Справа № 640/1550/19
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2022-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2022 року м. Київ № 640/1550/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Добрівської Н.А.,

розглянувши у спрощеному провадженні адміністративну справу

за позовом Громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1

до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області,

третя особа: Служба безпеки України

про скасування рішення, зобов`язання вчинити дії-

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (далі по тексту - відповідач, ЦМУ ДМС), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Служби безпеки України (далі по тексту - третя особа, СБУ), у якому просив:

- скасувати рішення ЦМУ ДМС від 01 жовтня 2018 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну;

- визнати чинним дозвіл на імміграцію в Україну від 09 листопада 2017 року.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на відсутність будь-яких порушень законодавства України ним та на бажання возз`єднатися із сім`єю, а саме, з дружиною ОСОБА_2 , яка проживає на території України на законних підставах, проте, відповідач оскаржуваним рішенням скасував позивачу дозвіл на імміграцію з процедурними порушеннями, які полягають у неповідомленні позивача та без можливості надання ним пояснень під час розгляду питання про скасування дозволу; не дотримано принципу пропорційності.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 лютого 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі №640/1550/19 і призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (письмового провадження); залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, СБУ.

Ухвалою справі від 10 липня 2019 року у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи за участю сторін відмолено.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому ЦМУ ДМС не погоджується із заявленими позовними вимогами, оскільки під час проведення перевірки встановлено, що позивачем при поданні клопотання про надання дозволу на імміграцію в Україну свідомо надано неправдиві відомості з метою легалізації на території України та отримання відповідних документів в частині адреси проживання, а тому оскаржуване рішення та дії відповідача в межах спірних відносин є правомірними.

Третьою особою надано пояснення по справі, в яких зазначено, що СБУ не погоджується із заявленими позовними вимогами, оскільки при наданні документів на імміграцію в Україну позивачем зазначено адресу проживання АДРЕСА_1 ; водночас відповідача було повідомлено, що зазначена адреса є адресою масової реєстрації іноземців на території м. Києва; таким чином, позивач при поданні клопотання про надання дозволу на імміграцію в Україну свідомо надав неправдиві відомості з метою легалізації на території України та отримання відповідних документів.

Ознайомившись із письмово викладеними доводами учасників справи, дослідивши подані документи і матеріали, суд встановив такі обставини справи.

Позивач є громадянином Ісламської Республіки Іран.

07 листопада 2017 року позивачу видано дозвіл на імміграцію №2/87-142992, дійсний до 06 листопада 2018 року.

Згідно наявної у матеріалах справи копії свідоцтва про шлюб, виданого 02 вересня 2017 Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, позивач одружився з громадянкою Республіки Вірменія ОСОБА_2 , яка проживає на території України на підставі довідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 .

У позові зазначається, що метою перебування позивача в Україні є возз`єднання сім`ї.

Відповідно до матеріалів справи позивач вказав адресою проживання АДРЕСА_1 . Представником за довіреністю громадянином України ОСОБА_3 , який діє від імені власника квартири громадянки України ОСОБА_4 , надано згоду на реєстрацію та постійне місце проживання позивача за вищевказаною адресою.

Разом з тим, 20 липня 2018 року до Державної міграційної служби України надійшов лист СБУ від 20 липня 2018 року №2/3/3-23105нт, яким повідомлено про використання адрес масової реєстрації на території міста Києва іноземцями та особами без громадянства, які звертаються з питання отримання дозволу на імміграцію або посвідки на постійне/тимчасове проживання, при цьому ніколи за вказаними адресами не проживали та не проживають. Відповідно до інформації, у вказаному листі встановлено, що адреса АДРЕСА_1 використовується, як місце масової реєстрації іноземців.

Рішенням ЦМУ ДМС від 01 жовтня 2018 року №142992 про скасування дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 1.5 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» позивачу скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 07 листопада 2017 року.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року №3773-VI (далі по тексту - Закон №3773-VI) іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно зі статтею 4 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства в порядку, визначеному законом України про імміграцію, можуть, зокрема, іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови та порядок імміграції в України іноземців та осіб без громадянства, регулюється Законом України «Про імміграцію» від 07 червня 2001 року №2491-III.

За визначенням статті 1 Закону України «Про імміграцію», імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначено Законом України «Про імміграцію», відповідно до статті 1 якого, дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Так, відповідно до вимог статті 4 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою КМУ від 26 грудня 2002 року № 1983 (далі по тексту - Порядок №1983).

У відповідності до підпункту 2 пункту 2 цього Порядку № 1983, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи ДМС (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Згідно пункту 12 Порядку, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: - формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; - надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; - здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Наведені норми вказують, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Згідно положень статті 12 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до пунктів 21-24 Порядку №1983, дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу. У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію». Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

В оскаржуваному рішенні відповідач посилається на пункт 1, 5 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Відповідно до пункту 2 частини першої, частини другої статті 9 Закону України «Про імміграцію» заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи:

1) три фотокартки;

2) копія документа, що посвідчує особу;

3) документ про місце проживання особи;

4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі);

5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Крім зазначених документів для надання дозволу на імміграцію, передбачено надання також інших документів, виходячи із суб`єктного складу заявників, перелік яких визначений частиною шостою статті 9 Закону України «Про імміграцію».

