Справа № 200/4124/22
Суддя: Тарасенко І.М.
Дата ухвалення: 2022-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2022 року Справа№200/4124/22

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Тарасенка І.М., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (юридична адреса: 87517, Донецька область, м. Маріуполь, проспект Нахімова, 86, ) про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області. Просив суд: 1) визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління Національної поліції в Донецькій області № 314 о/с від 21.07.2022 року в частині звільнення капітана поліції ОСОБА_1 зі служби в поліції з посади начальника відділу реагування патрульної поліції Покровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області з 21 липня 2022 року за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію», а також поновити позивача на службі в поліції з 22 липня 2022 року на посаді начальника відділу реагування патрульної поліції Покровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області; 2) стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 12.08.2022 року по день ухвалення судом рішення, з розрахунку розміру середньоденної заробітної плати в сумі 590,58 грн.; 3) допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на службі в поліції з 22.07.2022 року на посаді начальника відділу реагування патрульної поліції Покровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області; 4) допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць; 5) стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Донецькій області витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000 грн.; 6) зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області подати звіт про виконання судового рішення у місячний строк з дати набрання рішенням суду законної сили.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що під здійсненням психологічного тиску керівників позивача змусили написати рапорт про звільнення за власним бажанням, при цьому не з`ясувавши підстави для звільнення. А отже, позивач вважає наказ начальника ГУ НП в Донецькій області від 21.07.2022 року № 314 о/с «По особовому складу», згідно якого позивача було звільнено з посади, незаконним.

17 серпня 2022 року відкрито провадження по справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження.

25 серпня 2022 року, позивач надав заяву про уточнення позовних вимог, в якій вказав, що у п. 2 прохальної частини позовної заяви допущена описка щодо дати, з якої повинен бути обчислений та стягнутий середній заробіток за час вимушеного прогулу, та просив суд: пункт 2 прохальної частини своєї позовної заяви викласти у наступній редакції: стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 22.07.2022 року по день ухвалення судом рішення, з розрахунку розміру середньоденної заробітної плати в сумі 590,58 грн.

Представник відповідача, надав суду відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому просив відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог мотивуючи це наступним.

21 липня 2021 року ОСОБА_1 на ім`я начальника ГУ НП в Донецькій області подав рапорт про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням. Крім того, в рапорті позивач зазначив, що від проходження військово лікарської комісії відмовляється, так як вважає себе здоровим, та вказав, що наслідки відмови від проходження ВЛК йому роз`яснено, з ними згоден. Також, у цей же день позивач подав рапорт, де зазначив, що наполягає на своєму звільненні з Національної поліції України з 21 липня 2022 року. Ця дата була погодження керівництвом.

Відповідач вказує на те, що ОСОБА_1 скористався правом на звільнення за власним бажанням із погодженим строком звільнення шляхом подачі рапортів про звільнення від 21 липня 2022 року із зазначенням бажаної дати звільнення, що є поважною причиною для скорочення тримісячного строку для подачі такого рапорту.

Отже, виконуючи бажання працівника звільнитися, начальником ГУНП в Донецькій області від 21 липня 2022 року видано наказ № 314 о/с, яким відповідно до розділу VII Закону України № 580-VIII ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) з 21.07.2022 року.

За таких обставин, представник відповідача вказує на те, що при звільненні позивача з 21 липня 2022 року, тобто з дати, з якої він бажав звільнитися, ГУНП в Донецькій області діяло з дотриманням вимог законодавства.

Представник відповідача також вказує на те, що про звільнення зі служби позивача було своєчасно проінформовано посадовими особами та видано певні документи, що підтверджується відповідними розписками від 21.07.2022 року.

Також представником відповідача у своєму відзиві вказано на те, що посилання позивача на судову практику Верховного Суду (Касаційного цивільного суду) є невірним, оскільки норми трудового законодавства до спірних правовідносин не застосовуються.

Твердження ж ОСОБА_1 про написання ним рапорту про звільнення від 21.07.022 року під тиском, на думку представника відповідача, є безпідставними, оскільки ним не надано жодного доказу на підтвердження вказаних обставин, а зазначення того факту, що у цей же день були подані рапорти іншими працівниками ( ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ) не заслуговує на увагу, так як не відноситься до цієї справи і не є предметом її розгляду.

