Справа № 520/12916/19
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2022-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

19 жовтня 2022 року

м. Київ

справа №520/12916/19

адміністративне провадження № К/9901/23282/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Гімона М.М.,

суддів: Усенко Є.А., Яковенка М.М.,

під час розгляду в порядку письмового провадження як судом касаційної інстанції справи №520/12916/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Харківагроснаб» до Головного управління ДПС у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень, провадження у якій відкрито за касаційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2020 року (суддя Біленський О.О.) та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 11 серпня 2020 року (головуючий суддя Жигилій С.П., судді: Перцова Т.С., Русанова В.Б.),-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю фірма «Харківагроснаб» (далі - позивач, ТОВ «Харківагроснаб») звернулося до суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області (далі - відповідач, ГУ ДПС), в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 21 листопада 2019 року №7, №7.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що висновки контролюючого органу про відсутність реального здійснення господарських операцій між позивачем та ТОВ «Агрозбут Полтава», ТОВ «Несон», ТОВ «Райджен» у періоді, що перевірявся, є помилковими та спростовуються належним чином оформленими первинними документами, які підтверджують дійсність господарських операцій, їх економічну та ділову мету. Твердження контролюючого органу про відсутність у зазначених контрагентів основних засобів, трудових ресурсів для здійснення господарської діяльності носять характер припущень, оскільки перевірка діяльності зазначених підприємств не проводилась. Посилання відповідача на наявність кримінальних проваджень є помилковими, оскільки будь-яка інформація щодо наявності вироків за такими кримінальними провадженнями відсутня. Більш того, вказані кримінальні провадження порушені не відносно посадових осіб контрагентів позивача, а за фактом.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 11 серпня 2020 року, адміністративний позов задоволено.

Вирішуючи спір між сторонами, суди встановили, що посадовими особами ГУ ДПС проведена документальна позапланова виїзна перевірка ТОВ «Харківагроснаб» з метою контролю за своєчасністю, достовірністю, повнотою нарахування та сплати усіх, передбачених Податковим кодексом України податків і зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства за період з 01 квітня 2018 року по 30 червня 2019 року, за результатами якої складено акт від 31 жовтня 2019 року №601/20-40-05-17-06/25190036.

Перевіркою встановлено порушення:

- вимог пункту 44.1 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України (далі - ПК України), в результаті чого занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся, на загальну суму 313902 грн, у тому числі за III квартал 2018 року в сумі 242981 грн, за IV квартал 2018 року - 19844 грн, за І квартал 2019 року - 51077 грн;

- вимог пункту 44.1 статті 44, абзацу «а» пункту 198.1, пункту 198.2, 198.3, 198.6 статті 198, пунктів 200.1, 200.2, 200.4, 201.10 статті 201 ПК України, що призвело до завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду, в періоді, що перевірявся, на загальну суму 348780 грн, у тому числі за серпень 2018 року на суму 213153 грн, за вересень 2018 року - 56826 грн, за жовтень 2018 року - 5249 грн, за листопад 2018 року - 16800 грн, за березень 2019 року - 56752 грн.

Такі висновки контролюючого органу вмотивовані наступним:

- у видаткових накладних відсутні місце складання та відбиток печатки ТОВ «Харківагроснаб»;

- у товарно-транспортних накладних не зазначено номер посвідчення водія;

- у контролюючого органу відсутні дані щодо наявності у контрагентів позивача достатньої кількості трудових ресурсів та основних засобів для здійснення поставки товарів, обумовлених відповідними договорами;

- ТОВ «Агрозбут Полтава» фігурує у кримінальному провадженні №0000169 від 07 серпня 2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 205-1, частиною третьою статті 191 КК України. Крім того, до ГУ ДПС надійшла інформація, що згідно з протоколом допиту від 20 червня 2019 року директор вказаного підприємства ОСОБА_1 він заперечує причетність до ведення господарської діяльності ТОВ «Агрозбут Полтава»;

- в Єдиному державному реєстрі судових рішень наявні відомості щодо відношення ТОВ «Райджен» до кримінального провадження №0002035 від 04 серпня 2016 року, порушеного за ознаками кримінальних порушень, передбачених частиною третьою статті 212, частиною другою статті 264 КК України.

