Справа № 460/14692/21
Суддя: В.В. Щербаков
Дата ухвалення: 2022-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

19 жовтня 2022 року м. Рівне №460/14692/21

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Щербакова В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доГоловне управління ДФС у Рівненській області
про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Рівненській області (далі відповідач) про визнання протиправною бездіяльності відповідача та стягнення 19395,96 грн середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 01.09.2021 наказом Державної фіскальної служби України його звільнено з посади та податкової міліції ДФС у запас Збройних Сил України за пунктом 64 підпунктом «г» Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів). На підставі зазначеного організаційно-розпорядчого акта, 03.09.2021 наказом Головного управління ДФС у Рівненській області позивачу оголошено наказ ДФС України про його наступне звільнення. Проте, у день звільнення повний розрахунок з позивачем проведений не був, а розрахункові кошти надійшли на його банківський рахунок лише 12.10.2021, що підтверджується випискою ПАТ КБ «ПриватБанк» від 27.10.2021. Оскільки повний розрахунок проведений з позивачем несвоєчасно, у зв`язку із чим відповідачем порушені його трудові права, то, на переконання позивача, відповідач зобов`язаний відшкодувати йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100. З наведених підстав, позивач просить суд позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою суду від 01.11.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Цією ж ухвалою суду відповідача зобов`язано надати суду у строк подання відзиву на позовну заяву належним чином засвідчені копії довідки про середньоденне грошове забезпечення позивача станом на день звільнення, а також докази на підтвердження нарахування та виплати позивачу середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, хоча про судовий розгляд справи повідомлявся належним чином; встановлених судом відповідно до частини третьої статті 80 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) вимог про надання належним чином засвідчених доказів правомірності своїй дій не виконав. Тому, керуючись положеннями частини шостої статті 162 КАС України, розгляд справи здійснюється судом за наявними у ній матеріалами.

В силу приписів частини четвертої статті 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши наявні у справі матеріали, з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду й вирішення спору по суті, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 проходив службу в органах податкової міліції Головного управління ДФС у Рівненській області в період з 16.02.2001 по 03.09.2021.

Наказом Державної фіскальної служби України від 01.09.2021 №1258-о «Про звільнення ОСОБА_1 » ОСОБА_1 звільнено з посади та податкової міліції ДФС у запас Збройних Сил України за пунктом 64 підпунктом «г» Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 №114 (через скорочення штатів), а також зобов`язано Головне управління ДФС у Рівненській області ознайомити позивача із цим наказом та здійснити розрахунок вислуги років та виплат, передбачених чинним законодавством України.

При цьому, підставою для видання згаданого вище наказу визначено «подання про звільнення, рапорт ОСОБА_1 ».

Наказом Головного управління ДФС у Рівненській області від 03.09.2021 №95-о «Про оголошення наказу» оголошено наказ Державної фіскальної служби України від 01.09.2021 №258-о «Про звільнення ОСОБА_1 » (пункт 1), здійснено розрахунок вислуги років позивача на день звільнення (пункт 2) та встановлених законодавством виплат у зв`язку зі звільненням (пункти 3, 4).

Разом з тим, оскільки у день звільнення (03.09.2021) відповідачем не проведено повного розрахунку з позивачем, а також не виплачено на його користь середнього заробітку за час затримки такого розрахунку, позивач звернувся до суду з цим позовом з метою захисту своїх трудових прав й інтересів.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як встановлено судом, наказом Державної фіскальної служби України від 01.09.2021 №11258-о, оголошеним наказом Головного управління ДФС у Рівненській області від 03.09.2021 №95-о, позивача звільнено із займаної ним посади та податкової міліції 03.09.2021.

На виконання вказаного вище наказу, 12.10.2021 на картковий рахунок позивача перераховано грошові суми у сукупному розмірі 242 295,41 грн, що підтверджується випискою по картковому рахунку АТ КБ «Приватбанк» від 27.10.2021.

У той же час, відповідачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження відсутності вини Головного управління ДФС у Рівненській області у затримці проведення повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні.

Таким чином, матеріалами справи достеменно підтверджено непроведення повного розрахунку відповідача із позивачем у день його звільнення.

Відповідно до частини першої статті 116 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.

