Справа № 380/7811/22
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2022-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/7811/22 пров. № А/857/12538/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Носа С.П.;

суддів Кухтея Р.В., Шевчук С.М.;

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Управління архітектури та урбаністики Департаменту містобудування Львівської міської ради на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 липня 2022 року у справі № 380/7811/22 (головуючий суддя Коморний О.І., м. Львів) за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Віденська кав`ярня" до Управління архітектури та урбаністики Департаменту містобудування Львівської міської ради, третя особа: Галицька районна адміністрація Львівської міської ради про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

25 травня 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Віденська кав`ярня" звернулося в суд з адміністративним позовом до Управління архітектури та урбаністики Департаменту містобудування Львівської міської ради, третя особа: Галицька районна адміністрація Львівської міської ради, в якому просило визнати протиправною бездіяльності Управління архітектури та урбаністики Департаменту містобудування Львівської міської ради, що полягає у неприйнятті рішення за результатами розгляду звернення позивача (реєстраційний №2-120514/АП-2401 від 04.11.2021) щодо продовження терміну дії Паспорта на встановлення відкритого літнього майданчика ТОВ «Віденська кав`ярня» на пр-т. Свободи, 12 в м. Львові. Зобов`язати Управління архітектури та урбаністики Департаменту містобудування Львівської міської ради, продовжити термін дії Паспорта на встановлення відкритого літнього майданчика ТОВ «Віденська кав`ярня» на пр-т. Свободи, 12 в м. Львові відповідно до принципу мовчазної згоди.

В обґрунтування вимог позовної заяви зазначено, що 04.11.2021 позивач звернувся до Центру надання адміністративних послуг міста Львова із заявою про продовження терміну розташування відкритого літнього майданчика за адресою: м. Львів, пр-т. Свободи, 12, яке зареєстровано 04.11.2021 за №2-120514/АП-2401 уповноваженою особою - Шевчук-Малькут Надією Петрівною. До заяви додано необхідний пакет документів для отримання адміністративної послуги, в тому числі, акт звірки взаємних розрахунків станом на 01.11.2021 між Управлянням комунальної власності Департаменту містобудування Львівської міської ради та ТОВ «Віденська кав`ярня». Відповідно до інформаційної картки адміністративної послуги, затвердженої наказом Управління архітектури та урбаністики Департаменту містобудування Львівської міської ради №5 від 12.03.2018, яка розміщена на офіційному сайті Львівської міської ради, строк надання послуги становить 30 календарних днів у відповідності до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Ухвали Львівської міської ради від 16.02.2012 № 1266 «Про внесення змін до ухвали міської ради від 05.03.2009 № 2452», Ухвали Львівської міської ради від 14.07.2016 № 777 «Про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради», тому, відповідач до 05.12.2021 був зобов`язаний прийняти рішення за результатами розгляду заяви, проте, жодної відповіді відповідач суб`єкту господарювання не надав, лише 06.04.2022 було підготовлено лист яким відмовлено у наданні адміністративної послуги про продовження терміну дії паспорта на встановлення відкритого літнього майданчика за адресою: м. Львів, пр-т. Свободи,12 до часу врегулювання судового процесу. Однак, позивач вважає, що дана відповідь не є рішенням, яке відповідач повинен був прийняти за результатом звернень позивача відповідно до Порядку № 2452, а є лише інформаційним листом, в якому наведено, які дії по розгляду звернення позивача вчинено комісією із встановлення відкритих літніх майданчиків.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19 липня 2022 року позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Управління архітектури та урбаністики Департаменту містобудування Львівської міської ради, що полягає у неприйнятті у визначений законом строк рішення за результатами розгляду звернення Товариства з обмеженою відповідальністю «Віденська кав`ярня» яке зареєстроване 04.11.2021 за № 2-120514/АП-2401 щодо продовження терміну дії Паспорта на розміщення відкритого літнього майданчика біля об`єкту ресторанного господарства на пр-т. Свободи, 12 в м. Львові.

Зобов`язано Управління архітектури та урбаністики Департаменту містобудування Львівської міської ради (79008, м. Львів, площа Ринок, буд. 1, ) продовжити Товариству з обмеженою відповідальністю «Віденська кав`ярня» (79008, м. Львів, пр-т. Свободи, буд. 12, ) термін дії Паспорта на розміщення відкритого літнього майданчика біля об`єкту ресторанного господарства на пр-т. Свободи, 12 в м. Львові відповідно до принципу мовчазної згоди.

Стягнуто на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Віденська кав`ярня» (79008, м. Львів, пр-т. Свободи, буд. 12, ) з Управління архітектури та урбаністики Департаменту містобудування Львівської міської ради (79008, м. Львів, площа Ринок, буд. 1, ) за рахунок бюджетних асигнувань судовий збір в сумі 2481,00 грн (дві тисячі чотириста вісімдесят одна гривня, 00 копійок).

