Справа № 160/11776/22
Суддя: Голобутовський Роман Зіновійович
Дата ухвалення: 2022-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Голобутовського Р.З. розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,
05.08.2022 ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області (далі - відповідач), в якій просить:
- визнати протиправною бездіяльність посадових осіб Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області щодо неприйняття рішення за заявою ОСОБА_1 про встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про громадянство України»;
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області встановити належність ОСОБА_1 до громадянства України.
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 10.02.2022 ОСОБА_1 звернувся до Межівського сектору Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області із заявою про встановлення належності до громадянства України. 23.02.2022 головним спеціалістом Межівського сектору Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області надано відповідь, в якій зазначено, що до усунення невідповідностей в рішенні суду щодо встановлення факту постійного проживання на території України, оформити встановлення належності до громадянства України ОСОБА_1 не надається можливим. Також у вказаній відповіді було зазначено, що при здійсненні процедури оформлення належності до громадянства України, додавання необхідних документів здійснюється засобами підсистеми «Облік осіб, які набули або припинили громадянство України» в ЄІАС УМП, без надавання заяви в паперовому вигляді. Позивач не погоджується з такою відповіддю відповідача та зазначає, що позивачем були подані усі документи, необхідні для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про громадянство України», що підтверджується і тим, що в подальшому, відповідно до вимог Порядку, зазначені документи заявнику ОСОБА_1 для усунення недоліків повернуті не були. Виходячи з цієї обставини, керівник територіального органу Державної міграційної служби України або його заступник, за наявності відповідних підстав, повинні були прийняти одне із рішень, визначених Порядком, а саме: про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України, або вмотивовану відмову в задоволенні клопотання про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України. Проте, цього зроблено не було. В листі головного спеціаліста Межівського сектору Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області зазначається щодо усунення невідповідностей в рішенні суду про встановлення факту постійного проживання на території України. При цьому обов`язок прийняття рішення щодо встановлення належності до громадянства України або відмови в цьому, відноситься безпосередньо до повноважень керівника або його заступника Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області. Таким чином, суб`єкт владних повноважень Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області безпідставно не взяв до уваги усі надані позивачем документи, в результаті чого допустив протиправну бездіяльність щодо встановлення належності ОСОБА_1 до громадянства України, при наявності всіх законних підстав для цього.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується матеріалами справи.
29.08.2022 представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування правової позиції відповідач зазначив, що з долучених матеріалів встановлено, що згідно довідки виконавчого комітету Райпільської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області №647 від 08.08.1995 ОСОБА_1 проживав разом з матір`ю ОСОБА_2 на території України, в період з 18.07.1991 по 08.08.1995. Враховуючи той факт, що ОСОБА_1 за станом на 24.08.1991 та на 13.11.1991 був неповнолітнім, з метою вирішення питання встановлення належності до громадянства України, йому необхідно надати, зокрема, судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання саме в неповнолітньому віці на території України за станом на 24.08.1991 або проживання за станом на 13.11.1991. Відповідач вказує, що адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені о компетенції цього органу державної влади.
08.09.2022 представником позивача подано до суду відповідь на відзив, в якій вказано, що зазначення в резолютивній частині рішення дати народження ОСОБА_1 (01.02.1988) не викликає жодних сумнів у тому, що станом на 24.08.1991 позивач проживав на території України в неповнолітньому віці. Таким чином, юридичний факт постійного проживання ОСОБА_1 в неповнолітньому віці станом на 24.08.1991 однозначно вже встановлено судом, а вимоги відповідача подати будь-яке інше судове рішення - є незаконними. Належним способом захисту прав позивача є зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області встановити належність ОСОБА_1 до громадянства України.
Згідно з ч.ч.5, 8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 Совєтського відділу реєстрації актів цивільного стану Макіївського міського управління юстиції, дата видачі 07.07.2008, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження - Грузія, Сагареджойський район, село Ніноцмінда, про що в Книзі реєстрації народжень 07.07.2008 зроблено актовий запис №02.
Рішенням Межівського районного суду Дніпропетровської області від 04.10.2018 у справі №181/979/18 заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області, про встановлення факту постійного проживання задоволено повністю. Встановлено факт постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 особою без громадянства ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , уродженця села Ніноцмінда, Сагареджойського району, Грузія.

Рішення набрало законної сили 04.11.2018, що підтверджується відміткою суду на копії рішення.

10.02.2022 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області із заявою про встановлення належності до громадянства України, в якій просив встановити його належність до громадянства України на підставі пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про громадянства України».