На підставі вказаних висновків акта перевірки ГУ ДПС 21 листопада 2019 року прийнято податкові повідомлення-рішення:

- №7, яким зменшено від`ємне значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду з податку на додану вартість, у розмірі 348780 грн;

- №7, яким визначено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств на загальну суму 392377,50 грн, в тому числі податкове зобов`язання в сумі 313902 грн, штрафні (фінансові) санкції - 78475,50 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що долучені до матеріалів справи первинні документи в повній мірі підтверджують реальність господарських операцій між позивачем та його контрагентами. Суд відхилив посилання відповідача на недоліки в оформленні видаткових накладних та товарно-транспортних накладних, оскільки згідно з вимогами статті 58-1 Господарського кодексу України проставлення відбитку печатки на первинних документах не є обов`язковим, а товарно-транспортні накладні не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання і продажу товарно-матеріальних цінностей. Наявна у контролюючого органу податкова інформація не є належним доказом безтоварності господарських операцій, оскільки податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік платника податку від перебування його контрагента за юридичною адресою, дотримання ним податкової дисципліни та правильності ведення податкового і бухгалтерського обліку.

Щодо кримінальних проваджень стосовно контрагентів позивача, суд першої інстанції, з посиланням на постанови Верховного Суду від 20 лютого 2018 року (справа №826/6280/13-а), від 08 серпня 2018 року (справа №820/4428/17), Верховного Суду України від 05 липня 2016 року (провадження №21-1793а16), вказав, що сам по собі факт порушення кримінальної справи щодо посадових осіб контрагента позивача не може слугувати належним доказом фіктивності розглядуваних господарських операцій. Суд вказав, що у матеріалах справи відсутні вироки, якими було б встановлено факт фіктивності операцій між позивачем та його контрагентами.

Апеляційний суд в повній мірі погодився з такими висновками та додатково зазначив, що факт порушення кримінальних справ відносно контрагентів позивача не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків за результатами спірних господарських операцій. У разі підтвердження факту отримання послуг/товарів платник податків не може відповідати за порушення, допущені виконавцем якщо не буде доведено його безпосередню участь зловживанні цієї особи. У підтвердження своєї позиції апеляційний суд послався на постанови Верховного Суду від 20 лютого 2018 року (справи №826/6280/13-а, №813/4931/13-а), від 06 лютого 2018 року (справа №804/4940/14).

Не погодившись з судовими рішеннями, ГУ ДПС подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів та ухвалити нове про відмову в позові.

За змістом касаційної скарги підставою касаційного оскарження позивач вказав пункт 2 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Скаржник зазначив, що поряд із наведеними судами попередніх інстанцій рішеннями Верховного Суду існують постанови Верховного Суду України від 05 березня 2012 року (справа №2-а-1502/09/0870, провадження №21-421а11), від 22 листопада 2016 року (справа №826/11397/14, провадження №21-2430а16), від 24 травня 2016 року (справа №П/808/58/14, провадження №21-5332а15), від 14 червня 2016 року (справа №826/14268/14, провадження №21-1318а16), Верховного Суду від 28 серпня 2018 року (справа №804/8332/17), від 22 січня 2019 року (справа №826/18174/13-а), від 31 березня 2020 року (справа №520/8893/18), в яких суд касаційної інстанції зазначав, що статус фіктивного, нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю, а господарські операції таких підприємств не можуть бути легалізовані навіть за формального підтвердження документами бухгалтерського обліку.

Крім того, суди попередніх інстанцій, з посиланням на відповідні постанови Верховного Суду, відхилили доводи контролюючого органу про відсутність у контрагентів позивача об`єктивної можливості виконати поставки товару в силу відсутності трудових ресурсів та основних фондів, оскільки контрагенти могли залучати працівників за договорами цивільно-правового характеру, аутстафінгу та аутсорсингу. Водночас, скаржник наводить постанову Верховного Суду від 19 лютого 2019 року (справа №2а/2370/2068/11), відповідно до якої платник податків повинен мати належним чином оформлені первинні документи, які містять усі необхідні реквізити, підписані уповноваженими особами, та які у сукупності з встановленими обставинами справи, зокрема і щодо можливостей здійснення господарюючими суб`єктами відповідних операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна, обсягу матеріальних та трудових ресурсів, економічно необхідних для виконання умов, обумовлених договорам, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що і є підставою для формування платником податкового обліку. На думку відповідача, ця та інші численні постанови Верховного Суду містять іншу оцінку указаним обставинам ніж та, що була надана судами у цій справі та у наведених ними постановах Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 28 жовтня 2020 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ГУ ДПС з метою перевірки доводів щодо неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права у випадку, передбаченому пунктом 2 частини четвертої статті 328 КАС України. При цьому Верховний Суд не знайшов підстав для відкриття касаційного провадження з підстави, визначеної пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України, тому наведені скаржником доводи у зазначеній частині касаційному розгляду не підлягають.

