Справа № 160/20991/21
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2022-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіБоженко Н.В.
за участі секретаря судового засіданняТрофімова Б.Д.
представника відповідачів Дерновського М.Є.
03 листопада 2021 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду, засобами поштового зв`язку, надійшла позовна заява Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» до Головного управління державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, в якій позивач просить суд:
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2021 року вказана позовна заява була залишена без руху та цією ухвалою було запропоновано позивачу усунути недоліки позовної заяви.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 березня 2022 року розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання.
01.07.2022 року на електронну пошту суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач висловлює незгоду з відзивом в повному обсязі. Зазначає, що рішення суду дійсно мають виконуватися відповідно до черговості, однак у тримісячний строк, а тривалість виконання рішень судів в цій справі є надмірною, наводить відповідну практику Європейського суду з прав людини. Також вказує, що відповідачем не надано доказів перевірки боржника на дотримання бюджетного законодавства, також відповідач-1 не надає доказів звернення до відповідних органів з заявою про перевірку боржника на дотримання п.3 ч.1 ст. 116 Бюджетного кодексу України в частині визначення недостовірних обсягів бюджетних коштів при плануванні бюджетних показників. Зазначає, що бездіяльність саме відповідача-1 (а не відповідача-2) має місце, оскільки відповідач-1 не вжив усіх заходів, передбачених Порядком №845 для забезпечення примусового виконання виконавчих документів. Також зазначає, що звертається з однією й тією ж вимогою та з однією й тією ж підставами в зв`язку з тим, що після ухвалення рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.02.2020 у справі №160/8663/19 пройшло вже майже три роки, а правопорушення є триваючим, в зв`язку з чим відсутні підстави для незастосування заходів, спрямованих на припинення такого правопорушення.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 липня 2022 року закрито підготовче провадження по справі.
08 серпня 2022 року від представника позивача надійшло клопотання про залучення до участі у справі співвідповідача, оскільки стягнення з боржника за виконавчими документами, що перебувають на виконанні, здійснюється відповідно до бюджетної програми КПКВК 3504040 «Забезпечення виконання рішень суду, що гарантовані державою». Державна казначейська служба України здійснює виконання рішень судів, де боржником є держава, у відповідності до ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Таким чином, позивач вважає за необхідне залучити до участі у справі в якості співвідповідача саме Державну казначейську службу України.
Підготовче судове засідання по справі призначено на 25 серпня 2022 р., з викликом учасників справи.
Учасники справи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи.
Протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено на 06 вересня 2022 року, з викликом учасників справи, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи.
06 вересня 2022 року через канцелярію суду подана заява про закриття підготовчого провадження та призначення до судового розгляду справи по суті від представника позивача. Аналогічна заява від 06 вересня 2022 року надійшла до суду від представника Головного управління державної казначейської служби України у Дніпропетровській області та Державної казначейської служби України, в якій також зазначено про приєднання до відзиву Головного управління державної казначейської служби України у Дніпропетровській області - Державною казначейською службою України.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2022 року підготовче провадження по справі закрито, призначено справу до судового розгляду на 27 вересня 2022 р., з викликом учасників справи.
В судовому засіданні призначеному на 27 вересня 2022 року представник позивача позовну заяву підтримав з підстав, викладених в ній.
Представник відповідачів просив у позові відмовити з підстав, викладених у відзиві Головного управління Державної казначейської служби у Дніпропетровській області. В судовому засіданні оголошено перерву до 04 жовтня 2022 р.
В судовому засідання призначеному на 04 жовтня 2022 року представник відповідачів виступив з промовою в судових дебатах, свої попередні правові позиції підтримав.
Представник позивача про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи, клопотання про відкладення розгляду справи не подав.
Суд, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідачів, вивчивши матеріали справи та об`єктивно оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив наступні обставини.
Позивачем до відповідача-1 пред`явлено до виконання наступні виконавчі документи:
2. Виконавчий документ, виданий Дніпропетровським окружним адміністративним судом від 22.10.2015 р. по справі №804/8587/15 про стягнення з Управління праці та соціального захисту населення Апостолівської районної державної адміністрації на користь Філії суми збитків на пільгове перевезення пасажирів за період січень-грудень 2014 року в розмірі 451 720,87 грн та судового збору у розмірі 4 872,00 грн. (загальна заборгованість становить 456 592,87 грн).
4. Виконавчий документ, виданий Синельниківським міськрайонним судом Дніпропетровської області по справі №191/1652/15-а про стягнення з Управління праці та соціального захисту населення Синельниківської міської ради на користь Філії збитків на пільгове перевезення пасажирів за період січень-грудень 2014 року в розмірі 77 283,02 грн. та судового збору в розмірі 487,28 грн. (загальна заборгованість становить 77 770,30 грн).
5. Виконавчий документ, виданий Дніпропетровським окружним адміністративним судом від 07.11.2017 р. по справі №804/8715/16 про стягнення з Управління соціального захисту населення П`ятихатської районної державної адміністрації на користь Філії збитків збитків на пільгове перевезення пасажирів за період січень-грудень 2015 року у розмірі 1 385 271,76 грн.