Не погодившись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Управління архітектури та урбаністики Департаменту містобудування Львівської міської ради подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, апелянт зазначає, що суд першої інстанції при постановленні рішення від 19 липня 2022 року не здійснював перевірку дотримання суб`єктом владних повноважень (Управлінням архітектури та урбаністики) усіх визначених законом умов враховуючи дискреційні повноваження апелянта. При розгляді даного адміністративного спору суд першої інстанції задовольнив позовну вимогу щодо продовження терміну дії Паспорта на розміщення відкритого літнього майданчика, що є виключно компетенцією органу місцевого самоврядування. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції жодним чином не досліджував усі обставини, що можуть мати значення для прийняття рішення уповноваженим органом місцевого самоврядування, а саме відповідність таких обставин вимогам «Порядку отримання паспортів відкритих літніх майданчиків у м. Львові біля об`єктів ресторанного господарства для здійснення підприємницької діяльності», затвердженого ухвалою Львівської міської ради №2452 від 05.03.2009.

Позивач ТОВ «Віденська кав`ярня» та третя особа Галицька районна адміністрація Львівської міської ради правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

З матеріалів справи встановлено, що ТОВ «Віденська кав`ярня» на підставі рішення комісії зі встановлення літніх майданчиків у м. Львові біля об`єктів ресторанного господарства для здійснення підприємницької діяльності від 19.10.2020 протокол № 23 отримало паспорт № 306-2020-Г від 27.11.2020 на відкритий літній майданчик загальною площею 102,00 м2 з терміном дії паспорту з 01.04.2021 до 31.10.2021.

04.11.2021 ТОВ «Віденська кав`ярня» звернулося до Управління архітектури та урбаністики Департаменту містобудування Львівської міської ради через Центр надання адміністративних послуг м. Львова з питання продовження терміну розташування відкритого літнього майданчика, про що свідчить опис прийнятих документів Управлінням адміністративних послуг Департаменту адміністративних послуг від 04.11.2021.

Листом від 06.04.2022 № 2401-вих-24903 Управління архітектури та урбаністики Департаменту містобудування Львівської міської ради повідомило, що звернення від 04.11.2021 № 2-120514/АП-2401 розглянуто комісією зі встановлення відкритих літніх майданчиків на засіданнях які відбувалися 30.11.2021, 07.12.2021, 14.12.2021, 21.12.2021, 28.12.2021, 04.01.2022, 18.01.2022, 08.02.2022, 15.02.2022, 22.02.2022 та прийнято рішення відмовити у продовженні терміну дії паспорта на встановлення відкритого літнього майданчика ТОВ «Віденська кав`ярня» на пр-т. Свободи, 12 до часу врегулювання судового процесу.

Галицькою районною адміністрацією Львівської області 10.05.2022 складено акт № 31-2022 про демонтаж літнього майданчика у добровільному порядку, оскільки, вважає, що ТОВ «Віденська кав`ярня» самовільно встановила літній майданчик за адресою: м. Львів, пр-т. Свободи, 12 де здійснює діяльність.

ТОВ «Віденська кав`ярня» звернулося до Управління архітектури та урбаністики Департаменту містобудування Львівської міської ради через Центр надання адміністративних послуг м. Львова з повідомленням від 17.05.2022 № 1/1705 про застосування принципу «мовчазної згоди», яке прийнято Центром надання адміністративних послуг 17.05.2022 та зареєстровано за номером № 3-2-88-Л-2401, про що свідчить реєстраційний штамп на повідомленні.

ТОВ «Віденська кав`ярня» звернулося до Управління архітектури та урбаністики Департаменту містобудування Львівської міської ради через Центр надання адміністративних послуг м. Львова з заявою від 23.05.2022 № 1/2305 в якій просило в встановленні законодавством терміни письмово повідомити про результати розгляду повідомлення про застосування принципу «мовчазної згоди» від 17.05.2022 № 1/1705, про що свідчить реєстраційний штамп № 3-2-88-Л-2401 від 17.05.2022 на заяві.

Сторонами не надано до матеріалів справи листи Управління архітектури та урбаністики Департаменту містобудування Львівської міської ради, якими надано відповідь ТОВ «Віденська кав`ярня» на повідомлення про застосування принципу «мовчазної згоди» від 17.05.2022 № 1/1705 та заяви від 23.05.2022 № 1/2305.

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність щодо неприйняття рішення за результатами розгляду звернення щодо продовження дії паспорта в передбачені законодавством строки, вважаючи їх порушеними, звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Приймаючи рішення по справі, суд першої інстанції виходив з того, що повноваження суб`єктів владних повноважень не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень, тому, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до їхнього вчинення у судовому порядку.

Колегія суддів вважає, що наведені висновки суду першої інстанції є вірними, оскільки вони ґрунтуються на фактичних обставинах справи та відповідають вимогам чинного законодавства, з огляду на таке.

Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Частиною 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280/97-ВР) визначено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до ст. 54 Закону № 280/97-ВР сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення) рада у межах затверджених нею структури і штатів може створювати відділи, управління та інші виконавчі органи для здійснення повноважень, що належать до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад. Організаційні засади реалізації повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад щодо здійснення державної регуляторної політики визначаються Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Відділи, управління та інші виконавчі органи ради є підзвітними і підконтрольними раді, яка їх утворила, підпорядкованими її виконавчому комітету, сільському, селищному, міському голові, голові районної у місті ради.