До заяви додано:

- копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Совєтським відділом реєстрації актів цивільного стану Макіївського міського управління юстиції від 07.07.2008; актовий запис №02 від 07.07.2008;

- копію рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 04.10.2018 (справа №181/979/18);

- копію довідки №43 від 01.02.2022, виданої Райпільським старостинським округом виконавчого комітету Межівської селищної ради Дніпропетровської області про постійне проживання без реєстрації обліку;

- копію довідки про звільнення №18842 на ім`я ОСОБА_1 ;

- копію реєстраційного номеру облікової картки платника податків НОМЕР_2 ;

- копію свідоцтва про смерть ОСОБА_2 , серія НОМЕР_3 , видане виконкомом Криничанської селищної ради Совєтського району м. Макіївки Донецької області, актовий запис №30;

- копію довідки від 10.06.2015 №1248/785 про те, що ОСОБА_1 паспортом громадянина України не документувався;

- копію довідки від 07.06.2017 №1248/884 про те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не вважається громадянином Грузії;

- копію листа за вих.№52.2/13-8637 від 17.09.2020 про збіг відбитків пальців рук в дактилокарті з відбитками ОСОБА_1 ;

- копію листа за вих. №26/3581 від 02.09.2020 про перевірку відбитків ОСОБА_1 та встановлення збігу з дактилокартою.

Вказані документи додані позивачем до позовної заяви.

23.02.2022 Межівським сектором Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області надано відповідь, оформлену листом за вих. №1248-27/1248.3-22, в якому зазначено, що до усунення невідповідностей в рішенні суду щодо встановлення факту постійного проживання на території України, оформити встановлення належності до громадянства України ОСОБА_1 не надається можливим. Додатково повідомлено, що процедура оформлення заяви щодо встановлення належності до громадянства України, додавання необхідних документів здійснюється засобами підсистеми «Облік осіб, які набули або припинили громадянство України» в ЄІАС УМП без надавання заяви в паперовому вигляді.

Не погоджуючись з відмовою в оформленні встановлення належності до громадянства України ОСОБА_1 , позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначає Закон України «Про громадянство України».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про громадянство України» громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.

Згідно зі статтею 3 цього Закону громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Статтею 6 Закону України «Про громадянство України» передбачено, що громадянство України набувається: 1) за народженням; 2) за територіальним походженням; 3) внаслідок прийняття до громадянства; 4) внаслідок поновлення у громадянстві; 5) внаслідок усиновлення; 6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров`я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю або передачі на виховання в сім`ю патронатного вихователя; 7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; 8) у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; 9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; 10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України передбачено Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 року №215 (далі - Порядок №215).

Пунктом 1 Порядку №215 зазначено, що для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, виходу з громадянства України особа подає заяву, а також інші документи передбачені розділом II цього Порядку.

Відповідно до пункту 3 Порядку №215 заява з питань громадянства подається у письмовій формі із зазначенням дати її складання та підписується заявником.

Згідно з пунктом 4 Порядку №215 заяви та інші документи з питань громадянства подаються: особою, яка проживає в Україні на законних підставах, - до територіального підрозділу Державної міграційної служби України за місцем проживання особи в Україні; особою, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, - до територіального підрозділу Державної міграційної служби України за місцем реєстрації особи; особою, яка постійно проживає за кордоном, - до дипломатичного представництва чи консульської установи України за місцем постійного проживання особи.

Пунктом 7 цього Порядку передбачено, що встановлення належності до громадянства України стосується:

а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі:

осіб, які за станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України;

осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України;

б) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті «а» цього пункту;

в) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України.

Оформлення належності до громадянства України стосується осіб, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та дітей таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття.

Перевірка належності до громадянства України стосується осіб, які перебувають за кордоном і в яких відсутні документи, що підтверджують громадянство України, або якщо виникла необхідність перевірки факту перебування таких осіб у громадянстві України.

Відповідно до пункту 10 Порядку №215 для встановлення відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону належності до громадянства України особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (одним із них) або іншим її законним представником, подає:

а) заяву про встановлення належності до громадянства України;

б) копію свідоцтва про народження;

в) один з таких документів:

- довідку, що підтверджує факт постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;

- довідку, що підтверджує факт постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника, з якими особа в неповнолітньому віці постійно проживала, або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;

- документ, що підтверджує факт перебування особи в неповнолітньому віці на вихованні у державному дитячому закладі України за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року;

- копії паспортів батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника - громадян колишнього СРСР з відміткою про прописку, що підтверджує факт їх постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. У разі відсутності у батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про те, що за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року ця особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР і відповідно постійно проживала, проживала на території України (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

- судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;

- судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого законного представника, з яким особа в неповнолітньому віці постійно проживала на території України, або факту їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Якщо документи про встановлення належності до громадянства України подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року була неповнолітньою та проживала в Україні не з батьками (одним із них), а з іншим законним представником, подається також копія документа про встановлення опіки чи піклування.

