Справа № 460/16128/21
Суддя: В.В. Щербаков
Дата ухвалення: 2022-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

03 жовтня 2022 року м. Рівне №460/16128/21
Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Щербакова В.В. за участю секретаря судового засідання Ковальчук Г.М. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник Лук`янова М.Л.,

відповідача: представник Сергієнко І.М.,

відповідача №2: представник Валентюк О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доДержавної служби України з питань праці, Управління Держпраці у Рівненській області
про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до суду з позовом до Державної служби України з питань праці (далі відповідач №1), Управління Держпраці у Рівненській області (далі відповідач №1), в якому просила:

1. Визнати протиправною (неправомірною) бездіяльність Державної служби України з питань праці щодо не присвоєння ОСОБА_1 в 2019 році чергового 5 paнгу в межах посади державної служби категорії "Б".

2. Зобов`язати Державну службу України з питань праці присвоїти ОСОБА_1 5 ранг в межах посади державної служби категорії "Б", про що видати вiдповiдний наказ "Б".

3. Зобов`язати Управління Держпраці у Рівненській області здійснити нарахування та фактичну виплату ОСОБА_1 надбавки за 5 ранг в межах посади державної служби категорії "Б".

4. Стягнути з Управління Держпраці у Рівненській облаасті на користь ОСОБА_1 середній заробіток за розрахунку при звільненні по день постановлення рішення весь час затримки розрахунку при звільненні.

5. Визнати протиправною (неправомірною) бездіяльність Державної служби України з питань праці щодо ненадання ОСОБА_1 щорічної основної відпустки та виплати грошової допомоги у зв`язку з наданням щорічної основної відпустки у розмірі середньомісячної заробітної плати.

6. Зобов`язати Державну службу України з питань праці надати щорічну основну відпустку та зобов`язати Управління Держпраці у Рівненській області виплатити грошову допомоги у зв`язку з наданням щорічної основної відпустки у розмірі середньомісячної заробітної плати.

7. Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з питань праці судовий збір.

Мотивуючи свої вимоги, ОСОБА_1 зазначає, що 01.05.2016 їй присвоєно 6-й ранг державного службовця в межах категорії "Б" посад державної служби. З 01.05.2019 вона набула право на присвоєння 5 рангу державного службовця в межах категорії "Б" посад державної служби. Однак, в порушення вимог законодавства черговий ранг їй присвоєно не було. Додатково пояснює, що до дисциплінарної відповідальності вона не притягалась, негативної оцінки за наслідками оцінки діяльності державного службовця вона не отримувала.

Крім того, щодо решти позовних вимог зауважує наступне.

11.10.2021 нею було подано заяву про надання щорічної основної відпустки тривалістю 30 календарних днів з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати. Така заява не була розглянута, відповіді позивач не отримала.

Водночас, 11.10.2021 було видано наказ про звільнення позивача з займаної посади, при цьому компенсацію за невикористану відпустку за 2021 виплачено не було.

Також, позивач вказує, що відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тому, позивач вважає наявність в себе права на отримання середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою суду від 02.02.2022 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено провадити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

15.04.2022 від Управління Держпраці у Рівненській області надійшли заперечення щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

18.04.2022 від Управління Держпраці у Рівненській області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач щодо задоволення позовних вимог заперечує. В обґрунтування заперечень зазначає, що як вказує позивач, що відповідно до графіку відпусток персоналу управління Держпраці у Рівненській області на 2021 рік її відпустку заплановано на січень 2021 року. Представник відповідача №2 зауважує, що такі доводи не відповідають дійсності, оскільки 11.12.2020наказом №121-кт її звільнено із займаної посади, тому до графіку відпусток персоналу за 2021 рік позивача внесено не було.