Керівники відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради призначаються на посаду і звільняються з посади сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради одноособово, а у випадках, передбачених законом, - за погодженням з відповідними органами виконавчої влади.

Ухвалою Львівської міської ради № 777 від 14.07.2016 затверджено Положення про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради.

Правові, економічні, екологічні, соціальні та організаційні засади благоустрою населених пунктів і спрямований на створення умов, сприятливих для життєдіяльності людини визначає Закон України «Про благоустрій населених пунктів» (далі - Закон № 2807-IV).

Статтею 5 Закону № 2807-IV встановлено, що управління у сфері благоустрою населених пунктів здійснюють Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації, органи місцевого самоврядування та інші органи влади в межах їх повноважень.

Стаття 12 Закону № 2807-IV встановлює, що суб`єктами у сфері благоустрою населених пунктів є органи державної влади та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, органи самоорганізації населення, громадяни.

Частинами 1, 4 ст. 20 Закону № 2807-IV передбачено, що організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, установлених законом.

Рішення місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо благоустрою території певного населеного пункту є обов`язковим для виконання розміщеними на цій території підприємствами, установами, організаціями та громадянами, які на ній проживають.

Отже, саме органи місцевого самоврядування уповноважені законом на вирішення питань організації забезпечення та здійснення контролю за станом благоустрою на території відповідного населеного пункту.

Статтею 40 Закону № 2807-IV визначено, що самоврядний контроль у сфері благоустрою населених пунктів здійснюється сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами. Самоврядний контроль за станом благоустрою населених пунктів здійснюється шляхом:

1) проведення перевірок території;

2) розгляду звернень підприємств, установ, організацій та громадян;

3) участі в обговоренні проектів благоустрою територій населених пунктів, іншої технічної документації з питань благоустрою і внесення відповідних пропозицій на розгляд органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій;

4) подання позовів до суду про відшкодування шкоди, завданої об`єктам благоустрою внаслідок порушення законодавства з питань благоустрою населених пунктів, Правил благоустрою території населеного пункту.

Ухвалою Львівської міської ради від 21.04.2011 № 376 затверджено Правила благоустрою м. Львова (далі - Правила № 376).

Згідно п. 1.1. Правил благоустрою м. Львова, вказані Правила є нормативно-правовим актом, який встановлює порядок благоустрою та утримання об`єктів благоустрою м. Львова, визначає правові, економічні, екологічні, соціальні та організаційні засади благоустрою міста, які спрямовані на створення умов, сприятливих для життєдіяльності людини.

Відповідно до п. 1.2. Правил №376, Правила є обов`язковими для виконання на території м. Львова всіма органами державної влади, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності та підпорядкування, органами самоорганізації населення, посадовими особами міської ради, об`єднаннями громадян, а також громадянами, у тому числі іноземцями та особами без громадянства.

Згідно п. 1.10 Правил №376 наведені нижче терміни вживаються у такому значенні, зокрема:

- відкритий літній майданчик стаціонарний або тимчасовий (щоденного демонтажу) пункт ресторанного господарства, який розташовується виключно біля стаціонарного закладу (ресторану, кафе, бару, їдальні) у теплий період року з 1 квітня по 1 листопада і не має закритого приміщення для тимчасового перебування людей;

- самочинне встановлення (малої архітектурної форми, відкритого літнього майданчика, засобу зовнішньої реклами) це встановлення малої архітектурної форми, відкритого літнього майданчика, засобу зовнішньої реклами, дозвіл на встановлення яких не видавався або закінчився і не був продовжений у передбачені терміни або був скасований у встановленому порядку.

Відповідно до п. 14 Правил №376 передбачено порядок отримання дозволів на порушення благоустрою, їх призупинення, продовження і закриття, зокрема, п. 14.1 визначено, що дозвіл на тимчасове порушення благоустрою при виконанні робіт видає відповідна районна адміністрація на підставі письмової заяви за формою згідно з додатком 2 до цих Правил та основних матеріалів дозвільної та проектної документації відповідно до пункту 14.2 цих Правил.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 21 Закону № 2807-VI та п. 2.3.8 Правил №376, інші майданчики належать до елементів благоустрою.

Відповідно до п. 2.4.2. вказаних Правил №376, благоустрій об`єктів на територіях житлової, виробничої, громадської та садибної забудови здійснюється з врахуванням вимог використання цієї території відповідно до затвердженої містобудівної документації, генерального плану м. Львова, цих Правил, а також встановлених державних стандартів, норм і правил.

Відповідно до п.3.1.3 Правил №376 утримання та благоустрій територій підприємств, установ, організацій та ділянок, що перебувають у приватній власності громадян, прибудинкових територій багатоквартирних та малоповерхових житлових будинків, належних до них будівель та споруд здійснює власник або балансоутримувач цього будинку, або підприємство, установа, організаціє, з якими балансоутримувач укладе відповідні договори на утримання та благоустрій прибудинкових територій. Роботи, пов`язані з переплануванням території, посадкою або знесенням зелених насаджень тощо, проводяться відповідно до погоджених у встановленому порядку проектів.

