Справа № 520/6526/22
Суддя: Котеньов О.Г.
Дата ухвалення: 2022-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

13 жовтня 2022 року справа № 520/6526/22

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Олексія Котеньова, розглянувши за правилами спрощеного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Харківського обласного центру зайнятості (вул.Б.Потьомкіна, буд. 1-а,Харків,61068, ) про визнання протиправним наказу та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Харківського обласного центру зайнятості, в якому просить суд:

- визнати протиправним наказ Харківського обласного центру зайнятості №347 від 13.07.2022 (із змінами згідно наказу №442 від 09.08.2022) "Про відмову у наданні допомоги по частковому безробіттю ОСОБА_1 ";

- зобов`язати Харківський обласний центр зайнятості видати новий наказ на підставі заяви ОСОБА_1 від 08.07.2022 про виділення коштів для виплати допомоги по частковому безробіттю у чіткій відповідності до законодавства та з урахуванням висновків суду у цій справі.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 15.08.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження у справі без виклику сторін.

В обґрунтування позову вказано, що позивачем до Харківського міського центру зайнятості засобами електронного зв`язку надіслана заява про виділення коштів для виплати йому допомоги по частковому безробіттю відповідно до частини першої статті 47 Закону України Про зайнятість населення, починаючи з 01 березня 2022 року. Як вважає позивач, відповідачем протиправно відмовлено йому наданні такої допомоги з посиланням на приписи п.23 Порядку, який передбачає, що допомога надається не більш як 180 календарних днів сумарно протягом 36 місяців з дня зупинення (скорочення) виробництва продукції (виконання робіт, надання послуг). Позивач вважає, що Порядок набув чинності 24.06.22, відповідно і ця норма почала діяти саме 24.06.22. Враховуючи, що згідно частини першої статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, вказана норма не може охоплювати періоди до моменту набуття чинності Порядком (тобто до 24.06.22). Оскільки він отримував допомогу у 2020 році, тобто до набуття чинності Порядком, вказана норма не може охоплювати цей період.

У відзиві на позов відповідач вказав, що оскільки ФОП ОСОБА_1 отримав допомогу по частковому безробіттю більше як 180 календарних днів протягом 36 місяців з дня зупинення (скорочення) своєї діяльності щодо надання послуг, а саме з 17.03.2020 по 30.04.2021, то він не мас права на її отримання, а тому Харківським обласним центром зайнятості правомірно прийнято рішення про відмову у наданні допомоги по частковому безробіттю ФОП ОСОБА_1 .

Інші заяви по суті справи до суду не надходили.

Відповідно до ст.258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Суд розглядає справу у порядку письмового провадження без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу на підставі п.10 ч.1 ст.4, ч.4 ст.229 КАС України.

Дослідивши доводи позову та відзиву, зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що 08.07.2022 ОСОБА_1 до Харківського міського центру зайнятості засобами електронного зв`язку надіслав заяву про виділення коштів для виплати допомоги по частковому безробіттю відповідно до частини першої статті 47 Закону України Про зайнятість населення, починаючи з 01 березня 2022 року.

13.07.2022 Харківським обласним центром зайнятості видано наказ №347 від 13.07.2022 про відмову в наданні допомоги по частковому безробіттю, про що позивача повідомлено листом №ХМЦЗ-03-2397 від 14.07.2022. Підставою для відмови стало те, що основний КВЕД ФОП, який є застрахованою особою, не відноситься до сфери матеріального виробництва, згідно ст. 261 Господарського кодексу України.

У порядку адміністративного оскарження 15.07.2022 позивачем подано скаргу на цей наказ до Державного центру зайнятості.

Відповідачем прийнято наказ №442 від 09.08.2022 "Про внесення змін до наказу №347 від 13.07.2022, в якому підставою для відмови вказано те, що допомога перевищує 180 календарних днів сумарно протягом 36 місяців з дня зупинення (скорочення) виробництва продукції (виконання робіт, надання послуг) з посиланням на п. 23 Порядку та статтю 47 Закону України «Про зайнятість населення».

11.08.2022 позивач надіслав до Державного центру зайнятості доповнення до скарги від 15.07.2022, в якому звернув увагу на протиправність внесення змін до наказу, а також на протиправність нового обґрунтування відмови в наданні допомоги.

