належить розглядати у порядку адміністративного судочинства, та сформувала висновок про те, що такі спори є найбільш наближеним до спорів, пов`язаних з діяльністю або припиненням діяльності юридичної особи, а тому повинні розглядатися за правилами господарського судочинства.

Окрім цього, суд вважає за доцільне звернути увагу на таке.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні й конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Основного Закону України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист (пункт 4.1 мотивувальної частини вказаного Рішення).

За змістом частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 щодо «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним».

За позицією представника позивача, висловленою у судовому засіданні, оскаржуване розпорядження може у майбутньому порушувати права позивача, зокрема, на здійснення його професійної діяльності.

Водночас, як убачається з розпорядження, воно стосується конкретно визначеного суб`єкта (Університету банківської справи), тобто є актом індивідуальної дії.

ЄСПЛ у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

Як вже було зазначено вище, за приписами пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до пункту 19 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

Індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише у письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

З огляду на вказане як акт застосування норм права (індивідуальний акт) містить індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права, такий акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; дія такого акта закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 серпня 2018 року у справі №9901/415/18 вважає, що право на оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт прийнятий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується.

Оскільки ОСОБА_1 не є учасником (суб`єктом) правовідносин з ліквідації/реорганізації конкретної юридичної особи, передбаченої в оскарженому розпорядженні індивідуального характеру, то таке розпорядження не породжує для позивача права на захист, тобто права на звернення з цим адміністративним позовом.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що законодавчі обмеження стосовно можливості оскарження актів індивідуальної дії не шкодять самій суті права на доступ до суду, оскільки ці акти можуть бути оскаржені у суді їхніми адресатами, тобто суб`єктами, для яких відповідні акти створюють права та/чи обов`язки. Однією з цілей таких обмежень є недопущення розгляду у судах позовів третіх осіб в інтересах (або всупереч інтересам) адресатів індивідуальних актів. І така мета досягається законодавчо встановленим обмеженням, тобто останнє є пропорційним переслідуваній меті.

За таких обставин Велика Палата Верховного Суду у справі №9901/415/18 вважала правильним висновок Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду про закриття провадження у справі .

Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 800/489/17.

Крім того, як вказував позивач він обіймає посаду проректора з питань соціально-економічного розвитку та старшого наукового співробітника експериментальної науково-дослідної частини Університету банківської справи і внаслідок організаційних дій на виконання оскаржуваного розпорядження може бути в майбутньому порушене його право на професійну діяльність.

З цього приводу суд зазначає, що в разі настання у майбутньому обставин, які на думку позивача порушуватимуть його права у сфері професійної діяльності, позивач вправі звернутися за їх захистом до суду у порядку цивільного судочинства.

Пунктом 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до частини другої цієї статті про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.

Згідно з частиною першою статті 239 Кодексу адміністративного судочинства України якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Відповідно до частини другої статті 239 Кодексу адміністративного судочинства України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Підсумовуючи наведене суд зазначає, що вказаний спір в залежності від суб`єктного складу його сторін може бути розглянутий або в порядку господарського судочинства, або за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Отже, в разі подання позивачем клопотання про повернення суми сплаченого судового збору, останній буде відшкодовано у встановленому порядку.

Керуючись статтями 238, 248 Кодексу адміністративного судочинства України Окружний адміністративний суд міста Києва -

ухвалив:

Закрити провадження в адміністративній справі №640/5327/22 за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Міністерства освіти і науки України про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування розпорядження.

Ухвала набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала може бути оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Шейко Т.І.

Судді Донець В.А.

Чудак О.М.

Повний текст ухвали виготовлено 17.10.2022.