Що стосується порушення гарантованого права на встановлення рангу державного службовця, Управління Держпраці у Рівненській області зазначає, що відповідно до ст. 39 Закону України «Про державну службу» ранги державних службовців є видом спеціальних знань. Ранги державним службовцям присвоює суб`єкт призначення, крім випадків, передбачених законом. Затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2016 р. №306 Порядок присвоєння рангів державних службовців, згідно до п. 5 якого підставою для прийняття рішення про присвоєння державним службовцям, які займають посади державної служби категорії "Б" та "В" чергового рангу є подання служби управління персоналом суб`єктові призначення. В даному випадку це Державна служба України з питань праці. З огляду на зазначене, Управління Держпраці у Рівненській області, зазначає, що діяло у точній відповідності до вимог Закону, та вважає доводи позовної заяви ОСОБА_1 передчасними та спростованими, а позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

06.05.2022 від Державної служби України з питань праці надійшов відзив на позовну заяву. Позиція відповідача висловлена ним у відзиві на позов, відповідно до змісту якого він заперечував проти їхнього задоволення, полягає в наступному. Відповідно до частини 6 статті 39 Закону України № 889, черговий ранг у межах відповідної категорії посад повинен був присвоюватися державному службовцю через три роки, в 2019 році, але 08.10.2018 наказом Управління Держпраці у Рівненський області № 207-к/ оголошено ОСОБА_1 наказ Держпраці від 08.10.2018 Л 69-кт «Про відсторонення ОСОБА_1 », який був прийнятий відповідно до частини п`ятої статті 65 Закону України «Про запобігання корупції» на підставі листа Військової прокуратури Рівненського гарнізону Західного регіону від 05.10.2018 №3737 вих. 18. Оскільки наказ про відсторонення був оскаржений, а розгляд відповідної справи в суді тривав з 2018 по 2020 рік, то ранг державного службовця не був присвоєний.

16.05.2022 позивачем подано відповідь на відзив, зі змісту якого вбачається, що на думку позивача, відповідачі не спростували її доводів та аргументів по суті позовних вимог.

23.05.2022 представником Державної служби України з питань праці подано додаткові заперечення щодо позовних вимог, зокрема в частині доводів позивача про не отримання негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності.

Ухвалою суду від 10.06.2022 вирішено перейти до розгляду справи в порядку загального позовного провадження. Судове засідання для розгляду справи по суті замінено підготовчим засіданням.

05.07.2022 на виконання вимог ухвали суду від 10.06.2022 відповідачем №2 подано пояснення. Зокрема, представник відповідача зазначає, що до графіку відпусток на 2021 рік позивача не внесено, відповідно щорічна основна відпустка за 2021 позивачу не надавалась, матеріальна допомога на оздоровлення за 2021 рік не виплачувалась.

Ухвалою суду від 11.07.2022, постановленою без виходу судді до нарадчої кімнати закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

03.09.2022 та 03.10.2022 представником позивача подано додаткові пояснення у зв`язку з дослідженням доказів.

03.10.2022 в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення учасників процесу, з`ясувавши обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 з 04.11.2015 призначена на посаду заступник начальника управління в порядку переведення з Територіальної державної інспекції з питань праці в Рівненській області.

01.05.2016 ОСОБА_1 призначено 6-тий ранг державного службовця в межах категорії «Б» посад державної служби.

08.10.2018 до відповідача 2 надійшов лист військової прокуратури Рівненського гарнізону від 05.10.2018 за №3737вих18 із змісту якого слідує, що слідчим відділом Головного управління Національної поліції у Рівненській області за процесуального керівництва військової прокуратури Рівненського гарнізону здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №0000110 від 01.08.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 Кримінального кодексу України (далі КК України). Досудовим розслідуванням встановлено, що заступник начальника Управління Держпраці у Рівненській області ОСОБА_1 в порушення вимог ст.19 Конституції України, ст.ст. 2, 22, 24 Закону України Про запобігання корупції, будучи посадовою особою, яка займає відповідальне становище, використовуючи надану їй владу та службове становище, діючи умисно, із метою особистого збагачення, вимагала та отримала від директора суб`єкта приватного сектора неправомірну вигоду у розмірі 75000 гривень за вирішення питання щодо не накладення штрафних санкцій та написання акту інспекційного відвідування суб`єкта приватного сектора економіки без порушень, а також не створення перу здійсненні господарської діяльності. 03.08.2018 ОСОБА_1 в рамках кримінального провадження повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України. Відповідно до вимог ст.65 Закону України Про запобігання корупції, особа, якій повідомлено про підозру у вчинені нею злочину у сфері службової діяльності, підлягає відстороненню від виконання повноважень на посаді. З метою дотримання вимог антикорупційного законодавства, військова прокуратура Рівненського гарнізону просила вирішити питання про відсторонення підозрюваної ОСОБА_1 від посади заступника начальника Управління Держпраці у Рівненській області до моменту прийняття правового рішення у вищевказаному кримінальному провадженні.