Відповідно до п. 1, 5 ч. 1 ст. 16 Закону № 2807-IV на об`єктах благоустрою забороняється: 1) виконувати роботи без дозволу в разі, якщо обов`язковість його отримання передбачена законом; 5) самовільно встановлювати об`єкти зовнішньої реклами, торговельні лотки, павільйони, кіоски тощо.

Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 17 Закону № 2807-IV громадяни у сфері благоустрою населених пунктів зобов`язані: 1) утримувати в належному стані об`єкти благоустрою (їх частини), що перебувають у їх власності або користуванні, а також визначену правилами благоустрою території населеного пункту прилеглу до цих об`єктів територію; 2) дотримуватися правил благоустрою території населених пунктів; 3) не порушувати права і законні інтереси інших суб`єктів благоустрою населених пунктів; 4) відшкодовувати в установленому порядку збитки, завдані порушенням законодавства з питань благоустрою населених пунктів; 5) допускати на об`єкти благоустрою, що перебувають у їх власності або користуванні, аварійно-рятувальні та інші служби для здійснення заходів щодо запобігання і ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Набуття дозволів на розміщення літніх майданчиків біля стаціонарних закладів ресторанного господарства регламентовано Порядком отримання дозволів на встановлення літніх майданчиків у м. Львові біля об`єктів ресторанного господарства для здійснення підприємницької діяльності, затвердженим ухвалою Львівської міської ради від 05.03.2009 за №2452 (далі - Порядок № 2452).

Як передбачено п. 1.3 цього Порядку № 2452, паспорти відкритих літніх майданчиків видає управління архітектури департаменту містобудування на підставі позитивних висновків комісії з видачі паспортів відкритих літніх майданчиків (надалі комісія), склад якої затверджується ухвалою міської ради.

Пунктом 2.1. Порядку № 2452 встановлено, що для отримання дозволу на встановлення відкритого літнього майданчика суб`єкт господарювання (надалі заявник) подає до управління «Дозвільний офіс» письмову заяву встановленої форми, у якій зазначає бажане місце та термін розміщення, функціональне призначення і характеристику об`єкта.

До заяви додаються: - копія свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності в Україні; - копія дозволу департаменту економічної політики на відкриття об`єкта ресторанного господарства; - документ, що посвідчує право власності або оренди приміщення стаціонарного закладу ресторанного господарства, біля якого буде влаштований літній майданчик; - світлина пропонованого місця влаштування відкритого літнього майданчика розмірами не менше 10,0 см х 15,0 см; - декларація з зобов`язаннями про сплату необхідних платежів; - копія договору оренди земельної ділянки, на якій планується розмістити літній майданчик (за наявності); - топографо-геодезична основа (М 1:500) з нанесенням пропонованих контурів та площі літнього майданчика.

Відповідно до п. 2.2. Порядку № 2452 адміністратор управління «Дозвільний офіс» наступного робочого дня після отримання вхідного пакета документів передає його в управління архітектури департаменту містобудування.

Згідно п. 2.3. Порядку № 2452 за наявності документів, передбачених у пункті 2.1 цього Порядку, управління архітектури департаменту містобудування виносить питання на розгляд комісії, за результатами розгляду якої протягом 7 робочих днів:

2.3.1. У разі позитивного вирішення питання: 1) готує висновки про можливість встановлення літнього майданчика; 2) виготовляє план прив`язки літнього майданчика (без території шириною 1 м за периметром для його обслуговування. При цьому згадана територія закріпляється за власником для її прибирання та утримання у належному санітарному стані); 3) надає архітектурно-художні вимоги щодо естетичного оформлення майданчика для виготовлення проекту літнього майданчика ліцензованою проектною організацією.

У разі розміщення літнього майданчика у межах історичного ареалу міста архітектурно-художніми вимогами ставиться умова про необхідність погодження проекту з управлінням охорони історичного середовища.

Фактичні обміри місця розташування літнього майданчика, план його прив`язки та архітектурно-художні вимоги щодо естетичного оформлення майданчика виконує ЛКП «Відділ проектних робіт і оцінки землі», яке інформує заявника про час проведення обмірів та бере його візу на результатах обмірів.

Пакет документів, виготовлений управлінням архітектури департаменту містобудування, передається адміністратору управління «Дозвільний офіс», який наступного робочого дня після їх отримання повідомляє заявника про місце і час видачі.

2.3.2. У разі негативного вирішення питання надає заявникові аргументовану відмову у дозволі на розміщення літнього майданчика та повертає всі подані заявником документи до управління «Дозвільний офіс». Після усунення підстав, які стали причиною для відмови у дозволі на розміщення літнього майданчика, заявник має право повторно звернутися за отриманням дозволу.