Позивач правом на подання відзиву на касаційну скаргу не скористався.

Ухвалою Верховного Суду від 22 липня 2021 року касаційне провадження у справі №520/12916/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Харківагроснаб» до Головного управління ДПС у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень, зупинено до набрання законної сили судовим рішенням касаційної інстанції у справі № 160/3364/19.

Верховний Суд ухвалою від 18 жовтня 2022 року поновив касаційне провадження у справі №520/12916/19 та призначив справу до розгляду в порядку письмового провадження на 19 жовтня 2022 року.

Перевіряючи доводи ГУ ДПС про наявність підстав для відступу від висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2018 року (справа №826/6280/13-а), від 08 серпня 2018 року (справа №820/4428/17), Верховного Суду України від 05 липня 2016 року (справа №21-1793а16), колегія суддів виходить з такого.

Усталеною є позиція Верховного Суду, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судом апеляційної інстанції; 2) постанову Верховного Суду, у якій викладено висновок щодо правильного застосування норми права, від якого належить відступити; 3) вмотивоване обґрунтування необхідності такого відступу; 4) висновок, який на думку скаржника відповідає правильному тлумаченню і застосуванню цієї норми.

Окрім наведеного, обов`язковою умовою при оскарженні судових рішень на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України є подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга).

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

Суди попередніх інстанцій встановили, що спірні правовідносини виникли у зв`язку із незгодою позивача із висновком відповідача про завищення ТОВ «Харківагроснаб» від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду з податку на додану вартість, та заниження податку на прибуток у періоді, що був предметом документальної позапланової перевірки. Підставою для таких висновків контролюючого органу, серед іншого, слугувало те, що контрагенти позивача - ТОВ «Агрозбут Полтава» та ТОВ «Рейджен» фігурують у кримінальних провадженнях №0000169 від 07 серпня 2018 року (порушене за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 205-1, частиною третьою статті 191 КК України), №0002035 від 04 серпня 2016 року (порушене за ознаками кримінальних порушень, передбачених частиною третьою статті 212, частиною другою статті 264 КК України).

Оцінюючи такі доводи ГУ ДПС, суди попередніх інстанцій послались на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 20 лютого 2018 року (справа №826/6280/13-а), відповідно до якої «…сам по собі факт порушення кримінальної справи щодо посадових осіб контрагента позивача не може слугувати належним доказом фіктивності розглядуваних господарських операцій та не тягне за собою правових наслідків для позивача, оскільки податкове законодавство не ставить у залежність право позивача на формування податкового кредиту та витрат від податкового обліку (стану) інших осіб і фактичної сплати контрагентами податку до бюджету. Питання визначення складу податкового кредиту та витрат поширюється тільки на окремо взятого платника податків і не ставить цей факт у залежність від розрахунку з бюджетом третіх осіб…». Подібне правозастосування наведене і у зазначеній судами попередніх інстанцій постанові Верховного Суду від 08 серпня 2018 року (справа №820/4428/17).

Суди вказали, що як на момент проведення податкової перевірки, так і на час розгляду справи у судах вироки щодо посадових осіб указаних контрагентів позивача відсутні, а матеріали досудового розслідування за вказаними кримінальними провадженнями не можуть бути враховані як докази у даній справі.

Натомість, у наведених скаржником постановах Верховного Суду України від 22 листопада 2016 року (справа №826/11397/14, провадження №21-2430а16), від 24 травня 2016 року (справа №П/808/58/14, провадження №21-5332а15), від 14 червня 2016 року (справа №826/14268/14, провадження №21-1318а16), Верховного Суду від 28 серпня 2018 року (справа №804/8332/17), від 31 березня 2020 року (справа №520/8893/18), як приклад іншого правозастосування, судами була встановлена наявність вироку або ухвали про закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав за статтею 205 Кримінального кодексу України, що, в свою чергу, і було однією з підстав для висновку про безтоварність досліджуваних у межах наведених справ господарських операцій.