Відповідач також вказує на те, що зазначення позивачем того факту, що ним 22.07.2022 року направлено заяву вважати недійсним рапорт від 21.07.2022 року не може бути прийнято до уваги, оскільки рапорт ОСОБА_1 було реалізовано шляхом прийняття наказу про його звільнення у погоджений сторонами строк 21.07.2022 року, про що позивача повідомлено листом, який направлено на його адресу 17 серпня 2022 року.

05 вересня 2022 року, позивач надав суду відповідь на відзив, в якому, крім іншого зазначив, що відповідач, при звільненні, розглядаючи рапорт позивача, в якому не зазначено взагалі будь-яких поважних причин для звільнення, повинен був з`ясувати наявність конкретних поважних причин для його звільнення за власним бажанням та причин неможливості проходження служби, чого зроблено не було, що є підтвердженням здійснення на нього психологічного тиску під час написання цього рапорту та відсутності його волевиявлення й поважності причин для звільнення за власним бажанням.

За приписами частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , громадянин України, що підтверджується паспортом НОМЕР_2 , працював в органах внутрішніх справ України на різних посадах з грудня 2005 року. Остання займана посада начальник відділу реагування патрульної поліції Покровського районного управління поліції Покровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області (з березня 2022 року).

21 липня 2022 року ОСОБА_1 на ім`я начальника ГУ НП в Донецькій області подав рапорт про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням. У вказаному рапорті, ОСОБА_1 відмовився від проходження медичної військово лікарської комісії та надав згоду на відшкодування з його грошового забезпечення вартості предметів однострою особистого користування, строк носіння (користування) яких не закінчився.

21 липня 2022 року ОСОБА_1 подав ще один рапорт на начальника ГУ НП в Донецькій області, в якому наполягав на своєму звільненні зі служби в Національній поліції України за власним бажанням, згідно п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію», з 21.07.2022 року.

Наказом начальника Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 21.07.2022 року № 314 о/с по особовому складу, відповідно до розділу VII Закону України «Про Національну поліцію», звільнено зі служби в поліції: за п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням), капітана поліції ОСОБА_1 , начальника відділу реагування патрульної поліції Покровського районного управління поліції з 21 липня 2022 року.

22 липня 2022 року, ОСОБА_1 подав заяву на ім`я начальника Головного управління Національної поліції в Донецькій області генерала поліції третього рангу Осипенка Р.І., в якій просив вважати недійсним свій рапорт від 21.07.2022 року про звільнення з посади начальника відділу реагування патрульної поліції Покровського районного управління поліції, оскільки подання цього рапорту було здійснено за відсутності будь-яких поважних причин для звільнення під психологічним тиском (погрози кримінальної відповідальності, дисциплінарного переслідування) з боку заступника начальника Покровського РУП ГУ НП в Донецькій області ОСОБА_4 та начальника відділу роботи з кадрами Покровського РУП ОСОБА_5 , з причин нібито вчинення позивачем та іншими працівниками поліції протиправних дій, яких, як вказує позивач, він фактично не вчиняв. Оскільки фактично будь-яких причин для звільнення позивача за власним бажанням не було, ОСОБА_1 у вказаній заяві просив скасувати наказ № 314 о/с від 21.07.2022 року про своє звільнення та поновити на посаді начальника відділу реагування патрульної поліції Покровського районного управління поліції.

17 серпня 2022 року за № 1862/55/01-2022, позивачу була надана відповідь на вищевказану заяву, в якій позивачу було роз`яснено, що за результатами перевірки, стосовно звільнення ОСОБА_1 з посади, порушень з боку керівництва Покровського РУП ГУНП в Донецькій області, викладених у заяві позивача не встановлено. Крім того позивачу було повідомлено про те, що у день звільнення, заяв, скарг щодо психологічного тиску з боку керівництва Покровського РУП ГУНП в Донецькій області або працівників сектору кадрового забезпечення Покровського РУП ГУНП в Донецькій області до ГУНП в Донецькій області не надходило, а отже звільнення позивача з лав Національної поліції відбулося через власне волевиявлення та з урахуванням конкретної дати звільнення, яку ОСОБА_1 вказав у власноручно написаному рапорті.

Доказів отримання ОСОБА_1 вказаної відповіді відповідач суду не надав, у той час коли позивач у своєму позові вказує на те, що відповідь на свою заяву від 22.07.2022 року він не отримував.

Крім того, відповідач не надав суду доказів відносно результатів проведеної перевірки щодо законності звільнення позивача зі службі, про які вказує представник відповідача в листі від 17.08.2022 року за № 1862/55/01-2022.

