Справа № 440/12343/21
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2022-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2022 р. Справа № 440/12343/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Перцової Т.С. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) в особі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.12.2021 (головуючий суддя І інстанції: І.Г. Ясиновський) по справі № 440/12343/21

за позовом ОСОБА_1

до Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) в особі Відділу примусового виконання рішень Укправління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області

про визнання дій протиправними та стягнення вихідної допомоги,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просила:

- визнати протиправними дії Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) в частині невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги, передбаченої Законом України «Про державну службу»;

- стягнути з Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) вихідну допомогу у розмірі 35 289,03 грн.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 20.12.2021 року позов задоволено.

Визнано дії Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) в частині невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги, передбаченої Законом України «Про державну службу», протиправними.

Стягнуто з Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 35 289,03 грн. (тридцять п`ять тисяч двісті вісімдесят дев`ять гривень три копійки).

Північно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Суми), не погодившись з рішенням суду, подало апеляційну скаргу, в якій просило суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.12.21р., а позовну заяву ОСОБА_1 , залишити без розгляду у зв`язку із пропуском позивачем встановленого законом місячного строку звернення до суду та не надання позивачем належних доказів на підтвердження поважності його пропуску.

В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що позивача звільнено з посади в 2019 році, наказ про звільнення змінено 26.05.201 в частині формулювання причин звільнення, з цим наказом позивача ознайомлено 06.07.21, проте до суду з даним позовом позивач звернулася лише 06.10.21, отже поза межами місячного строку

Вважало, що саме з 06.07.21 у позивача виникло право на звернення з позовом до суду впродовж місячного строку, оскільки справа стосувалася звільнення позивача з публічної служби. Натомість, ОСОБА_1 27.07.2021 року звернулася не до суду, а до Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) з заявою про виплату вихідної допомоги, передбаченої Законом України "Про державну службу". Оскільки, з позовною заявою про визнання протиправними дій Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) щодо невиплати вихідної допомоги позивач звернулася лише 06.10.2021 року, вважало, що нею пропущений встановлений законом місячний строк звернення з позовом до суду, відтак, позов має бути залишений без розгляду.

ОСОБА_1 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

Відповідно до ч. 1 ст. 308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено апеляційним судом 28.12.2019 ОСОБА_1 було звільнено з державної служби, під час звільнення їй не було виплачено вихідну допомогу.

У подальшому, на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12.05.2020 у справі №440/395/20, постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 29.09.2020 у справі №440/395/20 та постанови Верховного Суду від 22.04.2021 у справі №440/395/20, наказом Міністерства юстиції України №1030/к від 26.05.2021, внесено зміни до наказу Міністерства юстиції України "Про звільнення" від 26.12.2019 №4360/к, виклавши його в такій редакції: «Звільнити ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Головного територіального управління юстиції у Полтавській області 28 грудня 2019 року відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з реорганізацією Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, з припиненням державної служби». (а.с.22), про що зроблено відповідний запис у трудовій книжці ОСОБА_1

27.07.2021 року позивач звернулася до відповідача з заявою про виплату вихідної допомоги, передбаченої Законом України «Про державну службу». (а.с. 42-43).

Листом від 18.08.2021 №21301/20314-24-21, Північно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Суми) повідомило позивача про відсутність правових підстав для виплати вихідної допомоги (а.с. 6).

Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернулася з зазначеним позовом до суду.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з протиправності дій Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) щодо не виплати позивачу вихідної допомоги, оскільки звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону "Про державну службу" гарантує працівнику право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини 4 статті 87 Закону "Про державну службу".

Надаючи оцінку спірних правовідносинам у даній справі та приймаючи рішення по суті вимог, колегія суддів зазначає наступне.

Оскільки в апеляційній скарзі відповідачем не спростовується право позивача на отримання вихідної допомоги та її розмір, суд апеляційної інстанції, враховуючи приписи ст. 308 КАС України не дає правової оцінки рішенню суду першої інстанції в цій частині, а надає правову оцінку доводам апеляційної скарги щодо несвоєчасного звернення до адміністративного суду .

Так, відповідно до частини другої статті 122 Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 КАС України).

Разом з тим, частиною першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

При цьому, частиною другою цієї статті встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частині другій статті 233 КЗпП України.

Так, у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другої статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

До «усіх виплат» (заробітна плата, компенсація за невикористані відпустки, інші виплати) також належить і виплата вихідної допомоги (що є предметом позовних вимог), яка гарантована статтею 43 Конституції України.

Поняття та підстави виплати вихідної допомоги визначені статтею 44 КЗпП України. За змістом цієї норми вихідна допомога - це грошова виплата працівникові, який звільнений з роботи не з власної ініціативи, яку виплачує роботодавець у випадках, передбачених законом або сторонами.

Відповідно до ч.4 ст.87 Закону України " Про державну службу" у разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Вихідна допомога не ототожнюється із заробітною платою, оскільки її розмір не пов`язаний з кількістю і якістю праці, а лише з фактом звільнення працівника з визначених законом підстав, що виплачуються працівникові при звільненні. Тобто, основним завданням вихідної допомоги є матеріальне забезпечення звільненого працівника в період пошуку ним нової роботи.

Отже, спір у цій справі стосується невиплати вихідної допомоги при звільненні на яку працівник має право, згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, а тому не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про її стягнення.

Вказане відповідає правовій позиції викладеній у постанові Верховного Суду від 20 травня 2022 року у справі № 200/1636/21-а, що враховується судом відповідно до ч.5 ст.242 КАС України.

Отже, доводи апеляційної скарги, про застосування до спірних правовідносин строку звернення до суду, встановленого частиною п`ятою статті 122 КАС України, є необґрунтованими.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) в особі Відділу примусового виконання рішень Укправління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.12.2021 по справі № 440/12343/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді Т.С. Перцова С.П. Жигилій