Однак, у справі, у якій подано касаційну скаргу, обставини наявності вироку суду або ухвали про закриття кримінального провадження щодо посадових осіб ТОВ «Агрозбут Полтава», ТОВ «Райджен» судами попередніх інстанцій не встановлювались, а скаржником не доводились. Це істотно відрізняє правовідносини у цій справі з правовідносинами у справах №826/11397/14, №П/808/58/14, №826/14268/14, №804/8332/17, №520/8893/18.

Щодо посилань ГУ ДПС на висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 05 березня 2012 року (справа №2-а-1502/09/0870, провадження №21-421а11), постанові Верховного Суду від 22 січня 2019 року (справа №826/18174/13-а), як такі, що протирічать висновкам викладеним у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2018 року (справа №826/6280/13-а), від 08 серпня 2018 року (справа №820/4428/17), колегія суддів зазначає наступне.

У наведених скаржником справах судом касаційної інстанції було констатовано порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права в частині повного та всебічного встановлення обставин справи, зокрема необхідності надання правової оцінки протоколам допиту осіб, які заперечують факт підписання первинних документів від імені контрагентів платника податків. Так, Верховний Суд України направив справу № 2-а-1502/09/0870 на новий розгляд до суду касаційної інстанції з підстав того, що висновок касаційного суду про наявність підстав для задоволення позову був обґрунтований виключно тим, що сама лише наявність у ТОВ «Нафта» податкових накладних, виписаних від імені його контрагентів, є достатньою підставою для включення сум ПДВ до податкового кредиту. Підставою для направлення на новий розгляд до суду першої інстанції справи №826/18174/13-а слугувало те, що суди попередніх інстанцій порушили норми процесуального права, а саме не дослідили доводи відповідача про фіктивність підприємства - контрагента позивача та не витребували відповідні докази на підтвердження чи спростування таких обставин. При цьому наведені постанови не містять висновків, що наявність таких обставин як існування кримінального провадження, в якому фігурує контрагент платника податків, чи заперечення особою участі у створенні та діяльності суб`єкта господарювання є обов`язковою (самостійною і достатньою) підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Натомість, у розглядуваній справі суди попередніх інстанцій надали відповідну правову оцінку доводам ГУ ДПС про наявність кримінальних проваджень, у яких фігурують ТОВ «Агрозбут Полтава» та ТОВ «Рейджен» та вказали, що саме по собі їх існування не є належним доказом фіктивності розглядуваних господарських операцій. При цьому касаційна скарга не містить будь-яких посилань на неврахування чи недослідження судами попередніх інстанцій протоколів допиту посадових осіб контрагентів чи то наявність вироків щодо таких осіб.

Враховуючи викладене, наведені скаржником у касаційній скарзі постанови Верховного Суду України та Верховного Суду не є релевантними до спірних правовідносин з огляду на відмінність обставин справи. Відтак, доводи скаржника про наявність неоднакового правозастосування Верховним Судом та Верховним Судом України у справах з подібними правовідносинами, не знайшли свого підтвердження. Інших обґрунтованих мотивів щодо відступу від висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 20 лютого 2018 року (справа №826/6280/13-а), від 08 серпня 2018 року (справа №820/4428/17), касаційна скарга не містить.

Щодо посилань скаржника на відсутність у контрагентів позивача трудових ресурсів та основних фондів як підстави для визнання досліджуваних господарських операцій безтоварними, колегія суддів зазначає, що висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2019 року (справа №2а/2370/2068/11), наведеній ГУ ДПС, та у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року (справа №804/4940/14), зазначеній судами, не суперечать один одному, а встановлюють загальний підхід, що такі обставини повинні бути враховані у сукупності з іншими доказами при вирішенні питання про правомірність формування платником податків податкових вигод.

Суди попередніх інстанцій надали відповідну правову оцінку доводам ГУ ДПС в цій частині та вказали, що такі висновки зроблені на припущеннях. Касаційна скарга не містить жодних вмотивованих доводів щодо порушення судами попередніх інстанцій правил оцінки доказів у цій частині.

