Справа № 640/18944/20
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2022-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2022 року м. Київ № 640/18944/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Мазур А.С., розглянувши у порядку у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу:

за позовомгромадянина російської федерації ОСОБА_1
до Центрального міжрегіональне управління ДМС України у м. Києві та Київській області
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в якому просив суд: визнати протиправним і скасувати рішення Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства управління Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 13.07.2020 №03509 про відмову у надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину російської федерації ОСОБА_1 ; зобов`язати Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства управління Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву громадянина російської федерації ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.08.2020 відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд якої вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

В обґрунтування позовних вимог позивач, громадянин російської федерації, зазначив про протиправність оскаржуваного рішення відповідача, яким йому необґрунтовано відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну, оскільки відповідно до пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію» він має право на імміграцію з огляду на те, що більш як два роки перебуває у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_5 . Таким рішенням відповідач порушив гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини право позивача на повагу до його приватного і сімейного життя. Зауважив, що відповідно до рішень Європейського суду з прав людини у справі «Боррехаб проти Нідерландів» від 21.06.1988 та у справі «Каплан та інші проти Норвегії» від 24.07.2014 роз`єднання сім`ї без доведення таким заходом втручання досягнення запобігання правопорушень чи злочинам , для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, навіть за умови дотримання вимоги законодавства, не відповідає вимогам частини другої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Уважає, що прийняття рішення про відмову у наданні йому дозволу на імміграцію в Україні суперечить принципу пропорційності, передбаченому пунктом 8 частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у її задоволенні, стверджуючи про правомірність оскаржуваного рішення з огляду на наявність інформації, що надійшла від правоохоронних органів, про повідомлення позивачу про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною п`ятою статті 27, частиною четвертою статті 190, частиною третьою статті 358 Кримінального кодексу України, досудове розслідування яких не закінчене, що відповідно до пункту 2 частини першої статті 10 Закону України «Про Імміграцію» є підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію.

Ознайомившись із матеріалами справи, суд встановив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином РФ. На підставі посвідки про тимчасове проживання від 05.06.2019 № НОМЕР_1 строком дії до 03.06.2020, виданої органом 8101, він на законних підставах проживав в Україні. Підставою для отримання указаної посвідки слугувало укладення 25.04.2017 між позивачем та громадянкою України ОСОБА_5 шлюбу, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим 25.04.2017 Житомирським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області.

12.07.2019 позивач звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на імміграцію у зв`язку з тим, що понад два роки перебуває у шлюбі з громадянкою України. У заяві в графі «Чи притягувався до кримінальної відповідальності» поставив відповідну відмітку. У графі «У разі наявності непогашеної (не знято в установленому законом порядку) судимості вказати підстави притягнення до кримінальної відповідальності» інформація про непогашену судимість відсутня.

За наслідками розгляду указаної заяви та проведеної перевірки щодо позивача відповідач на підставі пункту 2 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію» прийняв рішення від 13.07.2020 №3509/139 про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

При цьому доцільно зауважити, що позивач у позовній заяві помилково зазначив номер рішення 3509, тоді як правильним є номер - 0003509/139.

Оцінюючи правомірність такого рішення, суд виходить із наступного.

Питання надання дозволу на імміграцію регулюється Законом України «Про імміграцію» та Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі - Порядок №1983).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про імміграцію»:

іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання;

дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Частиною 1 статті 4 Закону України «Про імміграцію» визначено, що дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

На підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 9 Закону України «Про імміграцію» заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Пунктом 10 Порядку №1983 встановлено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах.

На підставі частини п`ятої статті 9 Закону України «Про імміграцію» для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: три фотокартки; копія документа, що посвідчує особу; документ про місце проживання особи; відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Вимога пункту 5 не поширюється на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону (частина 6 статті 9 Закону України «Про імміграцію»).

Для осіб, зазначених у пункті 1 частини 3 статті 4 цього Закону, крім зазначених документів подаються копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з громадянином України (частина сьома статті 9 Закону України «Про імміграцію»).

Суд встановив, що позивач має право на отримання дозволу на імміграцію поза квотою імміграції у зв`язку з тим, що він понад два роки перебуває у шлюбі з громадянкою України, ним подано для цього необхідний пакет документів до уповноваженого органу.

Згідно з пунктом 12 Порядку №1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам.

Пунктом 14 Порядку №1983 визначено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби. МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Відповідно до пункту 16 Порядку №1983 у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію визначені частиною першою статті 10 Закону України «Про імміграцію». Так, дозвіл на імміграцію не надається:

1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;

2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;

3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я;

4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;

5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Як встановив суд, для з`ясування питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні позивачу дозволу на імміграцію відповідачем направлено запити до компетентних органів щодо нього.

20.02.2020 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області надійшов лист Слідчого управління Головного управління Національної поліції в Київській області від 18.02.2020 №24/22-2121/5, яким відповідача повідомлено про проведення Слідчим управлінням Головного управління Національної поліції в Київській області досудового розслідування у кримінальному провадженні №0002121 від 02.04.2018 за ознаками правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 190, частинами першою та другою статті 358 Кримінального кодексу України, та про постановлення слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва ухвали від 10.02.2020 про надання тимчасового доступу в рамках зазначеного кримінального провадження до речей і документів, які перебувають у володінні службових осіб Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Центрального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, яку в найкоротший термін просили надати можливість реалізувати.

Згідно з описом речей і документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді, від 20.02.2020, складеного слідчим Слідчого управління Головного управління Національної поліції в Київській області Н.Лабзенком, на виконання вищевказаної ухвали слідчого судді у відповідача вилучено, поміж іншого, оригінал заяви позивача про надання дозволу на імміграцію в Україну від 12.07.2019.

У подальшому у відповідь на лист Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від 10.07.2020 №8010.6.1-27370/8010.6.1-20 Слідче управління Головного управління Національної поліції в Київській області листом від 13.07.2020 №20591/1/8010-2повідомило, що 02.07.2020 в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні №0002121 від 02.04.2020 громадянину РФ ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною п`ятою статті 27, частиною четвертою статті 190, частиною третьою статті 358 Кримінального кодексу України, тобто про те, що він підозрюється у заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчиненому за попередньою змовою групою осіб в особливо великих розмірах, та в підробленні офіційного документа, який посвідчується приватним нотаріусом і який надає права, з метою використання його підроблювачем чи іншою особою, вчиненому за попередньою змовою групою осіб. Зазначено, що досудове розслідування в указаному кримінальному провадженні триває.

Ураховуючи таку інформацію уповноваженими посадовими особами відповідача складено висновок за результатами розгляду заяви громадянина російської федерації ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну, який 13.07.2020 в установленому порядку затверджений начальником Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській області. В указаному висновку з огляду на отриману від правоохоронного органу інформацію про повідомлення ОСОБА_1 підозру про вчинення кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено, та відповідно до пункту 2 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію» рекомендовано відмовити названому громадянинові у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Отож, відповідач у визначеному законодавством порядку здійснив перевірку щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні позивачу дозволу на імміграцію та обґрунтовано встановив підставу для відмову у наданні згаданого дозволу, передбачену пунктом 2 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію», у зв`язку з повідомленням йому про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено.

Ураховуючи викладене, приймаючи оскаржуване рішення від 13.07.2020 №3509/139, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України, а тому зазначене рішення є правомірним і скасуванню не підлягає.

Відповідач належним чином довів правомірність прийнятого ним рішення про відмову позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 цієї статті).

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог громадянина російської федерації ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя А.С. Мазур