Згідно п. 2.4 Порядку № 2452 виключними підставами для відмови у наданні дозволу на влаштування літнього майданчика є:

2.4.1. Розміщення літнього майданчика на: 1) пішохідних доріжках, тротуарах та алеях, якщо це перешкоджає вільному руху пішоходів (при влаштуванні літнього майданчика на тротуарі його прохідна ширина повинна залишатися не меншою ніж 1,5 м); 2) проїжджій частині вулиць і доріг; 3) зелених насадженнях.

2.4.2. Загроза безпеці людей у разі влаштування літнього майданчика.

2.4.3. Відсутність або невідповідність законодавству одного з документів для отримання дозволу на розміщення літнього майданчика, зазначених у пункті 2.1 цього Порядку.

Відповідно до п. 2.5 цього Порядку, після розгляду комісією та отримання архітектурно-художніх вимог управління архітектури департаменту містобудування заявник через ліцензовану проектну організацію розробляє проект літнього майданчика, який містить:

2.5.1. Погоджену з управлінням архітектури департаменту містобудування схему прив`язки об`єкта на топографо-геодезичній основі у масштабі 1:500.

2.5.2. План благоустрою майданчика у масштабі 1:100.

2.5.3. Креслення фасадів об`єкта з паспортом кольорового опорядження у масштабі 1:50.

2.5.4. План у масштабі 1:50.

2.5.5. Розгортку літнього майданчика з прив`язкою до фасаду у масштабі 1:100

2.5.6. Обладнання майданчика і пропозиції з його озеленення та освітлення.

2.5.7. Текстові матеріали з обґрунтуванням естетичного вигляду об`єкта

Відповідно до п. 2.6 Порядку, виконаний та попередньо узгоджений відповідно до архітектурно-художніх вимог проект заявник подає до управління «Дозвільний офіс». У разі встановлення літнього майданчика у межах історичного ареалу до проекту додається погодження управління охорони історичного середовища.

У відповідності до п. 2.8 Порядку, Управління архітектури департаменту містобудування протягом 5-ти робочих днів забезпечує:

2.8.1. Перевірку проекту літнього майданчика на відповідність архітектурно-художнім вимогам та підготовку висновку про погодження проекту.

2.8.2. Підготовку 2-х примірників паспорта відкритого літнього майданчика відповідно до рішення комісії.

Враховуючи зазначені норми Положення, суд першої інстанції вірно зазначив, що позивач вчинив усі дії, що передбачені Порядком № 2452 для отримання Паспорта відкритого літнього майданчика.

Управління архітектури та урбаністики Департаменту містобудування Львівської міської ради, отримавши зазначений пакет документів для продовження терміну розташування відкритого літнього майданчика, всупереч Порядку № 2452, не розглянуло у встановлений законодавством строк питання щодо продовження терміну розташування відкритого літнього майданчика.

З листа Управління архітектури та урбаністики Департаменту містобудування Львівської міської ради від 06.04.2022 № 2401-вих-24903 вбачається, що комісією із встановлення відкритих літніх майданчиків, засідання якої відбувалось 30.11.2021, 07.12.2021, 14.12.2021, 21.12.2021, 28.12.2021, 04.01.2022, 18.01.2022, 08.02.2022, 15.02.2022, 22.02.2022, проте, на зазначених засіданнях не було прийнято рішення за результатами звернення позивача щодо продовження терміну дії Паспорта на встановлення відкритого літнього майданчика. В листі від 06.04.2022 № 2401-вих-24903 також зазначено, що комісією прийнято рішення відмовити у продовженні терміну дії паспорта на встановлення відкритого літнього майданчика ТОВ «Віденська кав`ярня» на пр-т. Свободи, 12 до часу врегулювання судового процесу.

В матеріалах справи відсутнє рішення про відмову у продовженні терміну дії Паспорта на встановлення відкритого літнього майданчика. Більш того, в листі від 06.04.2022 № 2401-вих-24903 не зазначено, коли саме було прийнято рішення (дата прийняття), який номер присвоєно рішенню та яке обґрунтування слугувало для прийняття рішення.

Згідно Порядку № 2452, а саме п. 2.3, управління архітектури департаменту містобудування виносить питання на розгляд комісії, за результатами розгляду якої протягом 7 робочих днів приймає одне з рішень, визначених у пп. 2.3.1 та пп.2.3.2 Порядку.

Пункт 2.4 Порядку № 2452 містить виключні підстави для відмови у наданні дозволу на влаштування літнього майданчика.

З огляду на перелік підстав зазначених у п. 2.4. Порядку № 2452, серед таких підстав немає підстави - як час врегулювання судового процесу.

Слід зазначити, що Порядок № 2452, передбачає, а саме п.п.2.3.2 п.2.3, за наявності документів, передбачених у пункті 2.1 цього Порядку, управління архітектури департаменту містобудування виносить питання на розгляд комісії, за результатами розгляду якої протягом 7 робочих днів у разі негативного вирішення питання надає заявнику аргументовану відмову у дозволі на розміщення літнього майданчика та повертає всі подані заявником документи до управління «Дозвільний офіс». Після усунення підстав, які стали причиною для відмови у дозволі на розміщення літнього майданчика, заявник має право повторно звернутися за отриманням дозволу.