12.08.2022 Державний центр зайнятості листом №33/1022/3093-22 повідомив позивача про результат розгляду скарги, а саме відповідачу рекомендується переглянути оскаржуваний наказ, зазначив, що за умови виконання всіх критеріїв для надання допомоги по частковому безробіттю, визначених Порядком, фізична особа-підприємець, яка надає освітні послуги, матиме право на отримання такої допомоги. Висновків щодо наказу №442 від 09.08.2022 цей лист не містить.

12.08.2022 позивачем до відповідача засобами електронного зв`язку надіслано запит, в якому він просив надати копію наказу за наслідками перегляду рішення про відмову на підставі листа Державного центру зайнятості.

У відповідь на запит відповідач надав відповідь, до якої додав копію наказу №442 від 09.08.2022 "Про внесення змін до наказу №347 від 13.07.2022".

Вважаючи оскаржуваний наказ з внесеними до нього змінами протиправним, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Зі змісту заяв по суті справи, наданих позивачем та відповідачем, судом встановлено, що між сторонами відсутній спір щодо фактичних обставин справи. Причиною виникнення спору є різне тлумачення сторонами положень ст.47 Закону України "Про зайнятість населення" та пункту 23 Порядку надання допомоги по частковому безробіттю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 червня 2022 року № 702, в частині дії вказаних норм в часі та застосування до позивача термінів та строків, визначених вказаними нормами права.

Зокрема, не є спірними обставини щодо того, що наказом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 від 17.03.2020 № 170320 скорочено діяльність фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 через проведення заходів щодо запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби COVID-19, передбачених карантином, встановленим Кабінетом Міністрів України з 17.03.2020.

На підставі наказу Харківського обласного центру зайнятості від 30.06.2020 № 1065 «Про надання допомоги по частковому безробіттю відповідно до ст. 47 Закону України «Про зайнятість населення» з березня 2020 року по квітень 2021 року ОСОБА_1 перераховані кошти як допомога по частковому безробіттю відповідно до ст. 47-1 Закону № 5067 - VI в сумі 19802,82 грн.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд застосовує такі норми права.

Правові, економічні та організаційні засади реалізації державної політики у сфері зайнятості населення, гарантії держави щодо захисту прав громадян на працю та реалізації їхніх прав на соціальний захист від безробіття визначає Закон України «Про зайнятість населення» (далі - Закон № 5067 - VI).

Питання надання допомоги по частковому безробіттю врегульовано статтею 47 Закону України «Про зайнятість населення».

07.05.2022 набула чинності нова редакція статті 47 Закону України «Про зайнятість населення», зміни до якого були внесені Законом України від 21.04.2022 № 2220-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо функціонування сфер зайнятості та загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття під час дії воєнного стану» (Закон № 2220-ІХ). Статтю 47-1 Закону № 5067 - VI виключено на підставі Закону № 2220-ІХ від 21.04.2022.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.47 Закону № 5067 - VI допомога по частковому безробіттю - це вид державної підтримки застрахованих осіб (працівників та фізичних осіб - підприємців) у разі втрати ними частини заробітної плати (доходу) у зв`язку із зупиненням (скороченням) виробництва продукції (виконання робіт, надання послуг) з причин економічного, технологічного характеру, виникнення надзвичайної ситуації, введення надзвичайного або воєнного стану, встановлення карантину.

Допомога по частковому безробіттю надається територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за зверненням роботодавця або фізичної особи - підприємця, який є застрахованою особою, для її виплати працівникам або фізичній особі - підприємцю, який є застрахованою особою.

Право на допомогу по частковому безробіттю мають застраховані особи, зазначені у частині першій цієї статті, за яких (які) протягом останніх шести місяців, що передують місяцю, в якому почалося зупинення (скорочення) виробництва продукції (виконання робіт, надання послуг), сплачено (сплатили) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. У разі якщо протягом останніх шести місяців до звернення про надання допомоги по частковому безробіттю законодавством надано право окремим роботодавцям або фізичним особам - підприємцям не сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, застосовуються попередні 180 календарних днів до такого періоду (ч.4 ст.47).

Частина 6 цієї статті визначає, що порядок, строки, розмір та критерії надання допомоги по частковому безробіттю, порядок повернення коштів такої допомоги до Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття визначаються Кабінетом Міністрів України.

Механізм виплати застрахованим особам допомоги по частковому безробіттю визначає Порядок надання допомоги по частковому безробіттю, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21.06.2022 № 702 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 2 Порядку допомога по частковому безробіттю (далі - допомога) - вид державної підтримки застрахованих осіб (працівників та фізичних осіб - підприємців) у разі втрати ними частини заробітної плати (доходу) у зв`язку із зупиненням (скороченням) виробництва продукції (виконання робіт, надання послуг) з причин економічного, технологічного характеру, виникнення надзвичайної ситуації, введення надзвичайного або воєнного стану, встановлення карантину.

