Справа № 640/39848/21
Суддя: Мєзєнцев Євген Ігорович
Дата ухвалення: 2022-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів - Файдюка В.В., Собківа Я.М., при секретарі Войтковській Ю.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та апарату Верховної Ради України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 липня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до апарату Верховної Ради України про визнання бездіяльності протиправною та стягнення заборгованості по витратах на відрядження,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до апарату Верховної Ради України в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність апарату Верховної Ради України щодо відмови нарахувати та виплати ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки за період роботи з 02.09.2008 по 29.08.2019;

- зобов`язати апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки за період роботи з 02.09.2008 по 29.08.2019 в сумі 88 609 грн. 58 коп.

- зобов`язати апарат Верховної Ради України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні з 11.03.2010 по день фактичного розрахунку.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 липня 2022 року адміністративний позов задоволено частково, а саме визнано протиправною та скасовано відмову апарату Верховної Ради України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток за період роботи з 02.09.2008 по 29.08.2019, яка оформлена листом від 02.12.2021 №15/26-2021/ НОМЕР_1 ; зобов`язано апарат Верховної Ради України нарахувати та виплати ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток за період роботи з 02.09.2008 по 29.08.2019, обчислену відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, а саме виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільнені.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Позивачем було подано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого зазначено, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим в частині задоволених позовних вимог, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі подання народного депутата ОСОБА_2 та заяви ОСОБА_1 розпорядженням керівника апарату Верховної Ради України № 8220 від 12.09.2008 ОСОБА_1 зараховано з 02.09.2008 на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України «Про державну службу».

На підставі подання народного депутата ОСОБА_2 та заяви ОСОБА_1 розпорядженням керівника апарату Верховної Ради України №8705 від 02.10.2008 ОСОБА_1 переведено з 01.10.2008 на цю ж посаду без поширення дії Закону України «Про державну службу».

На підставі листа Міністра палива та енергетики України від 12.03.2010 ОСОБА_2 та заяви ОСОБА_1 . Розпорядженням керівника апарату Верховної Ради України №1032 від 17.03.2010 ОСОБА_1 звільнено з 11.03.2010 з посади помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 в порядку переведення для подальшої роботи в Міністерстві палива та енергетики України.

Відділу бухгалтерського обліку, фінансів, планування та контролю Управління справами апарату Верховної Ради України доручено провести виплату компенсації за 45,5 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки в межах фонду, встановленого народному депутату України ОСОБА_2 для оплати праці помічників-консультантів відповідно до статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України».

Відповідно до розрахункового листа ОСОБА_1 за березень 2010 року йому була виплачена заробітна плата, відомості щодо виплати грошової компенсації за 45,5 календарних днів невикористаної основної щорічної у вказаному розрахунковому листі відсутні.

На підставі подання народного депутата ОСОБА_2 та заяви ОСОБА_1 . Розпорядженням керівника апарату Верховної Ради України №8074 від 12.12.2014 ОСОБА_1 зараховано з 02.12.2014 на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України «Про державну службу» в порядку переведення з Міністерства енергетики та вугільної промисловості України.

На підставі подання народного депутата ОСОБА_2 та заяви ОСОБА_1 розпорядженням першого заступника керівника апарату Верховної Ради України №1548-к від 11.05.2016, ОСОБА_1 переведено з 11.05.2016 за його згодою на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 на час його депутатських повноважень без поширення дії Закону України «Про державну службу».

У ОСОБА_1 станом на 11.05.2016 було 12 невикористаних днів додаткової відпустки відповідно до статті 35 Закону України «Про державну службу».

Розпорядженням Першого заступника керівника апарату Верховної Ради України № 1305-к від 27.08.2019 помічників-консультантів народних депутатів України, у тому числі ОСОБА_1 , повноваження яких достроково припинено, звільнено з займаних посад 29.08.2019, доручено провести виплату компенсації за невикористані щорічні відпустки в межах наявної економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України відповідно до статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України», Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

На підставі подання народного депутата ОСОБА_2 та заяви ОСОБА_1 . Розпорядженням Першого заступника керівника апарату Верховної Ради України №1498-к від 02.09.2019 ОСОБА_1 зараховано з 03.09.2019 на посаду помічника-консультанта народного депутата України IX скликання ОСОБА_2 на час його депутатських повноважень (патронатна служба).