Листом від 08.10.2018 за №01-06/5390 відповідач 2 скерував вказаний вище лист військової прокуратури Рівненського гарнізону до відповідача 1 для розгляду.

Наказом відповідача 1 від 08.10.2018 №69-кт Про відсторонення ОСОБА_1 позивача відсторонено від посади заступника начальника Управління Держпраці у Рівненській області з 08.10.2018 до моменту прийняття правового рішення у кримінальному провадженні №0000110 від 01.08.2018.

Наказом відповідача 2 від 08.10.2018 №207-к/т позивачу оголошено наказ відповідача 1 від 08.10.2018 №69-кт Про відсторонення ОСОБА_1 .

Вказані обставини встановленні рішенням Рівненського окружного адміністративного суду у справі №460/2864/18, а тому в силу положень ст.78 КАС України доказуванню не підлягають.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 09 січня 2019 року у справі № 460/2864/18 позовні вимоги задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби з питань праці від 08 жовтня 2018 року №69-кт "Про відсторонення ОСОБА_1 " в повному обсязі. Стягнуто з Управління Держпраці у Рівненській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року апеляційні скарги Державної служби України з питань праці та Управління Держпраці у Рівненській області задоволено частково, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 09 січня 2019 року у справі № 460/2864/18 скасовано, а позовну заяву залишено без розгляду.

Постановою Верховного Суду від 28 квітня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року в справі №460/2864/18 скасовано, а справу №460/2864/18 направлено до Восьмого апеляційного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 червня 2020 року апеляційні скарги Державної служби України з питань праці та Управління Держпраці у Рівненській області залишено без задоволення. Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 09 січня 2019 року у справі № 460/2864/18 залишено без змін.

Щодо позовних вимог в частині призначення чергового рангу державного службовця.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015 № 889-VIII (далі Закон №889-VIII) та Порядком присвоєння рангів державних службовців, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2016 №306 (далі Порядок № 306).

Відповідно до ч.2 ст.1 Закону №889-VIII державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Пунктом 4 частини 1 статті 2 Закону № 889-VIII визначено, що посада державної служби - визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками у межах повноважень, визначених частиною першою статті 1 цього Закону.

Ранги державних службовців є видом спеціальних звань (ч.1 ст.39 Закону №889-VIII).

Частиною 2 статті 39 Закону №889-VIII встановлюється дев`ять рангів державних службовців. Порядок присвоєння рангів державних службовців та співвідношення між рангами державних службовців і рангами посадових осіб місцевого самоврядування, військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями визначаються Кабінетом Міністрів України. Співвідношення між рангами державних службовців і рангами посадових осіб місцевого самоврядування, військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями встановлюється для випадків призначення осіб, яким присвоєно такі спеціальні звання, на посади державних службовців, на яких може бути присвоєно нижчий ранг. У такому разі особі присвоюється ранг державного службовця на рівні рангу, який вона мала відповідно до спеціальних законів.

Згідно з ч. 3 ст. 39 Закону №889-VIII присвоюються такі ранги: державним службовцям, які займають посади державної служби категорії "А", - 1, 2, 3 ранг; державним службовцям, які займають посади державної служби категорії "Б", - 3, 4, 5, 6 ранг; державним службовцям, які займають посади державної служби категорії "В", - 6, 7, 8, 9 ранг.

Ранги державним службовцям присвоює суб`єкт призначення, крім випадків, передбачених законом (ч.4 ст.39 Закону України №889-VIII).