Частиною другою цієї ж статті передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу, роз`яснив, зокрема, наступне: згідно зі статтею 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суд також враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 30.04.2020 у справі №805/4458/17-а, за змістом якої частина перша статті 117 КЗпП України передбачає виплату компенсації за затримку виплати працівникові належних йому сум при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку за весь період затримки до дати фактичного розрахунку, але за умови, коли спору щодо суми заборгованості немає. Тобто, тут істотними є факт невиплати належних працівникові сум при звільненні та факт остаточного розрахунку з ним.

Разом з тим, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку, настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України, стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Також слід зазначити і про те, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер означених вище заходів цивільно-правової відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц.

Враховуючи вищевикладене, оскільки відповідач не провів з позивачем при його звільненні зі служби остаточний розрахунок, то останній має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки такого розрахунку.

Як встановлено із матеріалів справи, остаточний розрахунок з позивачем проведено лише 12.10.2021, що підтверджується випискою АТ КБ «Приватбанк» від 27.10.2021, а тому, відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за затримку розрахунку при звільненні середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за увесь період такої затримки, обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (зі змінами), далі Порядок №100.

Пунктом 2 Порядку №100 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

За пунктом 8 цього ж Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Таким чином, при визначенні середньоденного заробітку позивача слід використовувати робочі дні.

При цьому, суд зауважує, що позивач просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток у розмірі 19395,96 грн за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 04.09.2021 по 11.10.2021.

Як встановлено вище судом, згідно з випискою АТ КБ «Приватбанк» від 27.10.2021 по картковому рахунку, 12.10.2021 позивачу виплачено належні йому суми при звільненні в розмірі 242295,41 грн, що свідчить про проведення відповідачем фактичного розрахунку з позивачем поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

А тому, останніми 2-ма календарними місяцями роботи позивача, що передували його звільненню з посади, є липень та серпень 2021 року.

Згідно з довідкою про заробітну плату ОСОБА_1 , виданою Головним управлінням ДФС у Рівненській області, за липень та серпень 2021 року заробітна плата становила 31646,22 (15577,43 - липень, 16068,79 - серпень)

Виходячи з цього, середньоденний розмір грошового забезпечення позивача становить: 31646.22 грн / 62 =510,42 грн.

За період з 04.09.2021 (оскільки саме з цієї дати починається обрахунок затримки виплати при звільненні) до 11.10.2021 (оскільки затримка виплати була саме до цієї дати, 12.10.2021 розрахунок вже був проведений) було 38 днів, а тому, середній заробіток позивача за час затримки повного розрахунку при його звільненні з роботи становить 19395,96 грн (510,42 грн х 38 днів).

Суд враховує, що бездіяльністю є певна форма поведінки особи, яка полягає у невиконанні нею дій, які вона повинна була і могла вчинити відповідно до покладених на неї посадових обов`язків і згідно із законодавством України. Тобто, протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

У сукупності викладених обставин, суд дійшов висновку, що бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу за період з 04.09.2021 до 11.10.2021 середнього заробітку за час затримки проведення повного розрахунку при звільненні, є протиправною, а тому, на користь позивача підлягає стягненню з відповідача середнє грошове забезпечення за вказаний вище період в сумі 19395,96 грн.

Згідно з частиною першою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, в силу положень частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не доведено належними та допустимими доказами дотримання ним законодавства про працю України при проведенні повного розрахунку у зв`язку зі звільненням позивача з роботи. Натомість, доводи та аргументи позивача, якими останній обґрунтовував неправомірність дій відповідача, знайшли своє підтвердження за наслідками розгляду справи по суті.

З урахуванням усього вищенаведеного, позовні вимоги підлягають до задоволення.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДФС у Рівненській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з Головного управління ДФС у Рівненській області на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 04.09.2021 до 12.10.2021 в сумі 19395,96 грн. (дев`ятнадцять тисяч триста дев`яносто п`ять гривень 96 копійок).

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління ДФС у Рівненській області судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 908,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складене 19 жовтня 2022 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач - Головне управління ДФС у Рівненській області (вул. Відінська, 12,м. Рівне,33028, ЄДРПОУ/РНОКПП 39394217)

Суддя В.В. Щербаков