Справа № 420/27591/21
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2022-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/27591/21

Категорія справи: 106000000 Головуючий в 1 інстанції: Кравченко М. М. Місце ухвалення рішення: м.Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Лук`янчук О.В.

суддів Бітова А.І.

Ступакової І.Г.

при секретарі Аргіровій М. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 липня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним рішення від 04.01.2022 року та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 в якому (з урахуванням уточнень) просить:

визнати протиправним рішення військової частини НОМЕР_1 , що викладене у службовому листі від 04.01.2022 № 154/117/1/ЗВГ про відмову у задоволені заяви ОСОБА_1 від 25.12.2021 № 4/12 про переривання щорічної основної відпустки за 2021 рік та надання невикористаної частини щорічної відпустки після закінчення дії причин, які її перервали;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 перенести з 25 грудня 2021 року щорічну основну відпустку ОСОБА_1 за 2021 рік після закінчення дії причин, які її перервали відповідно до пункту 2 частини першої та частини четвертої статті 11 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-BP Про відпустки;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 надати ОСОБА_1 щорічну основну відпустку за 2021 рік після закінчення дії причин, які її перервали відповідно до пункту 2 частини першої та частини четвертої статті 11 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР Про відпустки.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що Позивачка звернулася до Командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України про надання з 10 грудня 2021 року основної безперервної частини щорічної основної відпустки за 2021 рік, що доказується рапортом позивачки від 25 листопада 2021 року та відбитком штемпеля адміністративного відділу штабу військової частини НОМЕР_1 від 26 листопада 2021 року про отримання. Відповідно до підпункту 2.2 пункту 2 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07 грудня 2021 року № 234 позивачку вважати такою, що вибула у чергову відпустку за 2021 рік з 10 грудня 2021 року по 11 січня 2022 року на підставі рапорту позивачки. Однак, на 07.12.2021, тобто не пізніше ніж за три дні до початку щорічної основної відпустки за 2021 рік, грошове забезпечення за час відпустки та грошова допомога на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення, передбаченої частиною першою статті 10-1 Закону України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей не виплачено, що є порушенням вимог частини першої статті 21 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР Про відпустки та частини першої статті 10-1 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XІІ Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей. Оскільки грошове забезпечення за час щорічної основної відпустки за 2021 рік з 10.12.2021 по 11.01.2022 не виплачено за три дні до її початку, то заявою позивачки від 25.12.2021 № 4/12 було заявлено про переривання щорічної основної відпустки за 2021 рік та надання невикористаної частини щорічної відпустки після закінчення дії причин, які її перервали. Відповіддю відповідача від 04.01.2022 № 154/117/1/3ВГ позивачці відмовлено у задоволені заяви від 25.12.2021 № 4/12 про переривання щорічної основної відпустки за 2021 рік та надання невикористаної частини щорічної відпустки після закінчення дії причин, які її перервали. Позивачка вважає необґрунтованим і протиправним рішення відповідача про відмову позивачці у задоволені її заяви від 25.12.2021 № 4/12, у зв`язку з чим звернулася до суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 липня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним рішення від 04.01.2022 року та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено повністю.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не повне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що ЗУ « Про відпустки» не встановлено будь-яких обмежень для військовослужбовців, зокрема щодо застосування порядку оплати відпусток, встановленого ч. 1 ст.21 цього Закону та щодо перенесення щорічної відпустки передбаченого ст. 11 цього Закону. При цьому вказує, що отримання допомоги на оздоровлення не входить до щомісячних основних та додаткових видів грошового забезпечення, яке виплачується до початку відпустки.

Відповідно до ст. ст. 10, 12-2, 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указу Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», враховуючи рішення Ради суддів України від 24.02.2022 року № 09, наказом голови П`ятого апеляційного адміністративного суду № 9-до/с від 28.02.2022 року, з метою недопущення випадків загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів та працівників суду у П`ятому апеляційному адміністративному суді в умовах воєнного стану встановлено особливий режим роботи.

