Справа № 140/16596/21
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2022-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2022 рокуЛьвівСправа № 140/16596/21 пров. № А/857/7690/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р. Й.,

суддів Гуляка В. В.,

Ільчишин Н. В.,

розглянувши у письмовому провадженні у м. Львові апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2022 року (прийняте за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у м. Луцьку суддею Ковальчуком В.Д.) в адміністративній справі № 140/16596/21 за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Волинського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просило визнати протиправною і скасувати постанову Поліського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу №327203 від 13.12.2021.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що підставою для застосування спірною постановою адміністративно-господарського штрафу стало встановлення посадовими особами Уктрансбезпеки порушення позивачем вимог абзацу третього частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт»: надання послуг перевезення без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 34, 39 цього Закону. Позивач не погоджується з таким рішенням та вважає, що оскаржувана постанова прийнята відповідачем з порушенням процедури розгляду справи, необ`єктивно (без урахуванням усіх обставин справи, що мають значення для прийняття рішення), без доведення обставин належними і достатніми доказами. Вважає, що відповідач помилково дійшов висновку про те, що він є перевізником, оскільки підприємницькою діяльністю не займається; пасажирів підвозив у попутному напрямку, з яких коштів не брав; жодних договорів не укладав. У документах, складених посадовою особою відповідача, відсутні пояснення стосовно того, на підставі яких ознак посадові особи дійшли висновку про здійснення позивачем саме пасажирських перевезень на замовлення. На думку позивача, законодавець передбачає обов`язкову наявність спеціального суб`єкта, щодо якого можна застосувати адміністративно-господарський штраф. Відсутність такого спеціального статусу свідчить про безпідставність застосування до нього адміністративно-господарського штрафу, передбаченого статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт». Крім того, зауважує, що посадовою особою Управління Укртрансбезпеки не було складено жодного протоколу про адміністративне правопорушення від 03.11.2021 про надання ним послуг з перевезення пасажирів легковим автомобілем на замовлення без наявності ліцензії, відповідальність за яке передбачена частиною першою статті 164 КУпАП.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2022 року позов задоволено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржила Державна служба України з безпеки на транспорті, яка вважає, що рішення суду першої інстанції не враховує всіх обставин справи, прийняте з порушенням норм матеріального права. Тому просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що під час здійснення рейдової перевірки транспортних засобів перевізників, що здійснюють внутрішні перевезення пасажирів автомобільним транспортом, встановлено, що позивач, використовував належний йому автомобіль для надання послуг з перевезення пасажирів на замовлення без ліцензії та договору із замовником транспортних послуг, чим порушив статті 34, 39 Закону України «Про автомобільний транспорт». Виявлені порушення були зафіксовані в акті проведення перевірки від 03.11.2021 № 312419, який підписаний позивачем без зауважень чи заперечень. У зв`язку з відсутністю у ОСОБА_1 договору на замовлення послуг по перевезенню, встановити точні умови виконуваного 03.11.2021 позивачем перевезення складно. Проте між пасажирами і перевізником була усна домовленість про виконання рейсу за визначеним маршрутом, у визначений час та на оплатній основі, що встановлено посадовою особою Укртрансбезпеки.

Також зазначає, що під час рейдової перевірки з`ясовувалась вартість послуг перевезення, яку повинні сплатити пасажири. Проте позивач намагався ухилитись від відповіді, не називаючи суму, разом з тим факт оплатності не заперечував, що зафіксовано на відео.

Щодо відсутності в акті перевірки пояснень пасажирів зазначає те, що відображення таких пояснень не передбачено формою і змістом цього акта перевірки.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) у зв`язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що посадовими особами Поліського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки відповідно до щотижневого графіка проведення рейдових перевірок у період з 01 листопада 2021 року по 07 листопада 2021 року та на підставі направлення від 29 жовтня 2021 року № 013401 проводилася рейдова перевірка, у ході якої 03 листопада 2021 року о 11:35 год на а/д Н-17 перехрестя а/д Т-03-03 був перевірений транспортний засіб марки Opel Movano, номерний знак НОМЕР_1 , який належить водію ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацією транспортного засобу серії НОМЕР_2 .