У відзиві відповідачем зазначено, що згідно довідки виконавчого комітету Райпільської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області №647 від 08 серпня 1995 року ОСОБА_1 проживав разом з матір`ю ОСОБА_2 на території України, в період з 18 липня 1991 року по 08 серпня 1995 року.

Враховуючи той факт, що ОСОБА_1 станом на 24.08.1991 та на 13.11.1991 був неповнолітнім, з метою вирішення питання встановлення належності до громадянства України, йому необхідно надати, зокрема, судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання саме в неповнолітньому віці на території України за станом на 24.08.1991 або проживання за станом на 13.11.1991.

Позивачем для встановлення належності до громадянства України подано передбачені Порядком №215 документи. Також позивачем подано рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 04.10.2018 (справа №181/979/18), яким встановлено юридичний факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року особою без громадянства ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , уродженця села Ніноцмінда, Сагареджойського району, Грузія. Зазначене рішення набуло законної сили 04 листопада 2018 року.

При цьому зазначення в резолютивній частині рішення дати народження ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_3 , не викликає жодних сумнів у тому, що станом на 24 серпня 1991 року позивач проживав на території України в неповнолітньому віці.

Таким чином, юридичний факт постійного проживання ОСОБА_1 в неповнолітньому віці станом на 24 серпня 1991 року вже встановлено судом, а вимоги відповідача подати будь-яке інше судове рішення - є такими, що не відповідають вимогам законодавства.

Незазначення конкретного віку позивача в рішенні суду не є підставою для відмови у встановленні належності до громадянства України з цих підстав, оскільки з рішення суду є цілком зрозумілим, що станом на 24 серпня 1991 року позивач був неповнолітнім.

Стосовно тверджень представника позивача про те, що відповідачем в порушення Порядку №215 не прийнято відповідне рішення за результатами розгляду заяви, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 89 Порядку №215 територіальний підрозділ Державної міграційної служби України, до якого подано документи щодо встановлення або оформлення належності до громадянства України, перевіряє відповідність оформлення поданих документів вимогам законодавства України. Якщо під час перевірки буде встановлено, що подані заявником документи не оформлені відповідно до вимог законодавства України, територіальний підрозділ Державної міграційної служби України не пізніш як у двотижневий строк з дня надходження документів повертає їх заявникові для усунення недоліків. Якщо заявник у двомісячний строк з дня повернення йому документів не усуває недоліки та не подає документи повторно, керівник територіального підрозділу Державної міграційної служби України приймає рішення про припинення провадження за цією заявою. Подані заявником належно оформлені документи не пізніш як у двотижневий строк з дня їх надходження надсилаються до територіального органу Державної міграційної служби України.

Згідно з пунктом 90 цього Порядку №215 територіальний орган Державної міграційної служби України перевіряє відповідність оформлення документів щодо встановлення або оформлення належності до громадянства України вимогам законодавства України та підтвердження ними наявності фактів, з якими Закон пов`язує належність особи до громадянства України. Якщо під час перевірки буде встановлено, що подані заявником документи не оформлені відповідно до вимог законодавства України, зазначені документи повертаються до територіального підрозділу Державної міграційної служби України, до якого документи були подані заявником. Територіальний підрозділ Державної міграційної служби України не пізніш як у тижневий строк з дня повернення документів надсилає їх заявникові для усунення недоліків. Якщо заявник у двомісячний строк з дня повернення йому документів не усуває недоліки та не подає документи повторно, керівник територіального підрозділу Державної міграційної служби України приймає рішення про припинення провадження за цією заявою. Якщо документи оформлені належним чином і підтверджують наявність фактів, з якими Закон пов`язує належність особи до громадянства України, керівник територіального органу Державної міграційної служби України або його заступник приймає рішення про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України. Якщо під час перевірки буде встановлено, що подані заявником документи не підтверджують наявність фактів, з якими Закон пов`язує належність особи до громадянства України, керівник територіального органу Державної міграційної служби України або його заступник приймає вмотивоване рішення про відмову в задоволенні клопотання про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України. Рішення про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України або про відмову в задоволенні клопотання про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України не пізніш як у двотижневий строк з дня надходження документів надсилається до територіального підрозділу Державної міграційної служби України, до якого документи були подані заявником. Територіальний підрозділ Державної міграційної служби України, до якого документи були подані заявником, не пізніш як у тижневий строк з дня надходження відповідного рішення повідомляє про нього заявника у письмовій формі. У разі прийняття рішення про відмову в задоволенні клопотання про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України заявникові у письмовій формі повідомляються причини відмови.

Таким чином, суд робить висновок, що Порядком №215 встановлено чіткий порядок провадження за заявами про встановлення або оформлення належності до громадянства України.

З матеріалів справи та пояснень представників сторін встановлено, що відповідачем не було прийнято рішення за заявою позивача про оформлення належності до громадянства України

З огляду на викладене, суд визнає протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області щодо неприйняття рішення за заявою ОСОБА_1 про встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про громадянство України».

Однак, оскільки належного рішення за результатами розгляду заяви прийнято не було, суд зазначає про наявність порушення процедури розгляду заяви. Таким чином, належна перевірка поданих документів органом, до дискреційних повноважень якого віднесені спірні питання, не проведена.

Як наслідок, позовна вимога про зобов`язання встановити належність позивача до громадянства України є передчасною, оскільки рішення про відмову відповідачем не приймалось.

Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З метою ефективного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати розглянути заяву ОСОБА_1 про встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про громадянство України» та прийняти рішення, з урахуванням правової позиції викладеної судом у цьому рішенні.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд робить висновок, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню судом.

Щодо вимоги про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, то суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З аналізу викладених норм видно, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, а не його обов`язком.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський Суд з прав людини звертав увагу, що судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні (рішення у справі «Скордіно проти Італії» (Scordino v. Italy). Таким чином, виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом (рішення у справі «Сіка проти Словаччини» (Sika v. Slovaki), №2132/02, пп.24-27, від 13.06.2006, пп.18 рішення «Ліпісвіцька проти України» №11944/05 від 12.05.2011).

Крім того, у рішеннях Європейського Суду з прав людини у справах «Бурдов проти Росії» від 07.05.2002, «Ромашов проти України» від 27.07.2004, «Шаренок проти України» від 22.02.2004 зазначається, що право на судовий захист було б ілюзорним, якби правова система держави дозволяла щоб остаточне зобов`язувальне рішення залишалося бездієвим на шкоду одній із сторін; виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має вважатися невід`ємною частиною судового процесу.

Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), №29439/02, від 26.04.2005, та у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v. Ukraine), №1811/06, від 19.02.2009).

Аналіз зазначених вище рішень Європейського Суду з прав людини свідчить про те, що з метою забезпечення права особи на ефективний судовий захист в адміністративному судочинстві існує інститут судового контролю за виконанням судового рішення. Судовий контроль - це спеціальний вид провадження в адміністративному судочинстві, відмінний від позовного, що має спеціальну мету та полягає не у вирішенні нового публічно-правового спору, а у перевірці всіх обставин, що перешкоджають виконанню такої постанови суду та відновленню порушених прав особи-позивача.

Згідно із статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

При цьому суд звертає увагу, що відповідно до приписів частини другої статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Отже, рішення суду, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи. Це забезпечується, в першу чергу, через примусове виконання судових рішень відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Судовий контроль у формі зобов`язання подати звіт, також є формою забезпечення виконання судових рішень.

Суд наголошує, що завершальною стадією судового провадження з примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) є виконавче провадження (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

При цьому у разі відсутності добровільного виконання судових рішень, приписами Закону України «Про виконавче провадження» врегульований порядок дій та заходів, що спрямовані на примусове виконання таких рішень.

Судом не встановлено, що загальний порядок виконання судового рішення не дасть очікуваного результату, або що відповідач буде створювати перешкоди для його (рішення) виконання і позивачем не надано жодних доказів на спростування зазначеної обставини.

Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення у справі та зобов`язання відповідача подати суду звіт про виконання судового рішення у встановлений судом строк у цій справі.

Відповідно до частини 1 статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

На підставі частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати розподіляються пропорційно до задоволених вимог позивача.

Позивачем понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позову до суду в розмірі 992,40 грн, що документально підтверджується квитанцією №21 від 02.08.2022.

Отже, оскільки позовну заяву задоволено частково, сплачений судовий збір за подачу позову до суду в сумі 992,40 грн підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у розмірі пропорційному до задоволених позовних вимог у сумі 496,20 грн.

Керуючись статтями 2, 9, 77, 78, 90, 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області (вул. Вячеслава Липинського, 7, м. Дніпро, 49000, ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність посадових осіб Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області щодо неприйняття рішення за заявою ОСОБА_1 про встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про громадянство України».

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області розглянути заяву ОСОБА_1 про встановлення належності до громадянства України відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» та прийняти рішення, з урахуванням правової позиції викладеної судом у цьому рішенні.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 судові витрати з оплати судового збору у сумі 496 (чотириста дев`яносто шість) гривень 20 копійок.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.З. Голобутовський