У той же час, судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою щодо надання довідок про розмір заробітної плати за 2009-2010, 2018-2019 роки (вх. від 04.11.2021 №341429/698678) та виплати компенсації за невикористану відпустку.

Матеріалами справи підтверджено, що вищевказану заяву позивача розглянуто відповідачем та повідомлено останнього, що всі виплати помічникам-консультантам здійснюється у межах загального фонду, який встановлюється народному депутату України для оплати праці помічників-консультантів, місячний фонд оплати праці помічників-консультантів народного депутата України шостого скликання ОСОБА_2 у 2010 році розподілений в повному обсязі.

Також у вказаному листі зазначено, що при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України восьмого скликання ОСОБА_2 29.08.2019 позивачу виплачена компенсація за 1,9 календарних дні щорічної основної невикористаної відпустки.

У той же час, згідно із довідкою Управління кадрів апарату Верховної Ради України №20-20/984 від 10.11.2021 за період робот з 02.12.2014 по 29.08.2019 не використано 105,5 календарних дні щорічної відпустки.

Вважаючи порушеним своє право на отримання грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткових відпусток, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Умови діяльності та особливості регулювання трудових відносин, оплата праці помічника-консультанта народного депутата України, визначені статтею 34 Закону України «Про статус народного депутата України» від 17.11.1992 №2790-XII (далі - Закон №2790-XII) та Положенням про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженим постановою Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року №379/95-ВР (далі - Положення).

Частиною 1 статті 34 Закону №2790-ХІІ передбачено, що народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.

Відповідно до частини 3 статті 34 Закону №2790-ХІІ помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Згідно із частиною 1 статті 21 Кодексу законів про правцю України (далі - КЗпП України) трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Пленум Верховного Суду України в постанові №9 від 06.11.1992 роз`яснив, що договір вважається укладеним, якщо видано наказ про призначення та фактично допущено працівника до роботи.

Таким чином, строковий трудовий договір - це угода, яка визначає взаємні права та обов`язки сторін, основна частина яких регулюється загальним законодавством про працю, інша частина спеціальним або колективним договором, угодою сторін. У трудовому договорі воля працівника відображається у формі його письмової заяви, а воля роботодавця у формі наказу чи розпорядження про зарахування такого працівника на посаду.

Згідно з частиною 7 статті 1.1 Положення помічники-консультанти народного депутата України, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до апарату Верховної Ради України.

Частина 8 статті 1.1 Положення визначає, що помічник-консультант народного депутата України у своїй роботі керується Конституцією України, законодавством України, а також цим Положенням.

Відповідно до частини 2 статті 1.1 Положення на помічників-консультантів народного депутата України, які прикріплені для кадрового та фінансового обслуговування до апарату Верховної Ради України, поширюється дія розділів III, VI та VII Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників апарату Верховної Ради України.

Згідно із статтями 3.1, 3.2 Положення персональний підбір кандидатур на посаду помічника-консультанта, організацію їх роботи та розподіл місячного фонду оплати праці здійснює особисто народний депутат України, який несе відповідальність щодо правомірності своїх рішень.

Помічник-консультант народного депутата України працює за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Народний депутат України самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, які встановлюються йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України.

Відповідно до статті 4.1 Положення розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України.

У межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, народний депутат України самостійно: визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах; здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів, що не може бути нижчим за встановлену законом мінімальну заробітну плату; надає помічникам-консультантам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

За правилами частини 1 та 3 статті 4.4 Положення помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено інше.

За наявності підстав помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надаються додаткові відпустки, передбачені статтею 4 Закону України «Про відпустки».