Отже, спірним питанням даної справи є законність звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам та аргументам учасників справи, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною шостою статті 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з ч. 2 ст. 21 та ч. 1 ст. 23 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 року, кожна людина має право рівного доступу до державної служби в своїй країні, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 6 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права, прийнятого 16.12.1966 року Генеральною Асамблеєю ООН та ратифікованого Україною 12.11.1973 року, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право на працю, що включає право кожної людини дістати можливість заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вона вільно погоджується, і зроблять належні кроки до забезпечення цього права. Заходи, яких повинні вжити держави учасниці цього Пакту з метою повного здійснення цього права, включають програми професійно технічного навчання і підготовки, шляхи і методи досягнення продуктивної зайнятості в умовах, що гарантують основні політичні і економічні свободи людини.

Статтею 24 Європейської соціальної хартії, ратифікованої Україною 14.09.2006 року, з метою забезпечення ефективного здійснення права працівників на захист у випадках звільнення Сторони зобов`язуються визнати: а) право всіх працівників не бути звільненими без поважних причин для такого звільнення, пов`язаних з їхньою працездатністю чи поведінкою, або поточними потребами підприємства, установи чи служби; б) право працівників, звільнених без поважної причини, на належну компенсацію або іншу відповідну допомогу. З цією метою сторони зобов`язуються забезпечити, щоб кожний працівник, який вважає себе звільненим без поважної причини мав право на оскарження в неупередженому органі.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIII (далі Закон № 580-VIII).

Відповідно до частини першої статті 77 Закону 580-VIII, поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, за власним бажанням.

Частина друга та третя статті 77 вказаного Закону регламентує, що днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Суд зауважує, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку, свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що служба в поліції є добровільною і може бути припинена за власним бажанням поліцейського за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону №580-VIII.

Отже, як вже було зазначено, позивач вказує про те, що 21 липня 2022 року від психологічним тиском подав рапорт про своє звільнення з лав Національної поліції, за власним бажанням.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначений Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджений постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114 (далі Положення № 114).

Відповідно до підпункту «ж» пункту 64 Положення № 114, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Відповідно до пункту 68 Положення № 114, особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Тобто, у межах передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору можуть домовитися про звільнення у більш короткий строк.

Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Таким чином, видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника міліції зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення, є правомірною.

Верховний Суд України у постанові від 24.06.2014 року в справі № 21-241а14 зазначив, що така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків щодо забезпечення безпеки громадян і громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.

У цьому ж судовому рішенні Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою, в межах передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору мають право домовитися про звільнення в більш короткий строк. Такою домовленістю необхідно вважати зазначення в рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник міліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін. Видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника міліції зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення, є правомірною.

Таку ж правову позицію у подібних правовідносинах висловив Верховний Суд, зокрема, у постановах від 05.02.2020 року в справі № 819/744/16 та від 20.05.2020 року в справі № 804/868/16.

Отже, до закінчення визначеного у пункті 68 Положення № 114 строку служби в поліції за власним бажанням припиняється за умови, якщо між поліцейським та органом, уповноваженим приймати рішення про прийняття/звільнення зі служби в поліції, було досягнуто згоди щодо конкретної дати, з якої служба в поліції припиняється.

При цьому, за змістом наведеного законодавчого припису, до закінчення тримісячного строку попередження особа має право відкликати поданий рапорт, якщо сторони не домовилися про звільнення у більш короткий строк. У разі якщо сторони домовилися про звільнення у більш короткий строк, особа має право відкликати поданий рапорт про звільнення до спливу цього строку.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи позивач подав рапорт в якому наполягав на своєму звільненні зі служби в Національній поліції України за власним бажанням, згідно п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію», з 21.07.2022 року, який також з пояснень позивача він написав під психологічним впливом та погрозами про притягнення до кримінальної відповідальності керівниками Головного управління Національної поліції в Донецькій області.

Отже, формально, при дотриманні усіх умов діючого законодавства, відповідач мав можливість звільнити позивача саме 21 липня 2022 року.

Проте, суд зазначає наступне.

У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що по справах про звільнення за власним бажанням суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого статтею 38 КЗпП України строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення.

У такій категорії справ суди особливу увагу приділяють дослідженню поведінки позивача після написання ним заяви (рапорту) про звільнення, адже якщо на працівника справді чинився тиск з метою його звільнення, то в останнього є можливість відкликання такої заяви, в тому числі засобами поштового, телеграфного чи електронного зв`язку, або звернення із заявою чи скаргою до органів поліції, Державної служби України з питань праці тощо. Саме такі дії позивача можуть свідчити про відсутність наміру і вільного волевиявлення на звільнення.