Дослідивши та проаналізувавши наявні у справі матеріали суд встановив, що підставою для скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну став висновок відповідача від 01 жовтня 2018 року про те, що у поданій позивачем заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну зазначено неправдиві відомості про місце проживання іноземця в Україні, а саме в частині адреси постійного проживання АДРЕСА_1 з метою легалізації на території України та отримання відповідних документів.

Такий висновок відповідачем сформовано на підставі листа Департаменту контррозвідки СБУ від 20 липня 2018 року №2/3/3-23105нт щодо використання адрес масової реєстрації на території міста Києва іноземцями та особами без громадянства, які звертаються з питання отримання дозволу на імміграцію або посвідки на постійне/тимчасове проживання, при цьому ніколи за вказаними адресами не проживали та не проживають. Водночас, відповідно до інформації, у вказаному листі встановлено, що адреса АДРЕСА_1 використовується, як місце масової реєстрації іноземців.

Таким чином, єдиною підставою для висновку про свідоме зазначення позивачем неправдивих відомостей у заяві про надання дозволу на імміграцію в України був лист Департаменту контррозвідки СБУ, який не містить жодних конкретних даних щодо вчинення або можливості вчинення позивачем протиправних дій, які містять ознаки порушення чинного законодавства України, оскільки він стосується необмеженого кола осіб - іноземних громадян, та не містить жодних посилань щодо конкретних осіб, зокрема, щодо позивача, що ним було зазначено неправдиві відомості у своїй заяві, чи про те, що він не проживає за зазначеною ним адресою. Водночас, відповідачем жодним чином не встановлено факт надання неправдивих відомостей конкретною особою - позивачем, не надано жодних доказів, якими б підтверджувалися доводи про надання позивачем неправдивих відомостей щодо місця його проживання.

На підтвердження доказів проживання за адресою АДРЕСА_1 позивачем до органів міграційної служби було надано копії: нотаріально посвідчену копію заяви від 09 вересня 2017 року про надання дозволу на реєстрацію постійного місця проживання, копії довіреностей та копію свідоцтва про право власності від 04 березня 2011 року №183-С/КІ.

Також суд зазначає, що інформація, надана Департаментом контррозвідки СБУ, не є нормативно-правовим актом, який врегульовує спірні правовідносини у розумінні статті 12 Закону № 2491-ІІІ, а носить рекомендаційний характер, а відтак - не є безумовною підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію.

Рішення суб`єкта владних повноважень повинні бути обґрунтованими, із урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення, а також відповідати принципу правової визначеності.

У той же час, логічний висновок відповідача, в оскаржуваному рішенні про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивачу, зведений із загального до конкретного, оскільки Департамент контррозвідки СБУ зробив загальний висновок щодо певної кількості осіб, відповідач застосував його до позивача, у той час, як акти індивідуальної дії, яким є рішення від 01 жовтня 2018 року №142992, за визначенням є індивідуальним і повинно ґрунтуватись на індивідуальних фактах, що досліджуються щодо кожної особи окремо.

Також суд звертає увагу, що пунктом 11 Порядку №1983 визначено, що у разі необхідності, відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону № 2491-ІІІ, а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб.

Аналіз вказаної норми вказує, що функція територіальних органів, які розглядають питання про надання дозволу на імміграцію, реалізується шляхом всебічної перевірки документів, а також запрошення для надання пояснень заявників, стосовно яких розглядається це питання.

Проте, відповідач не надав суду жодних доказів того, що ним вчинено будь-які дії з метою з`ясування обставин, які стали підставою для скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що позивачем надавалися відповідачу свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність; відповідачем не надано суду вироку суду, яким позивача засуджено до позбавлення волі, та будь-яких доказів того, що дії позивача становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; доказів того, що рішення про скасування дозволу на імміграцію є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; відповідачем також не надано суду жодного доказу, який би підтверджував порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Отже відповідачем не надано суду належних доказів існування обставин, що передбачені статтею 12 Закону № 2491-ІІІ, які б надавали йому підстави для скасування дозволу на імміграцію в Україну.

Таким чином, відповідачем не доведено наявність передбачених законами України підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, що дає підстави для визнання рішення відповідача від 01 жовтня 2018 року №142992 про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивачу необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, а позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

При цьому, позовні вимоги про визнання чинним дозволу на імміграцію в Україну від 09 листопада 2017 року не підлягають задоволенню, оскільки права позивача були відновлені судом шляхом скасування оскаржуваного рішення, що поновлює дію дозволу на імміграцію в Україну та іншого способу поновлення такого дозволу судом не встановлено, а тому визнання чинним дозволу на імміграцію в Україну не передбачено чинним законодавством.

Згідно з частиною першою статті 9, статтею 72, частинами першою, другою, п`ятою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем частково доведено правомірність своєї поведінки з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частин першої, третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в даному випадку суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, то судові витрати підлягають частковому відшкодуванню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 2, 5-11, 73-77, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в місті Києві та Київській області від 01 жовтня 2018 року №142992 про скасування дозволу на імміграцію в Україну.

3. У задоволені решти позовних вимог відмовити.

4. Стягнути на користь Громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 (ідентифікаційний код невідомий, адреса для кореспонденції: АДРЕСА_2 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 384,20 грн (триста вісімдесят чотири гривні 20 коп) за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (; адреса: 02152, м. Київ, вул. Березняківська, буд. 4-а).

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку, визначеному статтями 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України протягом 30 днів з моменту складення повного тексту

Суддя: Н.А. Добрівська