Справа № 640/4954/20
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2022-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2022 року м. Київ № 640/4954/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Скочок Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмову провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доДержавної фіскальної служби України (відповідач-1) Робочої групи Державної фіскальної служби України (відповідач-2)
провизнання протиправними дій,
ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державної фіскальної служби України, робочої групи Державної фіскальної служби України про визнання протиправними дій робочої групи Державної фіскальної служби України щодо внесення недостовірних висновків до акта від 14.03.2018 про результати тематичної перевірки Київської міської митниці ДФС, проведеної відповідно до наказу ДФС від 31.01.2018 №58 (з урахуванням уточненої позовної заяви від 25.03.2020).

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено про недостовірних висновків акта від 14.03.2018 про результати тематичної перевірки Київської міської митниці ДФС, проведеної відповідно до наказу ДФС від 31.01.2018 №58.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), встановлено сторонам строки для подання відзиву, відповіді на відзив та заперечення.

Від представника відповідача-1 через канцелярію суду надійшов відзив, в якому останній заперечував проти задоволення позовних вимог, вказуючи про те, що розглянувши матеріали справи, дисциплінарною комісією вирішено закрити дисциплінарне провадження стосовно ОСОБА_1 , на підставі чого наказом Державної фіскальної служби України від 13.07.2018 №69-дс закрито дисциплінарне провадження стосовно начальника митного поста "Столичний" Київської міської митниці ДФС ОСОБА_1. При цьому, за твердженням представника відповідача-1, з моменту винесення вищезазначеного наказу акт про проведення тематичної перевірки припинив поширення на нього своїх юридичних наслідків стосовно дисциплінарного провадження. На додаток, у відзиві зазначено, що позивач дізнався про оскаржуваний акт та про висновки акту перевірки ще 15.03.2018, а тому шестимісячний термін на оскарження, відповідно до ч. 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, сплив.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва відмовлено у задоволенні клопотання Державної фіскальної служби України про розгляд справи №640/4954/20 у судовому засіданні з повідомленням сторін.

Розглянувши подані представниками сторін документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, наказом Державної фіскальної служби України від 31.01.2018 №58 "Про проведення тематичної перевірки" з метою перевірки зазначеної у доповідній записці Головного управління внутрішнього безпеки від 15.01.2018 №65/99-99-22-03-02-18 інформації щодо неналежного контролю та невжиття заходів з боку посадових осіб Департаменту адміністрування митних платежів, Департаменту організації митного контролю та Київської міської митниці ДФС під час реалізації суб`єктами господарювання схем мінімізації сплати митних платежів із застосуванням тимчасових митних декларацій та з інших питань на підставі пп. 2.1.4 п. 2.1 розділу 2 Порядку організації та проведення внутрішніх перевірок в органах ДФС, на підвідомчих підприємствах, в установах, організаціях, оформлення і реалізації їх результатів, затвердженого наказом ДФС від 07.07.2015 №470 (зі змінами), визначено провести з 01.02.2018 по 14.03.2018 тематичну перевірку Департаменту адміністрування митних платежів, Департаменту організації митного контролю та Київської міської митниці ДФС, для чого створено робочу групу для проведення тематичної перевірки у складі, згідно з додатком.

На виконання вказаного наказу робочою групою Державної фіскальної служби України складено акт про результати тематичної перевірки Київської міської митниці ДФС, проведеної відповідно до наказу ДФС від 31.01.2018 №58, від 14.03.2018, в якому зазначено про те, що є підстави стверджувати, що керівником Київської міської митниці ДФС:

1) не забезпечено належне виконання покладених на митницю основних завдань і функцій, передбачених Положенням про Київську міську митницю ДФС, затвердженим наказом ДФС від 20.08.2014 №54 (зі змінами), внаслідок чого:

- не було організовано належним чином аналітичну та пошукову роботу митниці у напрямку протидії митним правопорушенням, пов`язаним з оформленням товарів із застосуванням тимчасових митних декларацій, чим недотримано пп. 39 п. 4 Положення в частині запобігання та протидії порушення митних правил та пп. 40 п. 4 Положення в частині виявлення причин та умови, що сприяють вчиненню правопорушень й сфері державної митної справи, вживає заходів щодо їх усунення;

- не забезпечено складання посадовими особами Київської міської митниці ДФС, яким згідно зі службовими обов`язками було відомо про факти неподання суб`єктами ЗЕД додаткових митних декларацій у визначений законодавством строк, протоколів про порушення митних правил стосовно посадових осіб цих суб`єктів господарювання, чим недотримано пп. 22 п. 4 Положення в частині складання протоколів про адміністративні правопорушення та провадження у справах про адміністративні правопорушення;

