Справа № 640/35237/21
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2022-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2022 року м. Київ № 640/35237/21

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Вєкуа Н.Г., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління ДПС у м. Києві, як відокремленого підрозділу ДПС, Державної податкової служби України
провизнання протиправними та скасування податкових-повідомлень рішень, визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві (код ЄДРПОУ ВП 44116011, вул. Шолуденка, 33/19 , м. Київ, 04116), Державної податкової служби України (, 04053, м. Київ, Львівська пл., 8), у якому просить суд:

- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 28.04.2017 №2, від 23.04.2019 №-2615, від 03.04.2018 №31601-1305-2650;

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДПС у м. Києві, як відокремленого підрозділу ДПС та Державної податкової служби України щодо не вчинення податковими органами дій для визнання податкового боргу ОСОБА_1 в сумі 30650,20 грн. як безнадійного боргу;

- зобов`язати Головне управління ДПС у м. Києві, як відокремлений підрозділ ДПС та Державну податкову службу України вчинити дії для списання безнадійного податкового боргу ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що спірні податкові повідомлення-рішення є необґрунтованими та підлягають скасуванню, оскільки на праві власності у неї не перебуває жодна земельна ділянка, а тому бездіяльність Головного управління ДПС у м. Києві, як відокремленого підрозділу ДПС та Державної податкової служби України щодо не вчинення податковими органами дій для визнання податкового боргу ОСОБА_1 в сумі 30 650,20 грн. як безнадійного боргу є протиправною.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення учасників справи (письмове провадження), встановлено відповідачу строк для надання відзиву та витребувано від останнього докази та відповідні матеріали.

Відповідачі подали письмові відзиви на позовну заяву, які за змістом є ідентичними, та в яких останні зазначили наступне. Так, відповідачі стверджують, що обов`язок зі сплати земельного податку виникає в силу фактичного використання земельної ділянки незалежно від дотримання вимог земельного чи цивільного законодавства щодо порядку оформлення права землекористування та підстав набуття прав користування.

Також відповідачі наголошують, що згідно інформаційних ресурсів ДПС України в інтегрованій картці платника податку за кодом бюджетної класифікації 18010700 земельний податок з фізичних осіб станом на 29.11.2021 списано борг у сумі 30 650,13 грн.

Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та відзив на позов, встановив наступне.

За доводами позивача у серпні 2020 року вона звернулась до Центру обслуговування платників податків ДПІ у Печерському районі міста Києва за адресою: м. Київ, вул. Лєскова, 4, щодо наявності чи відсутності у неї заборгованостей з податків і зборів, і її було проінформовано в усному порядку про наявність у неї податкового боргу з земельного податку (по земельній ділянці у Голосіївському районі міста Києва) у сумі понад 60000,00 грн.

Позивач стверджує, що оскільки вона не має у власності чи користуванні жодної земельної ділянки (в тому числі - і на території Голосіївського району міста Києва), вона звернулась з відповідним листом від 14 серпня 2020 року та вказала, що у її власності/користуванні не перебуває жодна земельна ділянка, вона не отримала від податкових органів жодного податкового повідомлення-рішення, що унеможливлює їх оскарження, просила надати кадастровий номер земельної ділянки (оскільки підставами для нарахування земельного податку є дані Державного земельного кадастру), просила надати інформацію про точну суму боргу та підстави його виникнення (копія листа та фіскального чеку міститься в матеріалах справи).

На дане звернення відповідь позивач не отримала.

18 січня 2021 року позивач повторно звернулась з аналогічним запитом (копія листа, фіскального чеку та повідомлення про його вручення податковим органам містяться в матеріалах справи). Запит отримано податковими органами 21.01.2021.

На дане звернення відповідь позивач не отримала.

15 березня 2021 року позивачка повторно звернулась з аналогічним запитом. Запит отримано податковими органами 18.03.2021 (повідомлення про вручення міститься в матеріалах справи).

08 липня 2021 року позивач ще раз звернулась з листом до податкових органів та вказала на відсутність відповіді на попередні запити; вказала, що у її власності/користуванні не перебуває жодна земельна ділянка, що вона не отримала від податкових органів жодного податкового повідомлення-рішення, що унеможливлює їх оскарження, просила надати кадастровий номер земельної ділянки (оскільки підставами для нарахування земельного податку є дані Державного земельного кадастру), просила надати інформацію про точну суму боргу та підстави його виникнення (копія листа, фіскального чеку та повідомлення про його вручення податковим органам міститься в матеріалах справи).