Вказані висновки підтверджуються також правовими позиціями Верховного Суду викладених в постанові від 17.02.2020 року у справі № 495/9926/18 та постанові від 11.12.2019 року у справі № 483/1070/17.

Суд вказує, що позивач на наступний день після подання рапорту про звільнення, намагався відкликати свій рапорт про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням, проте, відповідач посилаючись на проведення службових розслідувань щодо здійснення тиску на працівника для написання рапорту на звільнення та відсутність такого підтвердження, протиправно відмовляв у відкликанні цього рапорту.

При цьому, будь яких доказів на підтвердження фактів проведення службових розслідувань щодо здійснення тиску на позивача для написання рапорту на звільнення, представник відповідача суду не надав.

Крім того, пунктом 8 Положення № 114 визначено, що дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема за власним бажанням при наявності причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію», Поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: 1) у зв`язку із закінченням строку контракту; 2) за станом здоров`я (через хворобу) - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції; 3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції; 4) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; 5) через службову невідповідність; 6) у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; 7) за власним бажанням; 8) у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій); 9) у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі; 9-1) у зв`язку з наявністю реального чи потенційного конфлікту інтересів, який має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб; 10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення, а також рішенням суду про визнання його активів або активів, набутих за його дорученням іншими особами або в інших передбачених статтею 290 Цивільного процесуального кодексу України випадках, необґрунтованими та їх стягнення в дохід держави; у зв`язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави; у разі надання особою завідомо неправдивої інформації під час прийняття на службу в поліції.

Згідно з підпунктом «ж» пункту 64 Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Тобто статтею 77 Закону України «Про національну поліцію» та Положенням № 114, чітко визначено вичерпний перелік підстав звільнення особи, яка служить в органах національної поліції.

Відповідач при звільненні ОСОБА_1 , розглядаючи його рапорт, в якому не зазначено будь-яких поважних причин для звільнення, повинен був з`ясувати наявність конкретних поважних причин для звільнення позивача за власним бажанням та причин неможливості проходження служби, чого посадовими особами відповідача зроблено не було.

Крім того, до закінчення визначеного у пункті 68 Положення № 114 строку, служба в поліції за власним бажанням припиняється за умови зазначення в рапорті саме поважних причин неможливості продовження служби та якщо між поліцейським та органом, уповноваженим приймати рішення про прийняття/звільнення зі служби в поліції, було досягнуто конкретної дати, з якої служби в поліції припиняється.

Така правова позиція у подібних правовідносинах висловлена Верховним Судом у постанові від 05.02.2020 року у справі № 819/744/16.

Отже, звільнення позивача за рапортом про звільнення за власним бажанням без зазначених конкретних причин, що перешкоджають подальшому виконанню службових обов`язків є порушенням вищенаведених норм Положення № 114.

Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, у своїй постанові від 28 травня 2020 року у справі № 664/242/19, вказав що, зміст підписання позивачем заяви про звільнення не відповідає її волі та бажанню припинити роботи, оскільки в момент написання позивачем заяви про звільнення не було досягнуто домовленості про звільнення працівника саме за його власним бажанням. Тому таке звільнення було незаконним.

Суд також враховує, що до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку позивачем був поданий рапорт про відкликання рапорту від 22.07.2022 року, однак відповідачем він не був взятий до уваги, чим порушено право позивача на працю.

Згідно з частиною першою статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За постановою Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14 у разі встановлення факту звільнення без законної підстави або з порушенням передбаченого законом порядку суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 січня 2013 року у справі «Волков проти України», звертаючи увагу на необхідність поновлення особи на посаді як способу відновлення порушених прав, зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права має бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Разом з тим, суд не приймає до уваги доводи позивача щодо написання ним рапорту про звільнення під психологічним тиском начальника відділення, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи та не підтверджуються будь-якими доказами.

Однак, оскільки відповідач порушив порядок звільнення позивача зі служби в поліції, це є підставою для визнання протиправним та скасування спірного наказу.

У постанові від 26.10.2016 року у справі № 6-1269цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору суди повинні з`ясувати, зокрема, чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення.

