Справа № 640/15583/22
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2022-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2022 року м. Київ № 640/15583/22

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шулежка В.П., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування повідомлення,

В С Т А Н О В И В :

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - відповідач), в якому просить :

- визнати протиправним та скасувати повідомлення № 69762034/1 від 05.09.2022 заступника начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Заєць Тетяни Ігорівни про повернення виконавчого листа № 640/9027/20 від 27.05.2022 стягувачу без прийняття до виконання ;

-зобов`язати відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрити виконавче провадження за виконавчим листом № 640/9027/20 від 27.05.2022.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що відповідач перешкоджає виконанню рішення суду та протиправно виніс повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання через неподачу ордеру та копії витягу з договору, засвідченого підписами сторін.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.09.2022 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання.

Відповідачем подано відзив та, на виконання вимог ухвали суду, копії матеріалів виконавчого провадження.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити повністю. Вважає, що в даному випадку існує колізія норм Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень" від 02.04.2012 № 512/5. У той час вищу юридичну силу має Закон по відношенню до Інструкції, в якому передбачено, що повноваження адвоката як представника посвідчуються ордером, дорученням органу чи установи, що уповноважені законом на надання безоплатної правової допомоги, або договором про надання правової допомоги.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позову та пояснив, що позивачем в порушення норм Інструкції з організації примусового виконання рішень" від 02.04.2012 № 512/5 до заяви про відкриття виконавчого провадження не додано ордеру та копії витягу з договору, засвідченого підписами сторін договору.

На підставі ч.3 ст. 194 КАС України суд дійшов висновку про доцільність розгляду справи в порядку письмового провадження на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 лютого 2021 року у справі № 640/9027/20 зобов`язано Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

На виконання вказаного рішення судом видано виконавчий лист від 27.05.2022.

Як вбачається з матеріалів справи, представником стягувача адвокатом Цикалевичем Володимиром Миколайовичем подано до відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України заяву про відкриття виконавчого провадження до якої долучено оригінал виконавчого листа від 27.05.2022 у справі № 640/9027/20 про зобов`язання Апарата Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку та копію договору про надання правової допомоги, засвідчену відповідно до Вимог до оформлення документів ДСТУ 4163:2020.

Відділом примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України повідомленням від 05.09.2022 повернуто виконавчий документ стягувачу без прийняття його до виконання у зв`язку з тим, що повноваження представника не підтверджені у відповідності до ст. 16 Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції , оскільки до заяви не додано копії витягу з договору засвідченого підписами сторін договору.

Вважаючи оскаржуване повідомлення протиправним, позивач звернувся з вказаним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, складовою права на справедливий суд.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі - Закон).

Відповідно до статті 1 Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів № 13 (2010) «Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень», в державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх «ex-officio».

Відповідно до п.1 .ч .1 ст. 3 Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Частина перша статті 5 зазначеного Закону передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Статтею 4 Закону закріплено вимоги до виконавчих документів, зокрема в частині четвертій вказано, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо:

1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання);

2) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання;

3) боржника визнано банкрутом;

4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника;

5) юридичну особу - боржника припинено;

6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону;

7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень;

8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим;

9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем;

10) виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю;

11) Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про початок процедури тимчасової адміністрації або ліквідації банку;

12) відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню, незалежно від дати укладення такої угоди.

У разі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим цією статтею, стягувач має право звернутися до суду чи іншого органу (посадової особи), що видав виконавчий документ, щодо приведення його у відповідність із зазначеними вимогами.

При поверненні стягувачу виконавчого документа без прийняття до виконання стягувачу повертається сплачений ним авансовий внесок.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема на підставі виконавчих листів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Згідно зі статтями 14, 15 Закону України "Про виконавче провадження" учасниками виконавчого провадження є виконавець, сторони, представники сторін, тощо. Сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Згідно ч.1 ст. 16 Закону сторони можуть реалізувати свої права і обов`язки у виконавчому провадженні самостійно або через представників. Особиста участь фізичної особи у виконавчому провадженні не позбавляє її права мати представника, крім випадку, коли боржник згідно з рішенням зобов`язаний вчинити певні дії особисто.

Абзацом 2 частини четвертої вказаної статті визначено, що повноваження адвоката як представника посвідчуються ордером, дорученням органу чи установи, що уповноважені законом на надання безоплатної правової допомоги, або договором про надання правової допомоги. До ордера обов`язково додається витяг з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих дій як представника сторони виконавчого провадження. Витяг засвідчується підписами сторін договору.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем подано до відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України заяву від 19.08.2022 про відкриття виконавчого провадження з додатками, а саме: оригіналом виконавчого листа від 27.05.2022 у справі № 640/9027/20 та копією договору про надання правової допомоги, засвідченої відповідно до Вимог до оформлювання документів ДСТУ 4163:2020.

Водночас, у судовому засіданні представник позивача зазначив, що звертався з такою заявою 3 рази, подаючи при цьому різні документи на підтвердження своїх повноважень, проте виконавчий лист було повернуто відповідачем без прийняття до виконання.

Матеріалами справи не підтверджено дане твердження представника позивача. Також в обґрунтуванні позовної заяви дані підстави не зазначені, а тому суд не бере його до уваги.

Згідно з повідомленням про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 05.09.2022 відповідач дійшов висновку, що виконавчий документ пред`явлено на виконання до відділу особою, повноваження якої не підтверджено належним чином, у зв`язку з чим, керуючись пунктом 6 частини 4 статті 4 Закону України "Про виконавче провадження", виконавчий документ повернуто стягувачу.

Відповідно до частини 4 статті 4 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо: 1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання); 2) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання; 3) боржника визнано банкрутом; 4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 5) юридичну особу - боржника припинено; 6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; 7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень; 8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим; 9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем; 10) виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю; 11) Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про початок процедури тимчасової адміністрації або ліквідації банку.

Аргументуючи повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 05.09.2022 відповідач посилався на те, що всупереч положенням статті 16 Закону України "Про виконавче провадження" та пункту 10 розділу II Інструкції, адвокат Цикалевич В.М. не надав документів, що підтверджують його повноваження як представника Ємельянової Н.А., а саме відсутній ордер та витяг з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих дій як представника сторони виконавчого провадження.

Водночас положеннями Закону України "Про виконавче провадження" не передбачено такої підстави для повернення виконавчого документа стягувачу як надання договору про надання правової допомоги на підтвердження повноважень представляти інтереси стягувача, а не ордера адвоката з витягом із договору про надання правової допомоги.

Суд погоджується з позивачем, що конструкція абзацу 2 частини 4 статті 16 Закону передбачає подання альтернативних документів - ордеру, доручення або договору про надання правової допомоги.

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження № 69762034 позивачем подано копію договору про правову допомогу № 24-03/21-4 від 24.03.2021, з відміткою «Згідно з оригіналом, підписом адвоката Володимира Цикалевича та датою - 19.08.2022»

Даним Договором передбачено повноваження адвоката, серед яких : бути представником Клієнта ( ОСОБА_1 ) в усіх органах влади та управління, інших установах та організаціях, незалежно від підпорядкування, форм власності та галузевої належності, в тому числі в органах державної виконавчої служби та приватних виконавців, органах внутрішніх справ, прокуратури, державної фіскальної служби, нотаріату, в судах загальної юрисдикції (цивільне судочинство), господарських та адміністративних судах всіх інстанцій.

Також представник має право посвідчувати копії документів, надавати та одержувати необхідні довідки та документи, в тому числі рішення суду, виконавчий лист, наказ господарського суду, подавати від імені Клієнта різного роду документи, заяви, клопотання, скарги, позовні заяви, апеляційні та касаційні скарги.

В даному випадку у представника позивача був відсутній обов`язок подачі витягу з договору, оскільки ним подано безпосередньо належним чином завірену копію договору про надання правової допомоги на підтвердження повноважень, а не ордер, до якого додається витяг з договору.

Отже, подана копія договору про надання правової допомоги від 24.03.2021, засвідчена відповідно до ДСТУ 4163:2020 відповідає вимогам абзацу 2 частини 4 статті 16 Закону та засвідчує наявність повноважень представника на пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання (стягнення) від імені стягувача - Ємельянової Н.А.

Суд приходить до висновку, що повернення державним виконавцем виконавчого документу без прийняття до виконання здійснено не на підставі, не в межах та не у спосіб, визначених Законом.

Щодо вимоги зобов`язати відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрити виконавче провадження за виконавчим листом № 640/9027/20 від 27.05.2022, суд зазначає наступне.

За статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У повідомленні відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 05.09.2022 про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання не зазначено інших підстав для повернення, а зазначені підстави повернення визнано неправомірними, тому відсутні підстави для повернення виконавчого документа стягувачу.

Оцінюючи вимогу про зобов`язання відповідача прийняти до виконання виконавчий лист, суд виходить з того, що виконавче провадження розпочинається з його відкриття.

Як окрема стадія виконавчого провадження законом не передбачено вирішення питання про прийняття виконавчого документа до виконання.

Отже, прийняття виконавчого документа та відкриття виконавчого провадження відбувається на єдиній стадії такого провадження.

Тому в даному випадку з метою поновлення порушеного права заявника, суд вважає за можливе зобов`язати державного виконавця відкрити виконавче провадження, не втручаючись при цьому у хід виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа.

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведена правомірність та обґрунтованість прийнятої ним оскаржуваної постанови.

Натомість, позивачем надано достатньо доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги.

За таких обставин, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, системно проаналізувавши норми законодавства, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення.

Беручи до уваги положення частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, на користь позивача підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача всі здійсненні ним судові витрати.

Керуючись ст.ст. 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 287 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати повідомлення № 69762034/1 від 05.09.2022 відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про повернення виконавчого листа № 640/9027/20 від 27.05.2022 стягувачу без прийняття до виконання.

Зобов`язати відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вирішити процесуальне питання про відкриття відповідного виконавчого провадження за виконавчим листом № 640/9027/20 від 27.05.2022.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені витрати зі сплати судового збору у розмірі 992,40 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 272 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції в порядку, визначеному ч. 6 ст.287, 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.П.Шулежко