- не забезпечено виконання у повному обсязі доручення Голови ДФС, ініційованого Департаментом організації митного контролю, про направлення матеріалів щодо застосування санкцій до ТОВ "КІЙ ТОРГ", ТОВ "СІЄНА-ІМПОРТ", ТОВ "МАКСІМУС ЛЮКС", чим не дотримано пп. 2 п. 10 Положення в частині організації та забезпечення виконання доручення Голови ДФС;

- не забезпечено організацію виконання пропозиції начальника управління організації митного контролю КММ ДФС про направлення матеріалів щодо застосування санкцій до ТОВ "ВАЙЛЕТ РЕЙН", чим не дотримано пп. 4 п. 4 Положення в частині здійснення контролю за дотриманням законодавства України з питань державної митної справи та пп. 1 п. 10 Положення в частині здійснення керівництва діяльністю митниці та її результати, за що несе персональну відповідальність;

- не було використано всі можливості для отримання доказової бази при визначені митної вартості або виявленні ознак митних правопорушень, а саме: механізм направлення запитів стосовно автентичності документів, наданих під час митного оформлення тканин по тимчасовим деклараціям, що свідчить про неналежну організацію роботи посадових осіб під час митного оформлення ними товарів із застосуванням вимог ст. 53 Митного кодексу України та недотримання вимог пп. 34, 54 п. 4 Положення;

- не проконтрольовано належним чином роботу юридичного відділу КММ ДФС в частині підготовки апеляційних та касаційних скарг на рішення суду за позовами субєктів ЗЕД щодо оскарження рішень про коригування митної вартості товарів "тканини, синтетичні полотна, текстильні полотна", що вказує на порушення вимог пп.пп. 12 та 37 п. 4 Положення;

- не організовано належну взаємодію підрозділів митного оформлення, юридичного відділу та управлінням адміністрування митних платежів КММ ДФС у напрямку можливості усунення зазначених у рішеннях суду недоліків рішень про коригування митної вартості, дане порушує вимоги пп. 6 п. 5 та п. 1 п. 10 Положення;

2) не забезпечено вжиття організаційних, аналітично-пошукових та методологічних заходів, спрямованих на виконання вказівок керівництва ДФС щодо припинення та недопущення реалізації суб`єктами господарювання схем мінімізації сплати митних платежів із застосуванням тимчасових митних декларацій, а саме:

- усунення умов, що призводять до формального підходу підлеглими посадовими особами КММ ДФС до виконання своїх службових обов`язків в частині застосування норм законодавства під час з`ясування обставин митного оформлення товарів із застосуванням тимчасових митних декларацій, що свідчить про неналежну організацію роботи з дотримання посадовими особами митниці пп.пп. 1 та 4 п. 4 Положення;

- відсутність реагування на інформацію щодо неправомірних дій або бездіяльності працівників КММ ДФС під час виконання своїх службових обов`язків з оформлення товарів із застосуванням тимчасової митної декларації, що вказує на не використання наданих, відповідно до пп. 10 п. 6 Положення, йому прав;

що призвело до можливого неперерахування до державного бюджету сум податків та штрафних санкцій, орієнтовно, у розмірі 375 млн. грн. у 2016 році та 440 млн. грн. у 2017 році.

Вважаючи недостовірними викладені у даному акті висновки, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

При цьому, суд одразу звертає увагу на наступне.

Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Так, у позовній заяві зазначено, що про існування акту та його змісту позивачу стало відомо у липні 2018 року. Проте, з огляду на закриття дисциплінарного провадження стосовно ОСОБА_1 наказом Державної фіскальної служби України від 13.07.2018 №69-дс, останній був упевнений, що висновки акту припинили поширення на нього своїх юридичних наслідків. Однак, 26.11.2019 ОСОБА_1 у кримінальному провадженні №0000636 від 26.09.2017 повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 3 ст. 212, ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 368 Кримінального кодексу України. За твердженням представника позивача, однією із підстав повідомлення про підозру став саме оскаржуваний акт тематичної перевірки, оскільки зі змісту останнього взято розмір збитків, спричинених державі.

З викладеного вбачається, що враховуючи фактичні обставини справи, саме з 26.11.2019 позивач дізнався про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів, внаслідок чого суд виходить з того, що позивачем не пропущено строку звернення до суду, встановлений ч. 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Нормативно-правовим актом, який визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, є Закон України "Про державну службу" (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст. 64 Закону України "Про державну службу", за невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, визначених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами у сфері державної служби, посадовою інструкцією, а також порушення правил етичної поведінки та інше порушення службової дисципліни державний службовець притягається до дисциплінарної відповідальності у порядку, встановленому цим Законом.