6. Виконавчий документ, виданий Господарським судом Дніпропетровської області від 15.05.2019 р. по справі №904/90/19 про стягнення з Управління соціального захисту населення Апостолівської районної державної адміністрації на користь на користь Філії компенсаційних витрат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян за період січень-грудень 2016 року у розмірі 1 566 121,29 грн та судового збору у розмірі 23 491,82 грн (загальна заборгованість становить 1 589 613,11 грн)
7. Виконавчий документ, виданий Господарським судом Дніпропетровської області від 04.12.2019 р. по справі №904/465/19 про стягнення з Департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпропетровської міської ради на користь Філії боргу у розмірі 3 348 050,39 грн та судового збору у розмірі 59 229,76 грн (загальна заборгованість становить 3 398 271,15 грн).
08. Виконавчий документ, виданий Господарським судом Дніпропетровської області від 17.01.2020 р. по справі №904/4603/19 про стягнення з Департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпропетровської міської ради на користь Філії боргу у розмірі 3 348 050,39 грн та судового збору у розмірі 50 220,76 (загальна заборгованість становить 3 398 271,15 грн).
09. Виконавчий документ, виданий Господарським судом Дніпропетровської області від 07.08.2020 р. по справі №904/5844/19 про стягнення з Департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпропетровської міської ради на користь Філії 5 186 981,53 грн збитків за пільгове перевезення пасажирів за період з 01.07.2018 по 30.09.2018 та судовий збір у розмірі 88 804,72 (загальна заборгованість становить 5 264 786,25 грн).
10. Виконавчий документ, виданий Синельниківським міськрайонним судом Дніпропетровської області від 01.07.2017 р. по справі №191/2053/14-а про стягнення з Управління праці та соціального захисту населення Синельниківської міської ради на користь Філії збитків на пільгове перевезення пасажирів за 2013 рік у розмірі 668 571,50 грн (залишок заборгованості становить 236 982,88 грн).
11. Виконавчий документ, виданий Синельниківським міськрайонним судом Дніпропетровської області від 26.09.2017 р. по справі №191/4383/14-а про стягнення з Управління праці та соціального захисту населення Синельниківської міської ради на користь Філії збитків на пільгове перевезення пасажирів за 2015 рік у розмірі 471 018,87 грн та судового збору у розмірі 7 065,29 грн (загальна заборгованість становить 478 084,16 грн).
12. Виконавчий документ, виданий Дніпропетровським окружним адміністративним судом від 11.11.2015 р. по справі №804/6324/15 про стягнення з Управління соціального захисту населення П`ятихатської райдержадміністрації суми збитків за пільгове перевезення пасажирів за 2014 рік у розмірі 863 216,46 грн.
13. Виконавчий документ, виданий Дніпропетровським окружним адміністративним судом від 07.11.2017 р.по справі №804/8685/16 про стягнення з Управління соціального захисту населення Верхньодніпровської районної державної адміністрації на користь Філії збитків за пільгове перевезення пасажирів за 2015 рік у розмірі 236 210,73 грн.
Впродовж 2016-2021 року позивач неодноразово звертався до відповідача-1 з питань виконання вказаних виконавчих документів, на що відповідач-1 зазначав про відсутність фінансування за відповідними бюджетними програмами та здійснення виконання виконавчих документів при надходженні коштів.
17.08.2021 листом №Р/НЗЕ-21/639 позивач звернувся до відповідача-1 з заявою щодо повідомлення стану виконання виконавчих документів та надання копії документів на підтвердження вжиття органами Казначейства заходів для повного та своєчасного виконання вищезазначених судових рішень (копії запитів та відповідей на них, в тому числі копії відповідей боржників про неможливість виконання судових рішень.
На момент звернення до суду, а також на момент ухвалення рішення виконавчі документи лишаються невиконаними.
Вважаючи свої права порушеними тривалим невиконанням судових рішень, позивач звернувся з цим позовом.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з п.4 ч.1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Зазначеній нормі кореспондує повноваження суду, визначене п.4 ч. 2 ст. 245 КАС України, згідно якого у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
В свою чергу відповідно до ч.1 ст. 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин; 4) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 5) як розподілити між сторонами судові витрати; 6) чи є підстави допустити негайне виконання рішення; 7) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
У п. 13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2020 по справі № 9901/393/19 визначено, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 826/7380/15.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року по справі №925/642/19 вказано, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, тому Велика Палата Верховного Суду не вбачає необхідності надавати оцінку іншим аргументам касаційної скарги (п. 54).
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі №826/4406/16 та у постанові від 15 серпня 2019 року у справі №1340/4630/18, від 22.04.2021 у справі №640/2291/20, від 13 квітня 2022 року у справі №620/3527/20.
У даній справі позивач заявив позовні вимоги про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання «здійснити виконання виконавчих документів».