Таким чином, суд дійшов висновку про протиправність оскаржуваного наказу Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 21.07.2022 року № 314 о/с «по особовому складу» в частині звільнення капітана поліції ОСОБА_1 , зі служби в поліції з посади начальника відділу реагування патрульної поліції Покровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області з 21 липня 2022 року на підставі пункту 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 19 постанови від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах від 27.05.2014 року у справі № 21-108а14, від 28.10.2014 року у справі № 21-484а14.

При виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд також враховує висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 21.05.2014 року у справі № 6-33цс14, відповідно до яких закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір повноваженнями про обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині 1 статті 235 та статті 240-1 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Таким чином, оскільки судом встановлено, що позивача звільнено без законної підстави, позивач підлягає поновленню на тій посаді та у тому органі, з якого він був протиправно звільнений.

За таких обставин для забезпечення ефективного захисту прав позивача суд вважає, що ОСОБА_1 слід поновити на посаді начальника відділу реагування патрульної поліції Покровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області.

Поновлюючи позивача на посаді, суд також задовольняє вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Враховуючи, що нормами Закону № 580-VIII не врегульовані питання процедури поновлення на посаді поліцейських, звільнення яких визнано судом незаконним, суд згідно з положеннями статті 7 КАС України вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин положення КЗпП України.

Так, відповідно до частин першої та другої статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

З аналізу вказаної норми суд зазначає, що у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі та час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим лише за умови встановлення факту незаконного звільнення особи.

Суд також звертає увагу, що вказана норма не містить посилання на конкретні підстави, за яких особу було звільнено, а лише констатує, що особа має бути поновлена на роботі у разі, зокрема, звільнення без законної підстави, а тому твердження відповідача про те, що позивача не може бути поновлено на роботі у зв`язку з його звільненням за власним бажанням є необґрунтованими.

При цьому, суд зауважує, що відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 09.12.2015 року у справі № 6-2123цс15 вимушеним прогулом є час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 13.11.2019 у справі № 587/2365/15-а.

Пунктом 10.4 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі» зазначено, що задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди повинні вказувати розмір виплати, період вимушеного прогулу та розрахунок розміру виплати необхідно зазначати в мотивувальній частині судового рішення.

Відповідно до частин 1, 4 статті 241-1 КЗпП України строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день.

Пунктом 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58, зазначається, що днем звільнення вважається останній день роботи.

З аналізу вищевикладеного слідує, що день звільнення це останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах з роботодавцем.

Як вбачається з витягу наказу Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 21.07.2022 року № 314 о/с позивача було звільнено з 21 липня 2022 року.

З огляду на те, що позивача було протиправно звільнено з 21.07.2022 року, враховуючи положення ч.ч. 2-3 статті 77 Закону № 580-VIII якими визначено, що днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення та день звільнення вважається останнім днем служби, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 підлягає поновленню на тій посаді та у тому органі, з якого він був протиправно звільнений, з 22.07.2022 року.

Суд враховує, що відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 09.12.2015 року у справі № 6-2123цс15 вимушеним прогулом є час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 13.11.2019 року у справі № 587/2365/15-а.

Згідно зі ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Так, відповідно до абз. 3 п. 4 Порядку в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

При цьому, згідно з п. 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Проте, відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 94 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Виплата грошового забезпечення поліцейських регулюється постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» (далі - Постанова № 988).

Пунктом 2 Постанови № 988 визначено, що виплата грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ.

Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Пункт 9 розділу І Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України 06.04.2016 року № 260, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 року за № 669/28799 (далі Порядок № 260) визначає, що при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Пункт 6 розділу ІІІ Порядку № 260 передбачає, що поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення.

Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.

Таким чином, на момент виникнення спірних правовідносин діє Закон України «Про національну поліцію» та Порядок № 260, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17.01.2019 року у справі № 814/2648/16, від 17.01.2019 року у справі № 805/2706/17-а.

У свою чергу, пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, визначено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

Враховуючи, що Порядком № 260 не врегульовано порядок визначення середнього заробітку, необхідно застосовувати Порядок обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

Згідно з довідкою Головного управління Національної поліції в Донецькій області № 82 від 02.08.2022 року про середній розмір грошового забезпечення за останні два місяці що передували звільненню ОСОБА_1 складають: заробітна плата за травень 2022 року складає 18082,10 грн., за червень 2022 року 17943,14 грн.

Отже середньоденна заробітна плата складає 590,58 грн., середньомісячна 18012,64 грн.

Кількість днів вимушеного прогулу станом на дату винесення рішення з 22.07.2022 року по 17.10.2022 року становить 62 робочих дні.