Актом проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 03 листопада 2021 року № 312419 (далі - акт перевірки) зафіксовано, що під час надання послуг з перевезення пасажирів легковим автомобілем на замовлення у водія ОСОБА_1 відсутні документи, визначені статтею 39 Закону України «Про автомобільний транспорт», зокрема, ліцензія та копія договору із замовником транспортних послуг. Під час перевірки встановлено перевезення позивачем п`ятьох пасажирів за маршрутом «Луцьк - Польща». Акт перевірки ОСОБА_1 підписав без зауважень, письмових пояснень не надав.

За результатами розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт начальником Поліського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки Нестеруком Д.П. прийнято постанову від 13 грудня 2021 року № 327203, якою на підставі абзацу третього частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» до ОСОБА_1 застосовано адміністративно-господарський штраф у сумі 17 000,00 грн.

Не погодившись з постановою суб`єкта владних повноважень, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції мотивував це тим, що сама по собі належність на праві власності автомобіля та перевезення пасажирів не може бути підставою для притягнення позивача до відповідальності, передбаченої абзацом третім частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», оскільки відповідач не надав належних, достатніх та беззаперечних доказів на підтвердження того, що під час проведення рейдової перевірки 03 листопада 2021 року позивач на зазначеному транспортному засобі надавав послуги з перевезення пасажирів легковим автомобілем на замовлення та що він є автомобільним перевізником у розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт».

Також зазначив, що в ході судового розгляду справи не знайшли свого підтвердження висновки акту перевірки від 03 листопада 2021 року № 312419 про порушення позивачем вимог законодавства про автомобільний транспорт, відповідальність за яке передбачена абзацом третім частини першої статті 60 Закону № 2344-ІІІ.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень регулює Закон України «Про автомобільний транспорт» від 05 квітня 2001 року № 2344-ІІІ (далі Закон № 2344-ІІІ).

Відповідно до статті 1 Закону № 2344-ІІІ автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами;

замовник транспортних послуг - юридична або фізична особа, яка замовляє транспортні послуги з перевезення пасажирів чи/та вантажів;

пасажирські перевезення - перевезення пасажирів легковими автомобілями або автобусами;

перевезення пасажирів легковим автомобілем на замовлення - перевезення пасажирів легковим автомобілем загального призначення, замовленим юридичною або фізичною особою з укладанням письмового договору на кожну послугу чи на обумовлений термін обслуговування, у якому визначають умови обслуговування, вартість послуги, термін її виконання та інші положення за домовленістю сторін;

послуга з перевезення пасажирів чи вантажів - перевезення пасажирів чи вантажів транспортними засобами на договірних умовах із замовником послуги за плату.

Статтею 5 Закону № 2344-ІІІ визначено, що основним завданням державного регулювання та контролю у сфері автомобільного транспорту є створення умов безпечного, якісного й ефективного перевезення пасажирів та вантажів, надання додаткових транспортних послуг.

Відповідно до частини чотирнадцятої статті 6 Закону № 2344-ІІІ державний контроль автомобільних перевізників здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок.

Процедуру здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту, зокрема, вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом встановлено Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 № 1567 (далі - Порядок № 1567).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 1567 державному контролю підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних суб`єктів господарювання, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.

Згідно пункту 15 Порядку №1567 під час проведення рейдової перевірки перевіряється, зокрема, наявність визначених статтею 39 Закону України «Про автомобільний транспорт» документів, на підставі яких здійснюються перевезення пасажирів.

Частина перша статті 39 вказаного Закону визначає, що автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення.

А частина дев`ята статті 39 Закону №2344-ІІІ визначає, що документами для фізичної особи, що здійснює перевезення пасажирів легковими автомобілями на замовлення є: для автомобільного перевізника - ліцензія, договір із замовником послуги, інші документи, передбачені законодавством України; для водія легкового автомобіля - посвідчення водія відповідної категорії, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, копія договору із замовником послуги, інші документи, передбачені законодавством України.