Відповідно до ч. 1 ст. 373 КАС України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 431 Цивільного процесуального кодексу України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Відповідно до ч.1 ст. 327 Господарського процесуального кодексу України, виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Виконавчі документи, щодо яких позивач оскаржує бездіяльність відповідачів, видані до вимог відповідного процесуального законодавства і спрямовані на виконання відповідних судових рішень. Виконавчий документ по своїй суті є інструментом для забезпечення примусового виконання судового рішення, стосовно якого такий виконавчий документ видано. Єдиною метою його існування є забезпечення виконання рішення суду. Виконання виконавчого документа є виконанням відповідного рішення суду. Відповідно, позовна вимога про зобов`язання «здійснити виконання виконавчого документа» за своїм змістом є позовною вимогою про зобов`язання здійснити виконання рішення суду.
Конституційний Суд України неодноразово зазначав у своїх рішеннях, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).
На цій підставі слід дійти висновку, що невиконання судового рішення, яке набуло законної сили, або надання йому переоцінки суперечить принципу верховенства права, складовою якого є принцип правової визначеності; суд, за загальним правилом, не повинен брати до уваги посилання сторони у справі в обґрунтування своєї позиції на фактичні обставини, виникнення яких стало наслідком невиконання такою стороною судового рішення, що набуло законної сили.
Аналогічний висновок сформульований Верховним Судом, зокрема, у постановах від 18 жовтня 2018 року у справі № 638/643/17, від 18 квітня 2019 року у справі № 808/2291/16, від 21 листопада 2019 року у справі № 344/8720/16-а, від 29 листопада 2019 року у справі № 805/5043/15-а, від 20 лютого 2020 року у справі № 15/6834/15 та від 18 лютого 2022 року у справі № 520/3601/19.
Згідно з положеннями частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
В частині першій статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» йдеться про те, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виходячи з системного аналізу викладених вище норм права убачається, що не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».
Згідно статті 382 КАС України визначаються спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, зокрема, до них належать: зобов`язання суб`єкта владних повноважень надати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу за невиконання судового рішення та інше.
Відповідно до вимог статті 383 КАС України особа-позивач на користь якої ухвалено постанову суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такої постанови суду або порушення прав позивача, підтверджених такою постановою суду.
Отже, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.
Вищезазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.
Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову про зобов`язання здійснити виконання виконавчих документів, що за змістом відповідає зобов`язанню здійснити виконання судового рішення. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.
Цивільне та господарське процесуальне законодавство передбачають аналогічний за змістом порядок судового контролю за виконанням судового рішення, яке перебуває на примусовому виконанні Розділ VII Цивільного процесуального кодексу України, розділ VI Господарського процесуального кодексу.
Відповідно, після ухвалення судового рішення подання позову, який за змістом є позовом про зобов`язання виконати судове рішення, є неналежним способом захисту, що не може призвести до ефективного захисту прав позивача.
Таким чином, позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови в позові з огляду на те, що в судовому процесі відсутній будь-який сенс у розрізі питання щодо реальної можливості захисту прав позивача в обраний ним спосіб. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 26 липня 2022 року по справі 826/6664/17 (п. 58).
Ухвалення нового судового рішення про зобов`язання відповідача здійснити виконання виконавчих документів не може призвести до ефективного захисту права, оскільки обов`язковість відповідних судових рішень, на виконання яких видано вказані позивачем виконавчі документи, не зміниться, в т.ч. не збільшиться.
В свою чергу вимога про визнання бездіяльності протиправною сама по собі не здатна призвести до ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача, стосовно яких ним подано цю заяву. Це вбачається зі змісту п.4 ч.1 ст. 5, п.4 ч. 2 ст. 245 КАС України, відповідно до яких вимога про визнання діяння протиправним та вимога про зобов`язання вчинити певні дії є взаємопов`язаними та можуть існувати лише разом.
При цьому, бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це завжди пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи.
Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 (зі змінами) затверджено "Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників". Згідно матеріалів справи, відповідачами вчинялись дії відповідно до норм Порядку № 845, шляхом направлення вимог щодо необхідності вжиття заходів для встановлення відкритих асигнувань або здійснення інших дій спрямованих на виконання судових рішень у повному обсязі, з проханням щомісяця повідомляти про вжиті заходи, виконавчі документи поставлені у чергу за бюджетною програмою, проведено листування з боржниками за виконавчими документами тощо.
Згідно зі ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що заявлені в адміністративному позові позовні вимоги є неналежними та не можуть призвести до ефективного захисту прав позивача.
З огляду на викладене, у позові належить відмовити.
Так як суд в цій справі приходить до висновку про обрання позивачем неналежного способу захисту, що є самостійною підставою для відмови у позові, оцінка іншим аргументам позовної заяви не надається, що відповідає правовій позиції, висловленій у п. 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 по справі №925/642/19.
Щодо судового збору.
Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
З урахуванням прийнятого судом рішення та приписів ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судового збору сплаченого позивачем при зверненні до суду.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В задоволенні позовної заяви Акціонерного товариства Українська залізниця в особі Регіональної філії Придніпровська залізниця акціонерного товариства Українська залізниця до Головного управління державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 14 жовтня 2022 року.

Суддя Н.В. Боженко