Аналіз викладених у вищезгаданих судових рішеннях висновків свідчить про те, що кожен із них ґрунтується на конкретних фактичних обставинах справи, які залежно від повноти, характеру, об`єктивності, юридичного значення в одному випадку були визнані як такі, що підтверджують ненадання податковим органом належних доказів вчинення позивачем дій, спрямованих на необґрунтоване одержання податкової вигоди, а в інших - як такі, що доводять факт порушення податкового законодавства і безтоварність господарських операцій. Відтак, відсутні підстави стверджувати про наявність протилежних висновків Верховного Суду у справах з подібними правовідносинами. Колегія суддів також не знаходить підстав для відступу від такого висновку.

Колегія суддів також враховує, що, посилаючись на висновок про несумісність статусу фіктивного підприємства з легальною підприємницькою діяльністю, ГУ ДПС фактично доводить, що порушене кримінальне провадження за статтею 205 КК України, наявність протоколу допиту посадової особи суб`єкта господарювання як свідка у кримінальному провадженні, згідно з яким вона заперечує свою участь у діяльності підприємства (підприємств), має абсолютне (преюдиційне) значення при дослідженні реальності господарських операцій.

Водночас, у постанові від 07 липня 2022 року у справі № 160/3364/19 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що формулювання Верховного Суду України (у постанові від 1 грудня 2015 року у справі №826/15034/14, провадження №21-3788а15) - «статус фіктивного, нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю» - не ґрунтується на чинних нормах матеріального права, оскільки статус у юридичному розумінні - це перелік прав та обов`язків певного суб`єкта. Водночас жоден нормативно-правовий акт в Україні не містив визначення статусу фіктивного підприємства. За висновком Великої Палати Верховного Суду стаття 205 КК України охоплювала лише дефекти створення/придбання юридичної особи і вказувала на мету діяльності - прикриття незаконної діяльності. Однак ця норма не вказувала на наслідки такої діяльності для третіх осіб - тих, які мали (свідомо чи несвідомо) господарські відносини з підприємством, створеним з метою прикриття незаконної діяльності. Наслідки для третіх осіб мають кваліфікуватися окремо за наявності відповідного складу злочину в їх діях. Тому Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що суб`єкт господарювання з ознаками фіктивності є правосуб`єктним, незважаючи на дефекти при його створенні чи мету діяльності.

Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок про те, що вирок щодо посадової особи контрагента за статтею 205 КК України, а також ухвала про звільнення особи від кримінальної відповідальності за цією статтею КК України у зв`язку із закінченням строків давності не можуть створювати преюдицію для адміністративного суду, якщо тільки суд кримінальної юрисдикції не встановив конкретні обставини щодо дій чи бездіяльності позивача. Такі вирок чи ухвала суду за результатами розгляду кримінального провадження мають оцінюватися адміністративним судом разом з наданими первинними документами та обставинами щодо наявності первинних документів, правильності їх оформлення, можливості виконання (здійснення) спірних господарських операцій, їх зв`язку з господарською діяльністю позивача та можливого використання придбаного товару (робіт, послуг) у подальшій діяльності.

Також Велика Палата Верховного Суду підтримала правову позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 06 листопада 2018 року у справі № 822/551/18, про те, що до постановлення вироку в межах кримінального провадження протокол допиту під час досудового розслідування не може вважатися належним доказом в адміністративному судочинстві. При цьому апеляційний суд урахував висновок Верховного Суду в указаній вище постанові про те, що частиною четвертою статті 95 КПК України передбачено, що суд може обґрунтувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 255 цього Кодексу; суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

У пункті 103 цієї постанови Велика Палата сформулювала висновок про те, що платник податків не може бути обмежений у використанні первинного документа для цілей податкового обліку в тому разі, якщо безпосередньо він не вносив до такого документа неправдиві (недостовірні) відомості. Всі негативні наслідки, пов`язані з недостовірністю даних, зазначених у первинному документі, мають покладатися виключно на ту особу, яка їх внесла. Отже, якщо іншою особою були внесені до документа відомості щодо учасника господарської операції, який має дефекти правового статусу, то добросовісний платник податків, який скористався відповідним документом для підтвердження даних свого податкового обліку, не може зазнавати жодних негативних наслідків у тому разі, якщо інші обставини, зазначені в первинному документі, зокрема рух відповідних активів, мали місце. При цьому має враховуватися реальна можливість платника податків пересвідчитися у тому, чи були достовірними відомості, що внесені до первинного документа його контрагентом.