З апеляційних скарг вбачається, що апелянти просять розгляд справи проводити за їх участю, а тому розгляд справи призначено у режимі відеоконференції.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

26.11.2021 року ОСОБА_1 подала до Військової частини НОМЕР_1 на ім`я Командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України рапорт з проханням надати з 10.12.2021 року частину щорічної відпустки.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.12.2021 року № 234 (п.2.2) ОСОБА_1 вважати такою, що вибула у чергову відпустку за 2021 рік з 10 грудня 2021 року по 11 січня 2022 року на підставі рапорту.

20.12.2021 року ОСОБА_1 звернулася до ІНФОРМАЦІЯ_1 із запитом на інформацію, в якому просила повідомити про її грошове забезпечення за листопад-грудень 2021 року та про грошове забезпечення за час щорічної основної відпустки з 10.12.2021 року по 11.01.2022 року.

Листом від 23.12.2021 року Фінансово-економічне управління ІНФОРМАЦІЯ_1 у відповідь на вказаний запит повідомило ОСОБА_1 , що відповідно до пункту 8 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом МОУ № 260 від 07.06.2018, щомісячні та додаткові види грошового забезпечення військовослужбовцям виплачуються в поточному місяці за минулий, відтак грошове забезпечення за грудень 2021 року буде виплачено у січні 2022 року (за період відпустки у повному обсязі відповідно до останньої займаної посади), а на виконання наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 07.07.2021 року № 126 було виплачено грошову допомогу для оздоровлення за 2021 рік у сумі 26340,13 грн., кошти зараховано на картковий рахунок 21.12.2021 року.

25.12.2021 року ОСОБА_1 звернулася до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про переривання з 25.12.2021 року щорічної основної відпустки за 2021 рік у зв`язку з невиплатою грошового забезпечення за час щорічної основної відпустки та надання невикористаної частини щорічної відпустки після закінчення дії причин, які її перервали.

Листом від 04.01.2022 року № 154/117/1/ЗВГ ІНФОРМАЦІЯ_1 у відповідь на вказану заяву повідомило ОСОБА_1 , що відсутні підстави для переривання щорічної основної відпустки за 2021 рік та надання невикористаної частини щорічної відпустки після закінчення дії причин, які її перервали.

Не погоджуючись з рішенням відповідача, позивач звернулася до суду з даним позовом.

За наслідком встановлених обставин судом першої інстанції зроблено висновок про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки грошове забезпечення за грудень 2021 року може виплачуватись у січні 2022 року, а позивач не звертався до відповідача із заявою про перенесення щорічної основної відпустки у зв`язку з несвоєчасною виплатою грошового забезпечення, тому у відповідача були відсутні підстави для перенесення щорічної відпустки у зв`язку із невиплатою грошового забезпечення, а тому прийшов до висновку, що оскаржувана відмова Військової частини НОМЕР_1 , яка викладена у листі від 04.01.2022 № 154/117/1/ЗВГ, є повністю обґрунтованою.

Перевіряючи правомірність дій та рішень посадових осіб податкового органу, з урахування підстав, за якими позивач пов`язує їх протиправність та скасування, колегія суддів виходить з наступного.

Закон України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до статті 1-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст.9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Відповідно до ч.1 ст.10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.

Відповідно до ч. 2 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", щорічна основна відпустка надається протягом календарного року. В особливих випадках з дозволу прямого начальника, уповноваженого Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, утвореними відповідно до законів України, керівниками правоохоронних органів та керівниками розвідувальних органів України, щорічна основна відпустка за минулий рік надається в першому кварталі наступного року, якщо раніше її не було надано.

Закон України Про відпустки встановлює державні гарантії права на відпустки працівників, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Законом України "Про відпустки" встановлено, що щорічні відпустки складаються з основної та додаткових відпусток.

Згідно статті 10 Закону України "Про відпустки" черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку.

Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про відпустки» щорічна відпустка на вимогу працівника має бути перенесена на інший період у разі (обов`язкове перенесення на вимогу працівника):

порушення власником або вповноваженим ним органом строку письмового повідомлення працівника про час надання відпустки згідно з ч. 11 ст. 10 Закону про відпустки (не пізніше ніж за два тижні до встановленого графіком терміну);

несвоєчасної виплати працівнику власником або вповноваженим ним органом заробітної плати за час щорічної відпустки, що передбачено ч. 1 ст. 21 Закону про відпустки (не пізніше ніж за три дні до початку відпустки).