Критерієм для надання допомоги по частковому безробіттю відповідно до пункту 6 Порядку, зокрема є рівень скорочення тривалості робочого часу та доходу фізичної особи - підприємця, яка є застрахованою особою, становить 30 і більше відсотків на місяць.

Крім цього, умови за якими не надається допомога по частковому безробіттю визначено пунктом 7 Порядку.

За отриманням допомоги по частковому безробіттю фізична особа - підприємець, яка є застрахованою особою, може звернутися протягом 90 календарних днів з дня зупинення (скорочення) виробництва продукції (виконання робіт, надання послуг) (пункт 12 Порядку).

Відповідно до п.23 Порядку виплата працівникам допомоги по частковому безробіттю здійснюється роботодавцем, а фізичній особі - підприємцю, яка є застрахованою особою, - центром зайнятості з першого дня скорочення тривалості їх робочого часу в межах строку зупинення (скорочення) виробництва продукції (виконання робіт, надання послуг), але не більш як 180 календарних днів сумарно протягом 36 місяців з дня зупинення (скорочення) виробництва продукції (виконання робіт, надання послуг).

До 07.05.2022 діяла редакція ст. 47 Закону № 5067 - VI, яка передбачала, що підприємство не може звернутися за наступним одержанням з Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття коштів для виплати працівникам допомоги по частковому безробіттю раніше, ніж через рік після закінчення строку виплати допомоги по частковому безробіттю.

Позивач не заперечує факту того, що ним отримувалась допомога у 2020-2021 роках внаслідок пандемії, утім, вважає, що норма п.23 Порядку не застосовується до нього під час звернення до відповідача у 2022 році внаслідок незворотності дії закону у часі.

Для визначення дії нормативно-правового акта у часі та, відповідно, для з`ясування того, чи поширюється його юридична сила на конкретні правовідносини, необхідно встановити: 1) момент набуття чинності нормативно-правового акта; 2) наявність або відсутність у новоприйнятому нормативно-правовому акті порядку та строків набрання ним чинності в цілому та/або окремих його положень, а також особливості застосування нормативно-правового акта у певний період часу; 3) момент виникнення та закінчення правовідносин, на регулювання яких спрямована дія акта; 4) чи був чинним на момент виникнення та закінчення правовідносин нормативно-правовий акт; 5) чи містить нормативно-правовий акт положення, які скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

Як вже встановлено судом, звернення позивача до відповідача відбулось під час дії Закону у редакції від 07.05.2022 та Порядку від 21.06.2022, тобто, на момент виникнення спірних правовідносин діяли оновлені правила надання допомоги по частковому безробіттю.

Загальні принципи дії закону у часі, визначені ст. 58 Конституції України, в цілому роз`яснено у рішеннях Конституційного Суду України.

Разом з тим, ст. 58 Конституції України не вирішує питання про дію нормативно-правового акта у часі у тому випадку, якщо правовідносини розпочалися до набрання чинності акта, а закінчилися під час дії (набрання чинності) новоприйнятим нормативно-правовим актом, який по-іншому регулює такі правовідносини, а також, якщо правовідносини виникли під час дії нормативно-правового акта, але закінчилися після того, як відповідний акт втратив чинність.

Похідною є також проблема застосування нормативно-правового акта для регулювання правовідносин, що виникли у зв`язку з реалізацією особою свого права, а саме, застосуванню підлягає акт, який був чинним на момент: виникнення права в особи; звернення особи до компетентних органів для реалізації такого права; прийняття рішення суб`єкта владних повноважень, спрямованого на задоволення або відмову в реалізації права особи.

Питання про спосіб застосування конституційного принципу незворотності дії закону у часі вирішується у процесі правозастосовної діяльності судами.

Зокрема, Верховним Судом у справі № 523/4930/15-а сформульовано правовий висновок про те, що реалізація права особи має здійснюватися за нормами, чинними на момент вираження волевиявлення такої особи у формі конкретних дій (звернення до суб`єкта владних повноважень).

У справі №727/8049/17 Верховний Суд зробив висновок про те, що визначене у нормативно-правовому акті право, якщо особою не було здійснено конкретних дій щодо його реалізації під час чинності такого нормативно-правового акта, не може бути збережене у майбутньому після того, як відповідний акт втратив свою чинність, а новим нормативно-правовим актом таке право не передбачено або встановлено у іншому обсягу.