Щодо застосування до спірних правовідносин норм Кодексу законів про працю України та Закону України «Про відпустки», суд зазначає, що відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 07.05.2002 №8-рп/202 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої стаття 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) правове регулювання Конституцією України (254к/96-ВР) та спеціальними законами України статусу, зокрема Прем`єр-міністра України, членів Кабінету Міністрів України та інших посадових осіб (частина перша статті 9 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-XII) (3723-12) не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Отже, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у тих випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

За наведених обставин, до правовідносини у сфері проходження державної та патронатної служби, які стосуються виплати компенсації за невикористану відпустку помічнику-консультанту народного депутата України підлягають застосуванню відповідні норми Кодексу Законів про працю України та Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР (далі - Закон №504/96-ВР).

Державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи встановлені Законом №504/96-ВР.

Згідно із частиною 3 статті 2 Закону №504/96-ВР право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Відповідно до частин 1, 3, 4 статті 24 Закону №504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

У разі переведення працівника на роботу на інше підприємство грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток за його бажанням повинна бути перерахована на рахунок підприємства, на яке перейшов працівник.

За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Статтею 3 Закону №504/96-ВР передбачено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

У разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.

Отже, як слідує з системного аналізу вищенаведених положень чинного законодавства, підставою виплати помічнику-консультанту народного депутата України грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, є звільнення особи з вказаної посади.

При цьому, за бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією у разі якщо тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не є меншою 24 календарних днів.

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що у період з 02.09.2008 по 10.03.2010 позивач працював на посаді помічника-консультанта народного депутата України Бойка Ю.А. і кількість днів невикористаної щорічної основної відпустки останнього становила 45,5 календарних днів.

Суд вказує, що в матеріалах справи відсутні належні та достатні докази на підтвердження виплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за період з 02.09.2008 по 10.03.2010 у кількості 45,5 календарних днів, Натомість розрахунковий лист ОСОБА_1 за березень 2010 року підтверджує, що така компенсація позивачу виплачена відповідачем не була.

Разом з цим, в матеріалах справи відсутні належні та достатні докази на підтвердження подання позивачем заяви про перерахування грошової компенсації за не використані ним дні щорічних відпусток на рахунок установи, в яку він перейшов - Міністерство палива та енергетики України.

У той же час, матеріалами справи підтверджено, зокрема самостійно вказано відповідачем у відзиві на позовну заяву, що у період з 02.12.2014 по 11.05.2016 кількість днів невикористаної ОСОБА_1 додаткової відпустки відповідно до статті 35 Закону №2790-ХІІ становила 12 календарних днів.

Водночас, згідно із довідкою Управління кадрів апарату Верховної Ради України №20-20/984 від 10.11.2021 за період робот з 02.12.2014 по 29.08.2019 позивачем не використано 105,5 календарних днів щорічної відпустки.

Отже, загальна кількість днів не використаної щорічної основної відпустки позивача становить 105,5+45,5=151 календарний день.

Кількість днів невикористаної додаткової відпустки - 12.

Разом з цим, згідно з розрахунковим листом за серпень 2019 року позивачу виплачена компенсація за 1,9 календарних днів щорічної основної невикористаної відпустки.

Таким чином, кількість днів невикористаної позивачем щорічної основної відпустки за період з 02.09.2008 по 29.08.2019 становить: 151-1,9=149,1 календарних днів.

Підсумовуючи наведене загальна кількість невикористаних календарних днів щорічної основної та додаткової відпусток становить 149,1+12=161,1 календарних днів, а не 163 календарних днів, як про то вказує позивач у розрахунку грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачем безпідставно не проведено виплату грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток у загальній кількості 161,1 календарних днів на підставі заяви ОСОБА_1 (вх. від 04.11.2011 реєстраційний номер №341429/698678)).

Тобто, апаратом Верховної Ради України протиправно відмовлено у нарахуванні та виплаті позивачу відповідної грошової компенсації.

Суд вказує, що ОСОБА_1 просив визнати протиправною бездіяльність щодо відмови нарахувати та виплати йому грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток за період роботи з 02.09.2008 по 29.08.2019, однак в даному випадку відсутня бездіяльність відповідача, а наявні протиправні дії.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, а саме шляхом визнання протиправною відмови апарату Верховної Ради України щодо нарахування та виплати ОСОБА_3 грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток за період роботи з 02.09.2008 по 29.08.2019.

Разом з цим, суд при вирішенні спору по суті враховує, що позивачем надано розрахунок грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної та додаткової відпусток за період з 02.09.2008 по 29.08.2019, проте такий розрахунок не може бути взятий до уваги судом з огляду на наступне.

Так, здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

Оскільки розрахунок суми компенсації за невикористані позивачем 161,1 календарних днів основної щорічної та додаткової відпустки належить до повноважень апарату Верховної Ради України, належним способом захисту прав та інтересів позивача в межах спірних правовідносин є зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату такої компенсації, обчислену відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Додаткового суд вважає за необхідне наголосити, що як Закон №504/96-ВР, так і КЗпП України передбачає право працівника замінити грошовою компенсацією календарні дні щорічної та додаткової відпусток, у разі якщо тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не є меншою 24 календарних днів.

Тобто, виплата грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки не пов`язано тільки із настанням обставин безпосередньо звільнення працівника із займаної посади, а й може бути реалізована у разі коли працівник працює на займаній посаді.

Крім того, суд критично ставиться до твердження відповідача про те, що позивач не був працівником апарату Верховної ради, а перебував у трудових відносинах із народними депутатами України ОСОБА_2 , і всі виплати, які виникли з таких трудових правовідносин, здійснюються виключно з загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України, розмір якого встановлюється Верховною радою України з огляду на наступне.

Згідно з підпунктом 1 пункту 1 Положення про апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25.08.2011 №769 апарат Верховної Ради України є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України, її органів та народних депутатів України.

Підпунктами 1, 2 пункту 10 Положення про апарат Верховної Ради України визначено, що апарат Верховної Ради України забезпечує фінансування діяльності Верховної Ради України та її апарату відповідно до видатків, передбачених кошторисом витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України; здійснює в межах наявних коштів матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України.

Судом встановлено, що позивач був прийнятий на посаду, в подальшому звільнений шляхом переведення до іншого органу, а надалі повторно прийнятий на посаду помічника-консультанта народного депутата України розпорядженнями керівника апарату Верховної Ради України, відтак, у трудових відносинах ОСОБА_3 перебував виключно із апаратом Верховної Ради України, народні депутати України у контексті даних правовідносин не виступають суб`єктами працевлаштування позивача.

Отже, видатки з виплати грошової компенсації за невикористану щорічну основну та додаткову відпустки за заявою позивача має нести апарат Верховної Ради України у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.03.2019 у справі №757/9144/16-ц.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини у рішенні від 08.11.2005 у справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Відсутність коштів не може бути підставою для недотримання своїх зобов`язань. Відмова у проведенні відповідних виплат розцінюється Європейським Судом з прав людини як свавільна, така, що не ґрунтується на законі, та порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 10.03.2011 у справі "Сук проти України" заява №10972/05).

Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути залежною від бюджетних асигнувань та від наявності фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України.

Також не заслуговують на увагу доводи відповідача в частині не подання позивачем заяви про грошову компенсацію невикористаних днів відпусток раніше та порушення у зв`язку із цим строку звернення до суду, оскільки по-перше такий строк не є обмежений, а по-друге, жодним нормативно-правовим актом не встановлено строки подання працівником заяви про грошову компенсацію за невикористані ним календарні дні як щорічної основної так і додаткової відпусток.

Вирішуючи позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача виплатити ОСОБА_3 середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки за період роботи з 11.03.2010 по день фактичного розрахунку суд зазначає наступне.

У відповідності до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, суд звертає увагу на те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, суд зазначає, позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Однак, стягнення такого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є можливим за наявності двох умов, а саме - факту невиплати належних працівникові сум при звільненні та факту проведення з працівником остаточного розрахунку.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на час звернення позивача до суду з цим позовом, остаточного розрахунку із позивачем ще не було проведено, тобто відповідачем не було виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної та додаткової відпустки.

Отже, позовні вимоги в частині стягнення з апарату Верховної Ради України на користь позивача середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, за відсутності факту проведення із позивачем остаточного фактичного розрахунку, є передчасними, а тому задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційних скарг зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та апарату Верховної Ради України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 липня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Є.І.Мєзєнцев

cуддя В.В.Файдюк

суддя Я.М.Собків