несвоєчасної виплати власником або уповноваженим ним органом заробітної плати працівнику за час щорічної відпустки (частина перша статті 21 цього Закону).

Якщо причини, що зумовили перенесення відпустки на інший період, настали під час її використання, невикористана частина щорічної відпустки надається після закінчення дії причин, які її перервали, або за згодою сторін переноситься на інший період із додержанням вимог ст. 12 Закону України «Про відпустки»

Водночас Указом Президента України № 1153/2008 від 10 грудня 2008 року затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, яким визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі (далі Положення).

Так, п. 180 Положення визначено, що військовослужбовці мають право на відпустки. Надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них здійснюється відповідно до порядку, встановленого Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Згідно з п. 186 Положення, щорічна основна відпустка надається згідно з графіком відпусток на наступний рік, що до 1 грудня затверджується командиром (начальником), який має право надавати відпустки військовослужбовцям, і доводиться під підпис до відома кожного військовослужбовця.

Щорічна основна відпустка надається військовослужбовцю з урахуванням необхідності підтримання постійної бойової готовності та проведення заходів з підготовки військових частин, часу використання відпусток у попередньому році, побажань і сімейних обставин військовослужбовця, висновку (постанови) військово-лікарської комісії.

Відповідно до п. 187 Положення, щорічна основна відпустка переноситься на інший період або продовжується командиром військової частини в разі:

1) захворювання військовослужбовця, на підставі довідки закладу охорони здоров`я, завіреної міським (районним) військовим комісаром, - на кількість діб хвороби військовослужбовця;

2) надання відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами, на підставі медичного висновку;

3) виконання військовослужбовцем державних або громадських обов`язків, якщо згідно із законодавством він підлягає звільненню на цей час від виконання обов`язків за посадою зі збереженням грошового забезпечення;

4) збігу щорічної основної відпустки з відпусткою у зв`язку з навчанням.

Приписами п. 188 Положення встановлено, що облік відпусток, що надаються військовослужбовцям, та постійний контроль за наданням відпусток згідно із затвердженими графіками відпусток здійснюються штабами військових частин.

Накази командирів (начальників) військових частин про надання щорічних основних відпусток видаються не пізніше ніж за два тижні до встановленого графіком відпусток строку на підставі рапорту військовослужбовця, розглянутого його прямим начальником.

Крім того, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 10.04.2009 №170 затверджено Інструкцію про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» (далі Інструкція).

Відповідно до п.8.1 Інструкції, щорічні основні та додаткові відпустки військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) надаються командирами (начальниками) за підпорядкованістю.

Відповідно до п. 187 Положення, щорічна основна відпустка переноситься на інший період або продовжується командиром військової частини в разі:

1) захворювання військовослужбовця, на підставі довідки закладу охорони здоров`я, завіреної міським (районним) військовим комісаром, - на кількість діб хвороби військовослужбовця;

2) надання відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами, на підставі медичного висновку;

3) виконання військовослужбовцем державних або громадських обов`язків, якщо згідно із законодавством він підлягає звільненню на цей час від виконання обов`язків за посадою зі збереженням грошового забезпечення;

4) збігу щорічної основної відпустки з відпусткою у зв`язку з навчанням.

Пунктом 8.8. вказаної Інструкції, встановлено, що під час планування щорічних чергових відпусток передбачається рівномірне їх надання військовослужбовцям протягом календарного року. Під час складання графіка відпусток повинно бути враховано надання відпусток у зручний час для: військовослужбовців, які є дружинами (чоловіками) військовослужбовців; військовослужбовців-жінок, які мають двох або більше дітей до 15 років або дитину-інваліда; військовослужбовців-жінок перед відпусткою у зв`язку з вагітністю та пологами або після неї; військовослужбовців, які є одинокими матерями (батьками) та які виховують дитину без батька (матері); ветеранів війни та осіб, на яких поширюється Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Згідно з п.8.10 Інструкції, щорічна основна відпустка за бажанням військовослужбовця у разі несвоєчасної виплати грошового забезпечення переноситься до виплати такого забезпечення.