За приписами пунктів 104, 105 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 року № 176, для надання послуг з перевезення легковими автомобілями на замовлення (далі - перевезення на замовлення) автомобільний перевізник зобов`язаний використовувати транспорті засоби, які належать йому на праві власності чи користування, що підтверджується відповідними реєстраційними документами, мати відповідну ліцензію і ліцензійну картку на кожен автомобіль. Організація перевезення на замовлення здійснюється за договором, який укладається між автомобільним перевізником, автомобільним самозайнятим перевізником та суб`єктом господарювання, у письмовій формі і повинен містити інформацію про основні характеристики обслуговування, відповідальність сторін, форму та строк проведення розрахунку, марку і клас транспортного засобу, його облаштування, наявність додаткового технічного обладнання.

З наведеного слідує, що ліцензія, договір із замовником послуги є тими документами, наявність яких під час здійснення заходів державного контролю є предметом перевірки щодо дотримання вимог законодавства автомобільними перевізниками, які надають послуги з перевезення пасажирів легковими автомобілями на замовлення.

За приписами абзацу третього частини першої статті 60 Закону № 2344-ІІІ за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи, зокрема, за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Як видно з матеріалів справи, фактичною підставою для притягнення ОСОБА_1 до відповідальності відповідно до статті 60 Закону № 2344-ІІІ стало встановлення посадовими особами територіального органу Укртрансбезпеки факту перевезення позивачем легковим автомобілем пасажирів за відсутності ліцензії та копії договору із замовником послуг. Такий висновок зроблено в акті перевірки від 03 листопада 2021 року №312419.

Разом з тим, в акті перевірки лише зазначено загальні відомості про автомобіль (марка, номерний знак), серія і номер свідоцтва про реєстрацію, дані про водія. Натомість в акті перевірки не вказано інформацію про пасажирів - замовників послуг та матеріали перевірки не містять їх пояснень. У документах, складених відповідачем, відсутні пояснення стосовно того, на підставі яких ознак посадові особи дійшли висновку про здійснення позивачем саме пасажирських перевезень на замовлення та чи попередньо узгоджувались такі замовлення. Тобто, з матеріалів перевірки, в тому числі і з долученого відеозапису із нагрудної камери інспектора, який проводив перевірку, неможливо встановити факту попереднього замовлення пасажирами у позивача послуг із перевезення та договірних умовах такого перевезення, зокрема інспектором не з`ясовано комерційної основи такого перевезення.

Відповідач зазначає, що позивач намагався ухилитися від відповіді щодо факту отримання оплати за перевезення пасажирів. Водночас, інспектором не встановлено суми такої оплати, не отримано пояснень у пасажирів чи здійснювали або чи будуть вони здійснювати оплату за перевезення.

Колегія суддів апеляцйного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сама по собі належність на праві власності автомобіля позивачу та перевезення ним пасажирів не може бути підставою для притягнення його до відповідальності, передбаченої абзацом третім частини першої статті 60 Закону № 2344-ІІІ, оскільки відповідач не надав належних, достатніх та беззаперечних доказів на підтвердження того, що під час проведення рейдової перевірки 03 листопада 2021 року позивач на зазначеному транспортному засобі надавав послуги з перевезення пасажирів легковим автомобілем на замовлення та що він є автомобільним перевізником у розумінні Закону № 2344-ІІІ.

Суд зазначає, що висновки суду не можуть ґрунтуватись на припущеннях. У разі коли норми законодавства, доводи сторін чи матеріали справи припускають неоднозначне трактування на користь як позивача, так і відповідача - суб`єкта владних повноважень, суд застосовує їх на користь сторони яка не є суб`єктом владних повноважень.

Відповідно достатті 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У цих справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, суд вважає, що відповідачем у справі не було доведено належними доказами факту здійснення 03 листопада 2021 року позивачем пасажирських перевезень легковими автомобілями на замовлення, тобто вчинення порушення за яке передбачена відповідальність абз. 3 частиною першою статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу № 327203 від 13.12.2021 підлягає скасуванню.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2022 року у справі № 140/16596/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин