Справа № 380/1427/22
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2022-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/1427/22 пров. № А/857/12400/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Іщук Л. П.,

суддів Судової-Хомюк Н. М., Шинкар Т. І.,

за участю секретаря судового засідання Хабазні Ю. Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2022 року про закриття провадження (ухвала постановлена судом у складі головуючого судді Сподарик Н. І. о 10:35 год у м. Львові) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

18.01.2022 ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державного бюро розслідувань, в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача в особі Управління внутрішнього контролю Державного бюро розслідувань, яка полягає у відмові в проведенні службового розслідування щодо старшого слідчого четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м. Вінниці) ТУ ДБР, розташованого у місті Хмельницькому, ОСОБА_2 за його скаргою від 23.10.2021 про вчинення дисциплінарного проступку та притягнення до дисциплінарної відповідальності і заявою від 24.11.2021 про проведення службового розслідування за фактом вчинення дисциплінарного проступку та зобов`язати Державне бюро розслідувань в особі Управління внутрішнього контролю Державного бюро розслідувань провести службове розслідування щодо наявності у рішеннях, діях та бездіяльності старшого слідчого четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м. Вінниці) ТУ ДБР, розташованого у місті Хмельницькому, ОСОБА_2 дисциплінарного проступку та наявності підстав для притягнення його до дисциплінарної відповідальності.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що слідчим Ковалем І. А. допущено умисні та грубі порушення вимог закону та прав і законних інтересів позивача як потерпілого у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000229 від 26.06.2017, незважаючи на що, відповідачем не вжито жодних заходів, спрямованих на перевірку наведених фактів.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 11.08.2022 закрито провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, у якій, з покликанням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі, оскільки за своїм характером цей спір є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, так як предметом позову є протиправна бездіяльність Управління внутрішнього контролю Державного бюро розслідувань щодо безпідставного непроведення службового розслідування щодо слідчого Коваля І. А. та вирішення питання про притягнення його до дисциплінарної відповідальності, а підставами позову є дані, які вказують на безпідставне невиконання Управлінням внутрішнього контролю Державного бюро розслідувань передбаченого Законом України «Про Державне бюро розслідувань» обов`язку із здійснення службового розслідування за фактами невиконання чи неналежного виконання слідчим ОСОБА_2 покладених на нього законом службових обов`язків. Відтак, як стверджує скаржник, стороною спірних правовідносин є не слідчий та прокурор як учасники кримінально-процесуальних правовідносин, а Управління внутрішнього контролю Державного бюро розслідувань як суб`єкт владних повноважень, що здійснює публічно-владні управлінські функції. Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не врахував висновок щодо застосування норми права стосовно визначення адміністративної юрисдикції у подібних правовідносинах, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 813/3116/16. Наголошує, що спірні правовідносини у даному спорі є за своїм характером адміністративними, оскільки їх предметом є протиправна бездіяльність Управління внутрішнього контролю Державного бюро розслідувань як суб`єкта владних повноважень (яке не є учасником кримінальних процесуальних відносин) щодо нездійснення службового розслідування (що взагалі не є предметом кримінального процесуального врегулювання), а підставою позову є дані, що вказують на невиконання відповідачем своїх адміністративних обов`язків щодо здійснення службового розслідування, що покладені на нього вимогами статей 24, 25 Закону України «Про державне бюро розслідувань».

В судове засідання позивач не прибув, клопотання про відкладення розгляду справи не подавав, належним чином повідомлений про дату, час та місце апеляційного розгляду, а тому відповідно до статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності позивача.

Представник відповідача, який брав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, заперечив апеляційну скаргу з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу та додаткових поясненнях до відзиву, просив залишити судове рішення без змін.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд враховує наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, 31.01.2020 слідчим Першого слідчого відділу (відділ з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому Ковалем І. А., за результатами розгляду матеріалів досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000229 від 26.06.2017, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 358 КК України, винесено постанову про закриття кримінального провадження.

Не погодившись з вказаною постановою, ОСОБА_1 звернувся до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області зі скаргою в порядку статті 303 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31.05.2021 у справі №686/5849/20 скаргу ОСОБА_1 задоволено, постанову слідчого Першого відділу СВ СУ ТУ ДБР у м. Хмельницькому від 31.01.2020 про закриття кримінального провадження №0000229 скасовано.

17.09.2021 старшим слідчим четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м. Вінниці) ТУ ДБР, розташованого у місті Хмельницькому, І. Ковалем за №4162/14-01-04-21 повідомлено ОСОБА_1 про відновлення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000229 від 26.06.2017.

23.10.2021 позивачем скеровано до Дисциплінарної комісії Державного бюро розслідувань дисциплінарну скаргу про вчинення дисциплінарного проступку та притягнення до дисциплінарної відповідальності старшого слідчого четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м. Вінниці) ТУ ДБР, розташованого у місті Хмельницькому, ОСОБА_2 за допущені ним умисні та грубі порушення вимог закону та законних прав та інтересів позивача як потерпілого у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000229 від 26.06.2017.

Листом від 03.11.2021 за №60-ДК/21, Дисциплінарна комісія Державного бюро розслідувань повідомила ОСОБА_1 про те, що вона не наділена повноваженнями здійснювати службову перевірку за фактами порушення слідчими Державного бюро розслідувань вимог чинного законодавства, оскільки розглядає виключно матеріали службових розслідувань за фактами виявлених дисциплінарних порушень, вчинених працівниками Державного бюро розслідувань. Проінформовано, що позивач має право звернутись до Управління внутрішнього контролю Державного бюро розслідувань для проведення службового розслідування за фактами неналежного, на його думку, виконання службових обов`язків працівниками Державного бюро розслідувань.

24.11.2021 позивач ОСОБА_1 звернувся із заявою про проведення службового розслідування за фактом вчинення дисциплінарного проступку до Управління внутрішнього контролю Державного бюро розслідувань, в якій просив провести службове розслідування за фактами невиконання та неналежного виконання старшим слідчим четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м. Вінниці) ТУ ДБР, розташованого у місті Хмельницькому, ОСОБА_2 покладених на нього законом службових обов`язків, що виявилось в умисних, тривалих та грубих порушеннях вимог закону та його прав і законних інтересів, як потерпілого у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000229 від 26.06.2017; за результатами проведеного службового розслідування, на підставі ч. 2 ст. 25 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», звернутись до Дисциплінарної комісії Державного бюро розслідувань про притягнення до дисциплінарної відповідальності старшого слідчого четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м. Вінниці) ТУ ДБР, розташованого у місті Хмельницькому, ОСОБА_2 , за невиконання та неналежне виконання ним покладених на нього законом службових обов`язків, що виявилось в умисних, тривалих та грубих порушеннях вимог закону та прав і законних інтересів ОСОБА_1 , як потерпілого у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000229 від 26.06.2017. Також просив повідомити про результати розгляду цієї заяви у встановленому законом порядку і у встановлений законом строк.

В обґрунтування поданої заяви, ОСОБА_1 зазначив, що упродовж всього строку тривалості досудового розслідування, внесеного до ЄРДР за №0000229 від 26.06.2017, ОСОБА_2 грубо порушував вимоги закону та його законні права та інтереси, протиправно прийняв постанову про закриття кримінального провадження від 31.01.2020, протягом більше одного року умисно та безпідставно не здійснив жодної слідчої (розшукової) та процесуальної дії, спрямованої на повне з`ясування обставин, які мають значення для даного кримінального провадження, в тому числі й тих, які були прямо зазначені в ухвалі слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області Чернюка І. В. від 16.10.2018, а саме: слідчим Ковалем І. А. не проведено допит за участю ОСОБА_1 як потерпілого, представника ДВС України та колишнього секретаря судового засідання Чернівецького районного суду Вінницької області, секретаря Апеляційного суду Вінницької області, судді Апеляційного суду Вінницької області; не призначено почеркознавчу експертизу для встановлення осіб, які здійснювали опис матеріалів справи №150/544/14-ц у Чернівецькому районному суді Вінницької області. Крім цього, як на підставу для притягнення слідчого ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності, ОСОБА_1 зазначив про те, що зроблені слідчим висновки лягли в основу прийняття постанови про закриття кримінального провадження від 31.01.2020 у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000229, де позивач ОСОБА_1 виступає потерпілим, без встановлення фактичних обставин. Також зазначив, що ще однією підставою для притягнення слідчого ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності за невиконання та неналежне виконання покладених на нього законом обов`язків під час досудового розслідування є те, що відновлення ним досудового розслідування у кримінальному провадженні було здійснено лише через три з половиною місяці з моменту скасування ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області Баєва С.В. від 31.05.2021 винесеної слідчим Ковалем І.А. постанови про закриття кримінального провадження.

За результатами розгляду звернення позивача від 24.11.2021, листом керівника Управління внутрішнього контролю Державного бюро розслідувань за №39297-21/10-10-01-22514/21 від 20.12.2021 надано відповідь про неможливість провести службове розслідування та застосувати дисциплінарне стягнення у зв`язку з тим, що з 02.03.2021 ОСОБА_2 звільнений з державної служби і з 02.03.2021 призначений на посаду старшого слідчого четвертого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Хмельницькому. Крім того, зазначено, що з боку старшого слідчого ОСОБА_2 відсутні ознаки бездіяльності щодо вчасного відновлення ним досудового розслідування, оскільки відновити досудове розслідування на підставі ухвали слідчого судді може лише прокурор і визначення прокурором старшим слідчої групи у кримінальному провадженні Коваля І. А. не суперечить вимогам статті 39 КПК України. Також позивачу роз`яснено право на оскарження дій слідчого в порядку КПК України.

Позивач, вважаючи відмову у проведенні службового розслідування щодо слідчого ОСОБА_2 протиправною та безпідставною, оскільки ним наведено достатньо обставин для проведення службового розслідування, звернувся з цим позовом до суду.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що даний спір не може розглядатися в порядку адміністративного судочинства, оскільки оскаржувані дії та бездіяльність слідчого випливають з відносин у межах розслідування кримінального провадження. Звернення ОСОБА_1 (вх. № 12583-21 від 20.04.2021) до відповідача про притягнення слідчого ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності стосувалось виключно дій або бездіяльності слідчого ОСОБА_2 під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000229 від 26.06.2017, яке триває, і подальшої реалізації позивачем, як потерпілим у кримінальному провадженні, своїх прав шляхом оскарження дій слідчого в межах досудового розслідування. Суд першої інстанції зазначив, що законність процесуальних дій слідчого у межах конкретного кримінального провадження, в якому позивач ОСОБА_1 є потерпілим, не може перевірятися за межами передбаченого кримінальним процесуальним законом процесуального контролю, а заінтересована особа має право в порядку, передбаченому КПК України, звернутися зі скаргою на процесуальні рішення, дії або бездіяльність уповноваженої особи органу досудового розслідування (слідчого), вчинені нею під час кримінального провадження, зокрема, до суду.

Апеляційний суд вважає такий висновок суду першої інстанції обґрунтованим і приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Завданням адміністративного судочинства згідно частини першої статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Позивачем за приписами пункту 8 частини першої статті 4 КАС України є особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Суб`єктом владних повноважень на підставі пункту 7 частини першої статті 4 КАС України є орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України обумовлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Визначення публічно-правового спору міститься у пункті 2 частини першої статті 4 КАС України та означає спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Отже, публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад, а участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий.

Проте, сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Кодекс адміністративного судочинства України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень саме владних управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів. Ці положення не поширюють свою дію на правові ситуації, які вимагають інших форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.

Як встановлено вище, за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 . Управлінням внутрішнього контролю ДБР із посиланням на відповідні норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, позивачу надано відповідь про відсутність підстав для проведення службового розслідування та роз`яснено вимоги статті 36 КПК України, якою врегульовано повноваження прокурора в межах здійснення нагляду за дотриманням кримінального процесуального законодавства під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва.

ОСОБА_1 у своєму позові наполягає на зобов`язанні провести службове розслідування щодо наявності у рішеннях, діях та бездіяльності слідчого ОСОБА_3 дисциплінарного проступку та наявності підстав для притягнення його до дисциплінарної відповідальності, які, на думку позивача, допущені при проведенні ним досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000229 від 26.06.2017.

Наведене свідчить, що спірні правовідносини стосуються окремих питань діяльності ДБР, яка регламентована нормами КПК України.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства (пункт 2 частини другої статті 19 КАС).

Отже, законодавцем передбачено публічно-правові спори, які належить розглядати не лише в адміністративному провадженні, а й у порядку кримінального судочинства.

З приводу подібних спірних правовідносин свою позицію у Рішенні від 23 травня 2001 року № 6-рп/2001 висловив Конституційний Суд України, який зазначив, що кримінальне судочинство - це врегульований нормами КПК України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів. Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості при розслідуванні кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватись у порядку, встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України (далі - КПК України), оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості, не належить до сфери управлінської.

Аналогічний висновок міститься у Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011, в якому зазначено, що з метою реалізації положень статті 55 Конституції України та недопущення обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина у разі оскарження до суду рішень, дій чи бездіяльності прокурора, слідчого, органу дізнання стосовно заяв і повідомлень про вчинені або підготовлювані злочини такі скарги суди повинні розглядати аналогічно до порядку оскарження до суду рішень і дій прокурора, слідчого, органу дізнання, встановленого КПК України.

Приписами частин першої третьої статті 38 КПК передбачено, що органами досудового розслідування є органи, що здійснюють досудове слідство і дізнання. Досудове слідство здійснюють: 1) слідчі підрозділи: органів Національної поліції; органів безпеки; органів Державного бюро розслідувань; 2) підрозділ детективів, підрозділ внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України; 3) підрозділи детективів органів Бюро економічної безпеки України.

Дізнання здійснюють підрозділи дізнання або уповноважені особи інших підрозділів: а) органів Національної поліції; б) органів безпеки; в) органів Бюро економічної безпеки України; г) органів Державного бюро розслідувань; ґ) Національного антикорупційного бюро України.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції враховує, що відповідно до частини першої статті 303 КПК України визначено виключний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого, дізнавача або прокурора, які можуть бути оскаржені на досудовому провадженні. Разом з тим, частиною другою цієї ж статті обумовлено, що скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314-316 цього Кодексу.

Завданням кримінального провадження відповідно до частини першої статті 2 КПК України є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України (частина перша статті 1 КПК України).

Пунктом 5 частини першої статі 3 КПК України досудове розслідування визначено як стадію кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності.

За правилами статті 218 КПК України досудове розслідування здійснюється слідчим того органу досудового розслідування, під юрисдикцією якого знаходиться місце вчинення кримінального правопорушення. Якщо слідчому із заяви, повідомлення або інших джерел стало відомо про обставини, які можуть свідчити про кримінальне правопорушення, розслідування якого не віднесене до його компетенції, він зобов`язаний протягом п`яти днів з дня встановлення таких обставин письмово повідомити про них прокурора та проводити розслідування доти, доки прокурор не визначить іншу підслідність. Прокурор розглядає письмове повідомлення слідчого протягом десяти днів з дня його отримання та в разі підтвердження наведених у ньому обставин зобов`язаний прийняти постанову про визначення підслідності. Прокурор у разі самостійного встановлення обставин, що свідчать про необхідність визначення іншої підслідності, протягом десяти днів з дня встановлення таких обставин зобов`язаний прийняти постанову про визначення підслідності.

Таким чином, орган дізнання, попереднього слідства, прокуратури під час вчинення діянь, пов`язаних із досудовим розслідуванням злочинів, не здійснюють публічно-владних управлінських функцій, а отже оскарження таких дій має відбуватися виключно за правилами, установленими КПК України.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21.11.2018 у справі № 826/2004/18, від 10.04.2019 у справі № 808/390/18 та від 28.08.2019 у справі № 1540/5031/18.

Відповідно до частин першої, другої статті 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

У цьому зв`язку доречним буде згадати Рішення Конституційного Суду України № 12рп/2011 від 20.10.2011 (справа № 1-31/2011), у якому, серед іншого, зазначено, що визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Аналіз положення частини третьої статті 62 Конституції України "обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом" дає підстави для висновку, що обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо (пункт 3.2 Рішення).

Оскільки фактично спір у цій справі виник у зв`язку з протиправними, на переконання позивача, діями чи бездіяльністю слідчого, вчиненими під час досудового розслідування кримінального провадження №0000229 від 26.06.2017, перевірка їх правомірності з огляду на положення пункту 2 частини другої статті 19 КАС України знаходиться поза межами юрисдикції адміністративного суду, адже їхнє оскарження має здійснюватися у порядку, установленому КПК України.

Аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду від 21.04.2021 у справі № 640/13968/20 та у постанові Верховного Суду від 28.09.2022 у справі №380/19049/21, яка винесена у аналогічному спорі позивача ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань.

Підстави та порядок закриття провадження в адміністративній справі визначені статтею 238 Кодексу адміністративного судочинства України. Зокрема, відповідно до пункту 1 частини першої цієї статті суд закриває провадження в справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду - без змін.

Керуючись статтями 310, 315, 316, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2022 року про закриття провадження у справі № 380/1427/22 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та не може бути оскаржена, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді Н. М. Судова-Хомюк
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 13.10.2022