Однак, із змісту листа від 06.04.2022 № 2401-вих-24903 не встановлено, що Управління архітектури та урбаністики Департаменту містобудування Львівської міської ради у відповідності до п.2.3 Порядку № 2452 надало ТОВ «Віденська кав`ярня» саме аргументовану відмову у дозволі на розміщення літнього майданчика.

Судом першої інстанції встановлено, що Управлінням архітектури та урбаністики Департаменту містобудування Львівської міської ради не прийнято рішення за результатами звернення ТОВ «Віденська кав`ярня» щодо продовження дії Паспорта на розміщення відкритого літнього майданчику на пр-т. Свободи, 12 в м. Львові. Відповідачем зазначене не спростовано, що свідчить про допущення відповідачем бездіяльності.

Пункт 2.15 Порядку № 2452 передбачає, що загальний термін підготовки паспорта літнього майданчика не повинен перевищувати одного місяця з дня подання заяви суб`єктом підприємницької діяльності.

Згідно з описом прийнятих документів, позивач звернувся до відповідача 04.11.2021 з питання продовження терміну дії Паспорта на розміщення відкритого літнього майданчику на пр-т. Свободи, 12 в м. Львові і подав при цьому весь пакет документів, який вимагає від нього Порядок № 2452.

Проте, Управління архітектури та урбаністики Департаменту містобудування Львівської міської ради за результатами такого звернення ТОВ «Віденська кав`ярня» не прийняв рішення про аргументовану відмову у дозволі на розміщення літнього майданчика та не видав позивачу Паспорта відкритого літнього майданчика у строк, що передбачений Порядком № 2452.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» від 06.09.2005 року №2806-IV (надалі - Закон № 2806-IV), принцип мовчазної згоди - це принцип, згідно з яким суб`єкт господарювання набуває права на провадження певних дій щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності без отримання відповідного документа дозвільного характеру, за умови якщо суб`єктом господарювання або уповноваженою ним особою подано в установленому порядку заяву та документи в повному обсязі, але у встановлений законом строк документ дозвільного характеру або рішення про відмову у його видачі не видано або не направлено.

Механізм застосування принципу мовчазної згоди визначений ч. 6 ст. 4-1 Закону №2806-IV, згідно з яким, у разі якщо у встановлений законом строк суб`єкту господарювання не видано або не направлено документ дозвільного характеру або рішення про відмову у його видачі, то через десять робочих днів з дня закінчення встановленого строку для видачі або відмови у видачі документа дозвільного характеру суб`єкт господарювання має право провадити певні дії щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності. Копія заяви (опису прийнятих документів) з відміткою про дату їх прийняття є підтвердженням подачі заяви та документів державному адміністратору або дозвільному органу.

Згідно з ч. 5 ст. 4-1 Закону №2806-IV, підставами для відмови у видачі документа дозвільного характеру є: подання суб`єктом господарювання неповного пакета документів, необхідних для одержання документа дозвільного характеру, згідно із встановленим вичерпним переліком; виявлення в документах, поданих суб`єктом господарювання, недостовірних відомостей; негативний висновок за результатами проведених експертиз та обстежень або інших наукових і технічних оцінок, необхідних для видачі документа дозвільного характеру.

Диспозицією ч. 6 ст. 4-1 Закону №2806-IV передбачено, що у випадку невиконання дозвільним органом свого юридичного обов`язку (в установлений Законом строк видати документ дозвільного характеру або направити повідомлення про відмову у його видачі), тобто через свою бездіяльність, суб`єкт господарювання набуває право на провадження певних дій щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності без отримання відповідного документа дозвільного характеру.

В силу вимог ст. ст. 4 , 10 Закону України «Про адміністративні послуги» суб`єкт, який надає адміністративну послугу зобов`язаний дотримуватися принципів законності та юридичної визначеності, відкритості та прозорості, оперативності та своєчасності, неупередженості та справедливості, а граничний строк надання адміністративної послуги не може перевищувати 30 календарних днів з дня подання суб`єктом звернення заяви та документів, необхідних для отримання послуги.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання застосування принципу мовчазної згоди» від 27.01.2010 №77 регламентовано, що у разі ненадання у визначений законом строк суб`єкту господарювання документа дозвільного характеру або рішення про відмову у його видачі суб`єкт господарювання має право провадити певні дії щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності без одержання документа дозвільного характеру через 10 робочих днів з дня закінчення строку, встановленого для видачі документа дозвільного характеру або прийняття рішення про відмову в його видачі, на підставі копії опису прийнятих документів з відміткою про дату їх прийняття.

Суд апеляційної інстанції врахувавши вказані норми законодавства та фактичні обставини даного спору, звертає увагу на те, що передумовою для виникнення в підприємства права застосувати принцип «мовчазної згоди» є факт бездіяльності дозвільного органу, а також наявність таких умов: 1) надання підприємством усіх визначених законом документів для одержання дозволу; 2) закінчення строку розгляду наданих документів (10 робочих днів із дня подання заяви); 3) відсутність відповіді суб`єкта владних повноважень по суті поданої заяви. При цьому, за умови подання суб`єктом господарювання повного пакету документів, у нього виникає право на застосування принципу мовчазної згоди.