Підставою для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку, тобто протиправної винної дії або бездіяльності чи прийняття рішення, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні державним службовцем своїх посадових обов`язків та інших вимог, встановлених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, за яке до нього може бути застосоване дисциплінарне стягнення (ч. 1 ст. 65 Закону України "Про державну службу").

Для здійснення дисциплінарного провадження з метою визначення ступеня вини, характеру і тяжкості вчиненого дисциплінарного проступку утворюється дисциплінарна комісія з розгляду дисциплінарних справ (далі - дисциплінарна комісія) (ч. 1 ст. 69 Закону України "Про державну службу").

Згідно з ч. 1 ст. 71 Закону України "Про державну службу", з метою визначення наявності вини, характеру і тяжкості дисциплінарного проступку може проводитися службове розслідування.

У разі невиконання або неналежного виконання посадових обов`язків державним службовцем, перевищення повноважень, що призвело до людських жертв або заподіяло значну матеріальну шкоду фізичній чи юридичній особі, державі або територіальній громаді, службове розслідування проводиться обов`язково.

За результатами службового розслідування складається висновок про наявність чи відсутність у діях державного службовця дисциплінарного проступку та підстав для його притягнення до дисциплінарної відповідальності (ч. 9 ст. 71 Закону України "Про державну службу").

Результатом розгляду дисциплінарної справи є пропозиції Комісії, подання дисциплінарної комісії у державному органі, які мають рекомендаційний характер для суб`єкта призначення (ч. 3 ст. 73 Закону України "Про державну службу").

Рішення про накладення на державного службовця дисциплінарного стягнення чи закриття дисциплінарного провадження приймає суб`єкт призначення протягом 10 календарних днів з дня отримання пропозицій Комісії, подання дисциплінарної комісії у державному органі. Рішення оформляється відповідним актом суб`єкта призначення (ч. 1 ст. 77 Закону України "Про державну службу").

Разом з тим, відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 2 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України).

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України, у рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Стосовно «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». У вказаному рішенні Конституційного Суду України також зазначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Тобто, гарантоване ст. 55 Конституції України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Звертаючись до суду з позовом про скасування акту суб`єкта владних повноважень, позивач має обґрунтувати, яким чином даний акт порушує його права та охоронювані законом інтереси. Захисту у порядку адміністративного судочинства підлягають порушені права особи у публічно-правових відносинах, у яких відповідач реалізовує владні управлінські функції стосовно заявника.

З урахуванням викладеного, суд звертає увагу на те, що адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що у зв`язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Водночас, обов`язок суду під час вирішення спору, пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковими.

Тобто, підставами для визнання протиправними актів суб`єкта владних повноважень є невідповідність їх вимогам чинного законодавства. При цьому, обов`язковою умовою для визнання таких рішень протиправними є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

У той же час, за висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 06.03.2020 у справі №823/5064/15, акт перевірки не є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов`язків для осіб, діяльність яких перевірялася, тому його висновки не можуть бути предметом спору. Акт перевірки є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог законодавства та документом, на підставі якого приймається відповідне рішення, а тому оцінка акту, в тому числі й оцінка дій службових осіб щодо його складання, викладення у ньому висновків перевірки, може бути надана судом при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого на підставі такого акту.

Відтак, суд вказує про відсутність правових підстав для визнання протиправним та скасування акту про результати тематичної перевірки Київської міської митниці ДФС, проведеної відповідно до наказу ДФС від 31.01.2018 №58, від 14.03.2018, з огляду на неможливість забезпечення ефективного виконання завдань адміністративного судочинства у даній судовій справі, виходячи із заявлених предмету та підстав позову.

Разом з тим, формулювання позовних вимог шляхом визнання протиправними дій робочої групи Державної фіскальної служби України щодо внесення недостовірних висновків до акта від 14.03.2018 про результати тематичної перевірки Київської міської митниці ДФС, проведеної відповідно до наказу ДФС від 31.01.2018 №58, наведеного не спростовує, оскільки підстави заявленого позову вказують лише на недоліки змісту такого акту, а не на дії відповідачів, як суб`єктів владних повноважень, (зокрема, процедурні) щодо його складання.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для задоволення останніх.

Керуючись ст.ст. 77, 139, 245, 246, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.О. Скочок