Листом від 10 серпня 2021 року позивач знову звернулась до податкових органів з вимогою надати документи вже на руки (копія листа, фіскальних чеків про направлення листа 11.08.2021 містяться в матеріалах справи). Як свідчить повідомлення про вручення даний лист отримано податковими органами 12.08.2021.

Відповідь на дане звернення позивач не отримала.

11 серпня 2021 року позивач отримав відповідь Головного управління ДПС у м. Києві на звернення від 08.07.2021, в якій зазначалась інформація про нарахування їй у період з 2016 по 2020 рік земельного податку як співвласнику нежитлового приміщення у АДРЕСА_2 за площу 0,013688 га на загальну суму 73969,07 грн. (можливо сума вказана помилково, оскільки арифметичне складення цифр призводить до суми в розмірі 73969,14 грн.).

Додатками до листа були копії податкових повідомлень-рішень, а саме:

податкове повідомлення-рішення №2 від 28.04.2017 про земельний податок за 2017 рік в сумі 8663,79 грн.

податкове повідомлення-рішення №31601-1305-2650 від 03.04.2018 про земельний податок за 2018 рік в сумі 8663,79 грн.

податкове повідомлення-рішення №-2615 від 23.04.2019 про земельний податок за 2019 рік в сумі 12995,68 грн.

податкове повідомлення-рішення №1-2615 від 01.04.2020 про земельний податок за 2020 рік в сумі 12995,68 грн.

Щодо податку за 2016 рік сума була зазначена в листі з посиланням на ліквідовану ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДПС м. Києва в розмірі 30650,20 грн. із заявою про неможливість надання даного податкового повідомлення-рішення (№1 від 26.04.2016), оскільки у ГУ ДПС у м. Києві його не має, і відсутні докази його надсилання ОСОБА_1 у 2016 році.

Позивач стверджує, що сума податкового зобов`язання понад 30 тис. грн. є абсолютно неадекватним розміром податку за 1 (один) календарний рік (2016) та по даному податковому нарахуванню спливли строки давності для його стягнення і дана заборгованість є безнадійною з огляду на вимоги ПКУ (зокрема - ст. ст. 101, 102 ПКУ).

20.08.2021 позивач звернулась до відповідача-1 з заявою про надання їй розрахунку її податкових зобов`язань з земельного податку, вказала, що оскільки всі податкові повідомлення-рішення зберігаються у податкових органів, це є порушенням ПКУ в частині їх надіслання платнику у строки, що встановлені ПКУ, що у відповідності до ст. 287 ПКУ звільняє її від відповідальності за несплату податку, звернула увагу, що в її власності чи користуванні не перебуває земельна ділянка площею 0,013688 га у Голосіївському районі в м. Києві та відсутня база для нарахування мені земельного податку, та просила надати їй додаткову інформацію (копія листа та фіскального чеку містяться в матеріалах справи). Даний запит отримано відповідачем-1 23 серпня 2021 року.

26 серпня 2021 року позивач звернулась зі скаргою до ДПС України на дії/бездіяльність податкових органів та вимагала скасувати складені щодо неї податкові повідомлення-рішення (копія заяви, фіскальних чеків містяться в матеріалах справи) з підстав, що відсутня база для нарахування їй земельного податку, а інформація, на яку посилаються податкові органи, документально не підтверджується даними Державного земельного кадастру. Як видно з повідомлення про вручення дане звернення отримано податковими органами 30.08.2021.

Рішення по скарзі позивач отримав 23 листопада 2021 року та задоволено частково, у мотивувальній частині рішення відповідача-2 визнано, що позивач не є платником плати за землю (земельного податку) та скасовано податкове повідомлення-рішення №1-2615 від 01.04.2020 про земельний податок за 2020 рік в сумі 12995,68 грн., а в частині вимог - щодо скасування інших податкових повідомлень-рішень за 2017, 2018, 2019 роки - скаргу залишено без розгляду.

27 вересня 2021 року позивач отримав листи №6299/3/26-15-13-06-18/3ВГ від 22.09.2021 та №8438/3/26-15-13-06-18 від 22.09.2021 в яких відмовлено у списанні безнадійного податкового боргу.