Сам собою факт використання первинних документів з недостовірними даними для підтвердження обставин здійснення господарської операції не повинен автоматично вказувати на безпідставність даних податкового обліку. Натомість контролюючий орган має довести, що платник податків, приймаючи від контрагентів та використовуючи певні документи для цілей податкового обліку, діяв нерозумно, недобросовісно або без належної обачності. А це також пов`язано з фактичною можливістю й економічною доцільністю перевірки самим платником податків достовірності відомостей, які були включені до первинних документів. Мають бути наявні докази того, що розумними заходами добросовісний платник податків міг перевірити правдивість відповідних документів, а також мав достатні підстави, діючи з належною обачністю, для обґрунтованих сумнівів у їх змісті (пункт 109 постанови).

Водночас Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про не застосовність у справі № 160/3364/19 висновків Верховного Суду України викладених у постанові від 05 березня 2012 року у справі №21-421а11, оскільки такі висновки було зроблено у справі на підставі встановлених фактичних обставин, які є відмінними від обставин цієї справи, а також про відсутність підстав для відступу від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 22 вересня 2015 року у справі № 810/5645/14 (провадження № 21-887а15) та від 03 листопада 2015 року у справі № 826/3477/13-а (провадження № 21-4471а15), оскільки висновки Верховного Суду України в указаних справах ґрунтуються на необхідності перевірки та встановлення судами попередніх інстанцій обставин, що мають значення для правильного вирішення спорів, що обумовило скасування постановлених у справах судових рішень з направленням цих справ на новий розгляд до судів першої інстанції без вирішення Верховним Судом України спорів по суті заявлених позовних вимог.

Тобто, висновок Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що з огляду на положення статті 90 КАС України обставини підлягають встановленню адміністративними судами під час розгляду відповідних спорів по суті на підставі всіх належних і допустимих доказів, причому жоден з доказів не має наперед установленої сили, у тому числі будь-які дані, отримані в межах кримінальних проваджень. Ці дані підлягають ретельній перевірці безпосередньо судом, що розглядає справу, в силу офіційності з`ясування обставин справи, а також якщо платник податків обґрунтовано заперечує достовірність відповідних даних.

Отже, визначальним для вирішення спорів про наявність податкових наслідків за результатами вчинення господарських операцій є дослідження сукупності обставин та первинних документів, які можуть як підтверджувати, так і спростовувати реальність господарських операцій. Саме по собі: лише наявність вироку щодо контрагента платника податків; лише факт порушення кримінального провадження відносно контрагента та отримання під час таких свідчень особи щодо не прийняття участі у створенні і діяльності підприємства; лише податкова інформація щодо контрагентів по ланцюгу постачання; лише незначні помилки в оформленні первинних документів (окремо) - не є самостійними та достатніми підставами для висновку про нереальність господарських операцій. Водночас, у сукупності з іншими обставинами справи наявність або відсутність таких документів чи обставин можуть свідчити на спростування або підтвердження позиції контролюючого органу.

З огляду на зміст оскаржуваних судових рішень, вони такому висновку відповідають, оскільки судами здійснено дослідження сукупності встановлених у справі обставин та наявних в матеріалах справи доказів, яким дана правова оцінка.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 339 КАС України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо, зокрема, після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку).

Колегія суддів під час касаційного перегляду цієї справи не вважає за необхідне відступити від висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 07 липня 2022 року у справі № 160/3364/19.

Оскільки касаційне провадження в цій частині доводів було відкрито на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України, однак, після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, і колегія суддів не вважає за необхідне відступити від такого висновку, наявні підстави для закриття касаційного провадження у цій частині доводів відповідно до пункту 4 частини першої статті 339 КАС України.

Відповідно до статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

Здійснення касаційного перегляду судових рішень в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, є неможливим. Порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 КАС України, колегією суддів не встановлено, а тому касаційне провадження у цій справі належить закрити.

Керуючись статтями 339, 341, 345, 355, 359 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2020 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 11 серпня 2020 року у справі №520/12916/19, відкрите на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України - закрити.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її підписання, є остаточною і оскарженню не підлягає.

СуддіМ.М. Гімон Є.А. Усенко М.М. Яковенко