Крім того, це означає, що особа може скористатися правом та механізмом реалізації відповідного права лише за законом, чинним на момент прояву реального бажання скористатися відповідним правом та механізмом. При цьому, реальність бажань означає те, що особа звернулася до відповідно суб`єкта владних повноважень у встановлений спосіб та із заявою встановленої форми із наданням всіх необхідних документів (виконанням всіх вимог законодавства, що регулює порядок реалізації відповідного права). Ще однією вимогою застосування такого підходу ретроспективного способу реалізації права є те, що у певний момент часу суб`єкт владних повноважень був наділений відповідними повноваженнями та об`єктивними можливостями забезпечити реалізацію такого права.

Суд зазначає, що для встановлення справедливого балансу інтересів у суспільстві держава змушена змінювати механізми законодавчого регулювання, в тому числі конституційного права на соціальний захист, з причин неможливості їх фінансового забезпечення. Такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Так, згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави, тобто кожна людина як член суспільства має право на соціальне забезпечення, здійснення необхідних для підтримання її гідності, вільного розвитку її особи прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва, проте відповідно до структури і ресурсів кожної держави.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював свою позицію стосовно питання зміни обсягів та розмірів різних соціальних виплат, пенсій тощо.

Так, у рішенні від 8 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 (пункт 5) Конституційний Суд України вказав, що види і розміри соціальних послуг встановлюються державою з урахуванням її фінансових можливостей. Конституційний Суд України, вирішуючи це питання, врахував положення актів міжнародного права.

Конституційний Суд України в рішенні від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 визначив, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості. У даному рішенні Конституційний Суд спирається на Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, який встановлює загальний обов`язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2).

У рішенні Конституційного Суду України від 22 травня 2018 року № 5-р/2018 зазначено, що звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини є їх обмеженням. Верховна Рада України повноважна ухвалювати закони, що встановлюють обмеження, відповідно до таких критеріїв: «обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права».

Таким чином, одним з основних принципів, який застосовується державою для реалізації конституційного права на соціальний захист, є принцип збалансованості та пропорційності між фінансовими можливостями держави, які визначаються, у першу чергу, внутрішнім законодавством держави, що враховує, зокрема, зовнішньо та внутрішньо економічні і політичні чинники.

У контексті вищевикладеного суд приходить до висновку про те, що законодавцем під час дії воєнного стану в Україні внесено зміни до нормативно-правових актів, які визначають періодичність виплати допомоги по частковому безробіттю, з урахуванням фінансових можливостей держави. Такі нормативно-правові акти нечинними чи неконституційними не визнавались.

У той же час питання щодо призначення допомоги позивачу має розглядатись за тими нормативно-правовими актами, що чинні на момент його звернення (реалізації волевиявлення скористатись соціальним правом).

При цьому правовідносини щодо виплати позивачу допомоги з березня 2020 року реалізовані за чинним на той момент законом та вважаються закінченими, утім, враховуються як юридичний факт при призначенні нової допомоги з урахуванням вимог законодавства, чинного на момент звернення 11.07.2022.

Відтак, у межах спірних правовідносин відповідачем правомірно відмовлено позивачу у призначенні такої допомоги з посиланням на п.23 Порядку.

Щодо інщих аргументів позову, суд зазначає, що внесення змін до оскаржуваного наказу відповідачем з урахуванням роз`яснень Мінекономіки, отриманих ним листом від 04.08.2022 № 4802-09/55510-03, не може вважатись підставою для задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідача призначити допомогу позивачу, адже по суті це на зміст висновків суду не впливає.

У той же час суд не надає оцінку підставам непризначення допомоги позивачу, зазначеним у наказі до внесення змін у нього, адже таке обґрунтування відмови самостійно усунуто відповідачем, його протиправність не заперечується, на момент звернення до суду спірний наказ такого обґрунтування не містить.

Однак, як вже зазначалось судом, такі обставини також не можуть слугувати підставою для задоволення позову.

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.

За приписами ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст.4-10, 19, 77, 139, 241-246, 250, 255, 262, 236 293, 295, 297, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Харківського обласного центру зайнятості (вул.Б.Потьомкіна, буд. 1-а,Харків,61068, ) про визнання протиправним наказу та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення у повному обсязі виготовлено 13 жовтня 2022 року.

Суддя Олексій Котеньов