Позивач вважаючи спірні податкові повідомлення-рішення та бездіяльність відповідачів протиправними, звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Що стосується спірних податкових повідомлень-рішень від 28.04.2017 №2, від 23.04.2019 №-2615, від 03.04.2018 №31601-1305-2650, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

За підпунктами 14.1.72 і 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України земельний податок - це обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу), а землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до підпунктів 269.1.1 і 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Згідно із підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Базою оподаткування, згідно приписів пункту 271.1 статті 271 Податкового кодексу України, є:

271.1.1. нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом;

271.1.2. площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Згідно із пунктом 287.8 статті 287 Податкового кодексу України власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Відповідно до абзацу першого пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

За правилами пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у сфері будівництва, щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до підпункту 14.1.42 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України дані державного земельного кадастру - сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристики, розподіл серед власників землі та землекористувачів, підготовлених відповідно до закону.

Згідно статті 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр»:

державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами;

державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера;

кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування;

публічна кадастрова карта (ПКК) - це інформаційний портал, на якому оприлюднюються відомості Державного земельного кадастру.

У відповідності до статті 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр» до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки: кадастровий номер; місце розташування; опис меж; площа; міри ліній по периметру; координати поворотних точок меж; дані про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі; дані про якісний стан земель та про бонітування ґрунтів; відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, до яких територіально (повністю або частково) входить земельна ділянка; цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); склад угідь із зазначенням контурів будівель і споруд, їх назв; відомості про обмеження у використанні земельних ділянок; відомості про частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди земельної ділянки; нормативна грошова оцінка; інформація про документацію із землеустрою та оцінки земель щодо земельної ділянки та інші документи, на підставі яких встановлено відомості про земельну ділянку.

Відомості про земельну ділянку містять інформацію про її власників (користувачів), зазначену в частині другій статті 30 цього Закону, зареєстровані речові права відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (частина друга статті 15 зазначеного Закону).

За приписами статті 38 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості з Державного земельного кадастру надаються державними кадастровими реєстраторами у формі: витягів з Державного земельного кадастру про об`єкт Державного земельного кадастру; довідок, що містять узагальнену інформацію про землі (території), за формою, встановленою Порядком ведення Державного земельного кадастру; викопіювань з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану); копій документів, що створюються під час ведення Державного земельного кадастру.

Відповідно до статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

У частинах першій та другій статті 120 Земельного кодексу України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

За статтями 125 і 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, фізична особа-власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постановах від 19 травня 2020 року у справі №826/26308/15, від 19 червня 2020 року у справі №826/11166/16.

Відповідно частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховним Судом у постановах від 26 червня 2018 року у справі №826/10930/13-а, від 13 червня 2018 року у справі №826/14615/16 висловлена правова позиція згідно якої правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов`язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб`єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто з набуттям ознак (якості) суб`єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов`язку сплати земельного податку.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 , як власник нежилого приміщення, загальною площею 188,90 кв.м., яке знаходяться у житловому багатквартирному будинку за адресою: АДРЕСА_2 , що знаходиться на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 , є платником земельного податку за вказану земельну ділянку, пропорційно до її частки у загальній площі вказаного будинку з урахуванням прибудинкової території.

Водночас, на контролюючий орган покладено обов`язок по нарахуванню сум земельного податку на підставі відомостей з державного земельного кадастру, пропорційно тій частині площі будівлі, яка належить позивачу, з урахуванням прибудинкової території.

У відзиві на позовну заяву відповідач навів розрахунок податкового зобов`язання, нарахованого на підставі спірних податкових повідомлень-рішень від 28.04.2017 №2, від 23.04.2019 №-2615, від 03.04.2018 №31601-1305-2650, згідно яких відповідачем враховано площу земельної ділянки - 136,88 кв.м.

Однак, доказів того, що вказана відповідачем площа земельної ділянки відповідає даним державного земельного кадастру, а також доказів отримання відповідачем відомостей з державного земельного кадастру для нарахування вказаного податкового зобов`язання матеріали справи не містять.

При цьому, суд зауважує, що для правильного розрахунку суми податкового зобов`язання позивача, відповідач повинен був керуватись вимогами пункту 287.8 статті 287 Податкового кодексу України та визначити податкове зобов`язання позивача з урахуванням прибудинкової території. Водночас, відповідачем не доведено того, що визначення площі земельної ділянки яка є об`єктом оподаткування, проведено з урахуванням вимог пункту 287.8 статті 287 Податкового кодексу України.

Враховуючи, що підставою для нарахування земельного податку є виключно дані Державного земельного кадастру, натомість відповідачем здійснено таке нарахування виходячи з даних, отриманих з невідомих джерел, а також без відповідного визначення площі земельної ділянки яка є об`єктом оподаткування, суд доходить висновку, що проведений відповідачем розрахунок не можна вважати вірним.