Подібна правова позиція щодо застосування принципу «мовчазної згоди» викладена у постановах Верховного Суду від 05.09.2018 у справі №826/11460/17, від 10.01.2019 у справі №813/3145/16, від 13.02.2019 у справі №826/16335/17, від 21.03.2019 у справі №817/498/17, від 16.05.2019 у справі №818/600/17, від 21.08.2019 у справі №826/25865/15, від 03.04.2020 у справі №640/21505/18, від 14.07.2021 у справі № П/811/137/18, від 27.09.2021 у справі № 380/8727/20, від 30.09.2021 у справі №489/2627/16-а, від 22.10.2021 у справі № 826/11256/18, від 09.11.2021 у справі №823/2592/18, від 23.11.2021 у справі №580/704/21.

17.05.2022 ТОВ «Віденська кав`ярня» звернулося до Управління архітектури та урбаністики Департаменту містобудування Львівської міської ради з повідомленням про застосування принципу «мовчазної згоди», проте, відповідач ніяким чином не відреагував на зазначене повідомлення.

Суд першої інстанції взявши до уваги викладені обставини справи, дійшов до висновку, що наявне безпідставне та протиправне відтермінування суб`єктом владних повноважень прийняття рішення про видачу або відмову у видачі документу дозвільного характеру є прихованою формою відмови у видачі такого документу та прямо суперечить принципу правової визначеності, на забезпечення якого законом саме і встановлені темпоральні обмеження у прийнятті рішень державою в особі її уповноважених органів.

Вказана правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 18.10.2018 у справі №813/4989/17 та від 27.09.2021 у справі № 380/8727/20.

Також слід взяти до уваги позицію Європейської комісії за демократію через право (Доповідь Венеціанської комісії № 512/2009 Про верховенство права (Venice Commission: the Rule of Law), що була прийнята на 86-му пленарному засіданні 25-26 березня 2011 року; пункти 11, 12 та 45), яка виходить з того, що у першій половині ХХ ст. верховенство права стало надзвичайно спірною концепцією тому, що архітектори держави загального добробуту тлумачили заперечення дискреційних повноважень влади, як заперечення ним державного втручання. В умовах суспільства, що стає все складнішим, дискреція розглядається як необхідний чинник прийняття рішень. Від середини ХХ ст. досягнуто порозуміння між концепцією верховенства права та питанням дискреційних повноважень. Дискрецію як таку було сприйнято. Проте її слід обмежувати буквою та метою закону, яким повноваження надаються, а так само іншими елементами верховенства права, приміром, шляхом забезпечення кожному доступу до справедливих процедур у безсторонньому та незалежному суді та шляхом застосування закону послідовно і однаково до всіх і у спосіб, позбавлений свавільності та не позбавлений здорового глузду. Комісія зауважує, що застосовуючи формулу accordance to the law ( відповідність закону ), ЄСПЛ загалом вимагає лише того, щоб владна дія держави спиралася на юридичну норму, існуючий зв`язок між демократією та верховенством права гарантував те, що певні дискреційні повноваження держави щодо обмеження прав людини були визначені законом (див.: Case of Iordachi and Others v. Moldova, заява № 25198/02). Також Комісія виходить з того, що потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватись дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними; у цьому контексті закон (a law), яким надаються дискреційні повноваження певному державному органові, повинен вказати чітко і зрозуміло на обсяг такої дискреції; не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади; отже, закон повинен вказати на обсяг будь якої такої дискреції та на спосіб її здійснення із достатньою чіткістю, аби особа мала змогу відповідним чином захистити себе від свавільних дій влади.

Суд апеляційної інстанції вважає, що порушення дозвільної процедури органом місцевого самоврядуванням є порушенням конституційного принципу належного урядування, що знайшов закріплення, зокрема у статті 6 (органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України), статті 8 (в Україні визнається і діє принцип верховенства права), статті 19 (органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України) Конституції України.

В рішенні у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ вказав на те, що принцип «належного урядування», зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків (заява №29979/04, пункт 70).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), пункт 74).

Верховний Суд у постанові від 28.02.2020 справа № П/811/1015/16 звернув увагу на те, що принцип належного урядування має надзвичайно важливе значення для забезпечення правовладдя в Україні. Неухильне дотримання основних складових принципу належного урядування забезпечує прийняття суб`єктами владних повноважень легітимних, справедливих та досконалих рішень. Крім того, принцип належного урядування підкреслює те, що між людиною та державою повинні бути вибудовані саме публічно-сервісні відносини, у яких інституції та процеси служать всім членам суспільства. Відповідно до юридичної позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 року, верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема в закони, які за змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. При цьому справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Отже, ця юридична позиція Конституційного Суду України поширюється і на необхідність врегулювання органами публічної влади «правової процедури», яка визначає критерії справедливого ставлення органів публічної влади до особи.