Отже, з вищевикладених положень нормативно-правових актів вбачається, що військовослужбовцю надається щорічна основна відпустка згідно з графіком відпусток на наступний календарний рік та перенесення такої відпустки можливе лише за наявності вичерпних підстав, передбачених Положенням № 1153/2008.

Наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260 відповідно достатті 9Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року№ 704"Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" затверджений Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Порядок № 260).

За п.1 Порядку № 260, цей Порядок визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.

Як встановлено п.8 Розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 року № 260 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 року за № 745/321978 грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців.

Грошове забезпечення виплачується:

щомісячні основні та додаткові види - в поточному місяці за минулий;

одноразові додаткові види - в місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату (з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України).

Грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника) (далі - командир).

Грошове забезпечення командиру військової частини виплачується за місцем перебування на грошовому забезпеченні на підставі наказу вищого командира за підпорядкованістю.

Отже, Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам прямо визначено, що щомісячні основні та додаткові види грошового забезпечення виплачуються в поточному місяці за минулий, а одноразові додаткові види грошового забезпечення виплачуються в місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату (з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем в листі від 04.01.2022 року № 154/117/1/ЗВГ вказано, що виплата грошового забезпечення за час щорічної відпустки за 2021 рік (розпочато у грудні 2021 року) позивачу має здійснюватися у січні 2022 року, не суперечить вищезазначеним вимогам.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що порядок надання військовослужбовцям щорічної основної відпустки унормовано спеціальним нормативно-правовим актом - Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, а Закон України Про відпустки розповсюджується на військовослужбовців лише в частині надання визначених додаткових відпусток, про що вірно вказано судом першої інстанції.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що порядок надання відпусток військовослужбовцям передбачений ст.10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, при цьому ч. 8 вказаної статті містить відсилочну норму на положення Закону України Про відпустки в частині, що стосується надання військовослужбовцям додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчих відпусток та соціальних відпусток, які надаються відповідно до Закону України Про відпустки, надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, а отже доводи апелянта в цій частині є безпідставними.

Крім того, дослідивши норми Законів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що підстави та порядок переривання військовослужбовцем щорічної основної відпустки жодним нормативно-правовими актами не передбачено, а лише передбачено, що щорічна основна відпустка за бажанням військовослужбовця у разі несвоєчасної виплати грошового забезпечення переноситься до виплати такого забезпечення.

В свою чергу, матеріалами справи не встановлено, що позивач звертався до відповідача із заявою про перенесення щорічної основної відпустки у зв`язку з несвоєчасною виплатою грошового забезпечення, тому у відповідача були відсутні підстави для перенесення щорічної відпустки у зв`язку із невиплатою грошового забезпечення, тим паче грошове забезпечення за грудень 2021 року може виплачуватись у січні 2022 року.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що відмова Військової частини НОМЕР_1 у задоволені заяви ОСОБА_1 від 25.12.2021 року № 4/12 про переривання щорічної основної відпустки за 2021 рік та надання невикористаної частини щорічної відпустки після закінчення дії причин, які її перервали, яка викладена у листі від 04.01.2022 № 154/117/1/ЗВГ, є повністю обґрунтованою.

Також судом першої інстанції правомірно вказано, що відсутні підстави для зобов`язання відповідача перенести з 25 грудня 2021 року щорічну основну відпустку позивача за 2021 рік після закінчення дії причин, які її перервали, та надати їй щорічну основну відпустку за 2021 рік після закінчення дії причин, які її перервали, оскільки як вже зазначалося, позивач не звертався до відповідача із заявою про перенесення щорічної основної відпустки у зв`язку з несвоєчасною виплатою грошового забезпечення, відтак спору з цього приводу на час звернення позивача у цій справі до суду взагалі не існувало.

За таких обставин, доводи апелянта гуртуються на переоцінці доказів, яким судом було надано належну правову оцінку та висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 18 жовтня 2022 року.

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А.І. Бітов

Суддя: І.Г. Ступакова