У свою чергу, наказом Міністерства фінансів України від 06 липня 2018 року №602 затверджено узагальнюючу податкову консультацію щодо сплати земельного податку власником нерухомого майна, що розташоване на земельній ділянці права на яку у такої особи не оформлені.

У вказаній узагальнюючій податковій консультації зазначено, що відповідно до пункту 5 частини 1 статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоповерховому будинку» співвласник багатоквартирного будинку - це власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку. Відповідно до частини 2 статті 382 Цивільного кодексу України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є, зокрема, права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок, та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Витрати на управління багатоквартирним будинком розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, якщо рішенням зборів співвласників або законодавством не передбачено іншого порядку розподілу витрат (частина 2 статті 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоповерховому будинку»).

З огляду на вказане та положення пункту 287.8 статті 287 Податкового кодексу України, особу, яка володіє нерухомим майном, що розташоване на земельній ділянці, права на яку для такої особи не оформлені, не можна вважати платником земельного податку в розумінні статті 269 Податкового кодексу України до моменту виникнення відповідних прав такої особи на цю земельну ділянку відповідно до запису, сформованого у Державному земельному кадастрі у порядку визначеному законом. До такого моменту зазначена особа відповідно до вимог Податкового кодексу України не повинна сплачувати земельний податок.

Що стосується особи, яка володіє нерухомим майном у багатоквартирному будинку, то, виходячи із викладеного вище, права на земельну ділянку під багатоквартирним будинком та прибудинкову територію виникають у всіх співвласників (власників житлових та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку) з моменту державної реєстрації таких прав на земельну ділянку під цим багатоквартирним будинком та відповідну прибудинкову територію у Державному земельному кадастрі у порядку, визначеному законом. Тому, безпосереднім платником земельного податку в цьому випадку буде виступати особа, щодо якої здійснено державну реєстрацію прав на земельну ділянку під багатоквартирним будинком з урахуванням прибудинкової території (установа або організація, яка здійснює управління багатоквартирним будинком державної або комунальної власності; об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, яке є суб`єктом реєстрації відповідно до рішення співвласників), з моменту такої реєстрації прав особи на земельну ділянку.

Відповідно до пункту 53.1 статті 53 Податкового кодексу України не може бути притягнуто до відповідальності, включаючи фінансової (штрафні санкції та/або пеня), платника податків (податкового агента та/або його посадову особу), який діяв відповідно до індивідуальної податкової консультації, наданої йому у письмовій формі, а також узагальнюючої податкової консультації, за діяння, що містить ознаки податкового правопорушення, зокрема на підставі того, що у подальшому така податкова консультація була змінена або скасована.

При вирішенні даної справи суд також враховує, що відповідно до частини другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з частиною першої статті 17 Закону України «Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права.

Відповідно до позиції Європейського суду у справі «Yvonne van Duyn v. Home Office» (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи будь-який її орган схвалили певну концепцію, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у осіб (юридичних чи фізичних) стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Суд враховує й правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, в рішенні від 14 жовтня 2010 року у справі "Щокін проти України" (заяви №23759/03 та №37943/06), де Суд зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про "закон", статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. На думку Суду, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення такого важливого фінансового питання, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.

Також суд зважає на приписи підпункту 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України податкове законодавство України ґрунтується зокрема на принципі презумпції правомірності рішень платника податку згідно якого в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

З огляду на наведені обставини у сукупності, суд звертає увагу, що податок, по суті, являє собою інструмент владного впливу держави в суспільних інтересах, оскільки є соціальним обов`язком, від виконання якого залежить суспільний розвиток. У процесі нормативного регулювання оподаткування важливим є забезпечення справедливого балансу інтересів держави та платника податків, адже можливість платника податків чітко розуміти та передбачати правові наслідки вчинюваних ним дій має фундаментальне значення для правильності його застосування, а у випадку неоднозначності нормативних приписів підлягає застосуванню підхід, відповідно до якого істотні правові сумніви мають тлумачитися на користь платника.

Крім того, суд зазначає, що пунктом 58.1 статті 58 Податкового кодексу України та Порядком надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28 грудня 2015 року №1204 передбачено, що до податкового повідомлення-рішення додається розрахунок податкового (за наявності) та штрафних (фінансових) санкцій.

Водночас, відповідачем всупереч вказаних норм не надано до спірних податкових повідомлень-рішень розрахунку щодо встановлених сум нарахованого земельного податку з фізичних осіб.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку про протиправність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень від 28.04.2017 №2, від 23.04.2019 №-2615, від 03.04.2018 №31601-1305-2650 та наявності правових підстав для їх скасування.

Що стосується позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Головного управління ДПС у м. Києві, як відокремленого підрозділу ДПС та Державної податкової служби України щодо не вчинення ними дій для визнання податкового боргу ОСОБА_1 в сумі 30650,20 грн. як безнадійного боргу та зобов`язання Головного управління ДПС у м. Києві, як відокремленого підрозділу ДПС та Державної податкової службиУкраїни вчинити дії для списання безнадійного податкового боргу ОСОБА_1 , то вони не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Верховний Суд у постанові від 06.02.2018 у справі № 807/2097/16 зазначив, що в разі спливу 1095 денного строку з дня виникнення податкового боргу, такий борг визнається безнадійним та підлягає списанню, у тому числі пеня та штрафні санкції, а відтак з того часу в контролюючого органу відсутнє право вживати будь-які заходи щодо стягнення такої суми боргу.

Матеріали справи свідчать, що за 2016 рік сума податку була зазначена в листі відповідача-1 з посиланням на ліквідовану ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДПС м. Києва в розмірі 30650,20 грн. із заявою про неможливість надання даного податкового повідомлення-рішення (№1 від 26.04.2016), оскільки у ГУ ДПС у м. Києві його не має, і відсутні докази його надсилання ОСОБА_1 у 2016 році.

Відповідно до пункту 101.1. статті 101 ПК України списанню підлягає безнадійний податковий борг, у тому числі пеня та штрафні санкції, нараховані на такий податковий борг, а саме: податковий борг платника податків, стосовно якого минув строк давності, встановлений цим Кодексом.

Порядок списання безнадійного податкового боргу платників податків визначено наказом Міністерства доходів і зборів України від 10 жовтня 2013 року № 577, пункт 2.1. якого передбачає, що під терміном «безнадійний податковий борг» слід розуміти податковий борг платника податків, стосовно якого минув строк давності, встановлений статтею 102 глави 9 розділу II Кодексу.

Визначення сум безнадійного податкового боргу, що підлягає списанню органами доходів і зборів, здійснюється на підставі даних інформаційних систем органів доходів і зборів (далі - ІС) станом на день виникнення безнадійного податкового боргу (пункт 3.1 Порядку №577).

Згідно приписів пункту 3.2 Порядку №577 днем виникнення безнадійного податкового боргу вважається, зокрема, у випадку, визначеному в підпункті 3 пункту 2.1 розділу II цього Порядку, - дата прийняття рішення керівника органу доходів і зборів.

Відповідно до пунктів 4.3 - 4.5 Порядку №577 у випадках, передбачених зокрема підпунктом 3 пункту 2.1 розділу II цього Порядку, орган доходів і зборів здійснює процедури щодо проведення списання безнадійного податкового боргу відповідно до вимог пункту 4.2 цього розділу.

Структурний підрозділ органу доходів і зборів, до функцій якого належить списання безнадійного податкового боргу, здійснює таке списання щокварталу протягом двадцяти календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку, передбаченого для подання податкової декларації (розрахунку) за звітний (податковий) квартал.

Рішення про списання безнадійного податкового боргу вноситься до ІС не пізніше наступного робочого дня після підписання такого рішення.

Згідно листа Головного управління ДПС у м. Києві від 16.08.2022 №48638/6/26-15-13-06-10, станом на 15.08.2022 відповідно до даних інтегрованих карток інформаційно-комунікаційних систем контролюючого органу, у платника податків ОСОБА_1 податковий борг не обліковується.

Так, в письмовому відзиві відповідачі стверджують, що згідно інформаційних ресурсів ДПС України в інтегрованій картці платника податку за кодом бюджетної класифікації 18010700 земельний податок з фізичних осіб станом на 29.11.2021 списано борг у сумі 30 650,13 грн.

Суд ознайомившись із наданими відповідачем доказами встановив, що дійсно 29.11.2021 списано борг за рішенням керівника ОДПС про прощення (списання)/визнання погашеною безнадійної заборгованості від 29.11.2021 №1533/26-15-13-06-12 по податковому повідомленню-рішенню №1 від 26.04.2016.

Згідно з частиною 1 статті 9, статті 72, частин 1, 2, 5 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 2, 77, 90, 139, 241-246, 255, 263, 290-291 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) - задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 28.04.2017 №2, від 23.04.2019 №-2615, від 03.04.2018 №31601-1305-2650.

В задоволені решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 605,00 грн. (шістсот п`ять грн.) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві (код ЄДРПОУ ВП 44116011, вул. Шолуденка, 33/19 , м. Київ, 04116).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.Г. Вєкуа