Частиною 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Щодо виключної компетенції Управління архітектури та урбаністики Департаменту містобудування Львівської міської ради продовження терміну дії Паспорта на розміщення відкритого літнього майданчика біля об`єкту ресторанного господарства на пр-т. Свободи, 12 в м. Львові, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Для цілей застосування ч. 1 ст. 2 КАС України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), дискреція адміністративного суду поширюється на вибір найбільш ефективного способу захисту порушених прав позивача від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Розкриваючи критерій ефективності способу захисту порушеного права спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Таким чином, встановивши право позивача на застосування принципу «мовчазної згоди», суд апеляційної інстанції погоджується з думкою суду першої інстанції про те, що зобов`язання відповідача продовжити ТОВ «Віденська кав`ярня» термін дії Паспорт відкритого літнього майданчика на пр-т. Свободи, 12 в м. Львові є цілком ефективним способом захисту з точки зору ч. 1 ст. 2 КАС України, ст. 13 Конвенції та виключає можливі подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень у питанні застосування позивачем принципу мовчазної згоди, а також не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача виходячи з наступного.

Ідея передбачуваності (очікуваності) суб`єктом відносин правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає існуючим в суспільстві нормативним приписам, утворює основу принципу правової визначеності і відображена в практиці Європейського суду з прав людини, що визнається в Україні джерелом права. Так, згідно з усталеною прецедентною практикою ЄСПЛ (рішення у справах «Реквеньї проти Угорщини», «Санді Таймс» проти Сполученого Королівства», «Коккінакіс проти Греції», «Бесарабська Митрополія проти Молдови») однією з вимог, що випливає зі слів «встановлений законом», є вимога передбачуваності: норма не може вважатися «законом», якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, яка дає громадянинові змогу керуватися цією нормою у своїх діях.

Практикою Суду ЄС та ЄСПЛ законні очікування розглядаються як елемент правової визначеності, в тому числі і тоді, коли йдеться про захист законних очікувань щодо здійснення права власності і саме у зв`язку із автономними поняттями майна та власності.

Характеристика очікувань як легітимних поєднує в собі: 1) їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного їй суб`єктивного права, 2) їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин.

Принцип захисту легітимних очікувань є невід`ємним елементом комунітарного права ЄС, одним з фундаментальних правових принципів, тісно пов`язаних із принципом правової визначеності. Він забезпечує особам, які перебувають під дією права ЄС, можливість вибудовувати свою поведінку, покладаючись на заходи Союзу та поведінку його службовців. Концепція легітимних очікувань має розглядатися також в світлі міжнародно-правового стандарту справедливого та рівного ставлення (цей стандарт закріплений в ст. 10 Договору до Енергетичної Хартії і є обов`язковим для України).

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2010 року № 1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами:

1) за допомогою оціночних понять, наприклад: «за наявності поважних причин орган вправі надати …», «у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…», «рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…» тощо;

2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав;

3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів;

4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.

Згідно з позицією Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13.02.2018 у справі № 361/7567/15-а, від 07.03.2018 у справі № 569/15527/16-а, від 20.03.2018 у справі № 461/2579/17, від 20.03.2018 у справі № 820/4554/17, від 03.04.2018 у справі № 569/16681/16-а та від 12.04.2018 у справі № 826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Повноваження суб`єктів владних повноважень не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Таким чином, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до їхнього вчинення у судовому порядку.

Вказаний правовий висновок зазначений Верховним Судом у постанові від 22.07.2020 у справі №299/3792/17.

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06.09.2005 у справі «Гурепка проти України», заява № 61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню порушення чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26.10.2000 у справі «Кудла проти Польщі», заява № 30210/96, п. 158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 у справі «Гарнага проти України», заява № 20390/07).

Загальні принципи диференціації між підміною органу державної влади судом та здійсненням правосуддя безпосередньо сформульовано в рішенні у справі «Фадєєва проти Росії» від 09.06.2005, в якому Європейський суд з прав людини з посиланням на справу «Баклі проти Сполученого Королівства» зазначив, що «згідно з усталеною практикою Суду саме національні органи влади мають дати вихідну оцінку «необхідності» втручання як стосовно законодавчого поля, так і реалізації конкретного заходу, але, незважаючи на надану національним органам влади свободу розсуду, їхнє рішення підлягає перевірці судом на предмет його відповідності вимогам Конвенції».

Враховуючи вище викладене, слід зазначити, що дискреційними повноваженнями є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

У даній адміністративній справі, у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій розглянути заяву позивача у встановленому законом порядку та строки, а за умови відповідності заяви та доданих до неї документів вимогам законодавства прийняти рішення про задоволення заяви. Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд розглянути заяву, або ж ні; прийняти рішення про задоволення заяви, або ж рішення про відмову у її задоволенні. Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень, тому повноваження відповідача у спірних правовідносинах не є дискреційними.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, зробивши системний аналіз положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, дійшов вірного висновку про задоволення позову, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління архітектури та урбаністики Департаменту містобудування Львівської міської ради - залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 липня 2022 року у справі № 380/7811/22 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. П. Нос
судді Р. В. Кухтей
С. М. Шевчук