Відтак, підлягає стягненню за рахунок відповідача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у сумі 36615,96 грн. (590,58 х 62 = 36615,96) з відповідним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.

Згідно із пунктом 171.1 статті 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, із системного аналізу вище викладених норм та з`ясованих судом обставин вбачається, що позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню повністю.

Суд також звертає увагу, що відповідно до вимог п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів, відтак, суд вважає за доцільне, задовольняючи позов, викласти зміст резолютивної частини постанови, з урахуванням специфіки позовних вимог, відповідно до ч. 2 ст. 245 КАС України.

Відповідно до п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби;

Відтак, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат на правничу допомогу, суд виходить з наступного.

Частинами першою та третьою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин другої - п`ятої статті 134 вказаного Кодексу за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною першою статті 138 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір витрат, пов`язаних з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів та вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою справи до розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Згідно з частиною дев`ятою статті 139 згаданого Кодексу при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт.

Водночас, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 26.06.2019 року у справі № 200/14113/18-а.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу до матеріалів даної справи позивач надав належним чином завірені копії: договір про надання правової допомоги від 22.07.2022 року та додаток № 1 до договору про надання правової допомоги від 22.07.2022 року.

Відповідно до п. 1 Додатку, вартість послуг (гонорар) адвоката за договором про надання правової допомоги від 22.07.2022 року щодо підготовки позовної заяви до Донецького окружного адміністративного суду про скасування наказу ГУ НП в Донецькій області від 21.07.2022 року № 314 о/с про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та судових витрат, та участі в розгляді справи судами всіх інстанцій в якості представника позивача, становить 15000 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано доказів оплати правничої винагороди.

Проте, відповідно до практики Верховного Суду (постанова від 29.10.2020 року у справі № 686/5064/20), витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.02.2020 року у справі № 648/1102/19 аналізувалися аналогічні положення ЦПК України, суд дійшов висновку, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Відповідно до ст. 28 Правил адвокатської етики, схвалених Національною асоціацією адвокатів України 09.06.2017 року (далі Правила адвокатської етики), формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту є гонорар. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду від 04.08.2020 року по справі № 810/3213/16.

Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку про те, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

За практикою Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 року, у справі Баришевський проти України, від 10.12.2009 року у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12.10.2006 у справі Двойних проти України, від 30.03.2004 року у справі Меріт проти України заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Вказаної позиції також дотримується й Перший апеляційний адміністративний суд, у своїй Постанові від 27 липня 2020 року у справі № 200/731/21-а.

У зв`язку із вищевикладеним, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 грн.

Щодо встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, та зобов`язання Головного управління Національної поліції в Донецькій області подати звіт про виконання судового рішення у місячний строк з дати набрання рішенням суду законної сили, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною 2 ст. 14 КАС України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З аналізу викладених норм вбачається, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду та вирішується на його розсуд.

З огляду на викладене, суд не вважає за необхідне зобов`язувати відповідача подавати звіт про виконання рішення суду у місячний строк з дня набрання рішенням законної сили.

Керуючись ст. ст. 2-15, 19-20, 42-48, 72-77, 90, 139, 118, 159-165, 199, 205, 244-250, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (юридична адреса: 87517, Донецька область, м. Маріуполь, проспект Нахімова, 86, ) про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління Національної поліції в Донецькій області (юридична адреса: 87517, Донецька область, м. Маріуполь, проспект Нахімова, 86, ) № 314 о/с від 21.07.2022 року в частині звільнення капітана поліції ОСОБА_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) зі служби в поліції з посади начальника відділу реагування патрульної поліції Покровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області з 21 липня 2022 року за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію».

Поновити ОСОБА_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на службі в поліції з 22 липня 2022 року на посаді начальника відділу реагування патрульної поліції Покровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області (місцезнаходження: 87517, Донецька область, м. Маріуполь, проспект Нахімова, 86, ) на користь ОСОБА_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 22.07.2022 року по 17.10.2022 року у сумі 36615 (тридцять шість тисяч шістсот п`ятнадцять) грн. 96 коп., з відповідним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з 22 липня 2022 року на посаді начальника відділу реагування патрульної поліції Покровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині зобов`язання Головного управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 (юридична адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 18012 (вісімнадцять тисяч дванадцять) грн. 64 коп. з відповідним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Донецькій області (юридична адреса: 87517, Донецька область, м. Маріуполь, проспект Нахімова, 86, ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя І.М. Тарасенко