Відповідно до ч.5 ст.39 Закону №889-VIII ранги державних службовців присвоюються одночасно з призначенням на посаду державної служби, а в разі встановлення випробування - після закінчення його строку. Державному службовцю, який вперше призначається на посаду державної служби, присвоюється найнижчий ранг у межах відповідної категорії посад.

Згідно з ч.6 ст.39 Закону №889-VIII черговий ранг у межах відповідної категорії посад присвоюється державному службовцю через кожні три роки з урахуванням результатів оцінювання його службової діяльності. Протягом строку застосування дисциплінарного стягнення, а також протягом шести місяців з дня отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності черговий ранг державному службовцю не присвоюється. Такі періоди не зараховуються до строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, враховуючи положення ч.6 ст.39 Закону №889-VIII право на отримання чергового рангу позивач набула 02.05.2019, тобто через 3 роки після 6-го рангу державної служби у межах категорії посад «Б».

Водночас, як зазначає відповідач №1 черговий ранг присвоєно не було через відсторонення позивача від займаної посади.

З даного приводу суд зауважує, процедура відсторонення державного службовця від виконання посадових обов`язків врегульована статтею 72 Закону України «Про державну службу». Таке відсторонення відбувається за рішенням керівника державної служби одночасно з прийняттям рішення про порушення дисциплінарного провадження або під час його здійснення у разі:

- наявності обставин, що дають підстави вважати, що такий державний службовець може знищити чи підробити речі і документи, які мають суттєве значення для дисциплінарного провадження;

- впливу на працівників державного органу та інших осіб, зокрема, здійснення протиправного тиску на підлеглих, погрози звільненням з роботи;

- перешкоджання в інший спосіб об`єктивному вивченню обставин вчинення дисциплінарного проступку.

Відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

В даному випадку, позивачку відсторонено з 08.10.2018 до моменту прийняття правового рішення у кримінальному провадженні №0000110 від 01.08.2018.

Відповідно до пункту 9 Порядку присвоєння рангів державних службовців, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2016 року № 306, період перебування державного службовця у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та у відпустці без збереження заробітної плати для догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку не зараховується до стажу роботи для присвоєння чергового рангу. У такому разі стаж роботи для присвоєння чергового рангу обчислюється з урахуванням сумарно періоду роботи до зазначених відпусток та періоду роботи після виходу з них.

Крім того, відповідно до роз`яснень Національного агентства України з питань державної служби від 30.11.2021 № 144-р/з «Щодо зарахування періоду відсторонення державного службовця до стажу державної служби» (для надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки, для присвоєння чергового рангу), період відсторонення державного службовця відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 зараховується до стажу роботи для присвоєння чергового рангу.

Суд зазначає, що виходячи з встановлених судом обставин справи, у відповідності до положень Закону Україну "Про державну службу" та Порядку присвоєння рангів державних службовців, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2016 №306, позивачу необхідно було присвоїти черговий ранг у межах категорії посад, до якої належить її посада державної служби, при цьому включити період відсторонення від посади у строк відпрацювання для присвоєння чергового рангу.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позивач набула право на присвоєння їй чергового, а саме: 5 рангу державної служби, а відтак позовні вимоги в частині визнання протиправною (неправомірною) бездіяльності Державної служби України з питань праці щодо не присвоєння ОСОБА_1 чергового 5 paнгу в межах посади державної служби категорії "Б" та зобов`язання Державну службу України з питань праці присвоїти ОСОБА_1 5 ранг в межах посади державної служби категорії "Б", про що видати вiдповiдний наказ "Б" є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Також суд зауважує, що задоволенню підлягає і вимога зобов`язати Управління Держпраці у Рівненській області здійснити нарахування та фактичну виплату ОСОБА_1 надбавки за 5 ранг в межах посади державної служби категорії "Б", як похідна.

Щодо позовних вимог в частині ненадання щорічної основної відпустки за 2021 рік та не виплати матеріальної допомоги на оздоровлення за 2021 рік, суд зазначає наступне.

11.12.2020 видано наказ «Про звільнення ОСОБА_2 » №121-кт, яким звільнено ОСОБА_1 з посади заступника начальника Управління Держпраці у Рівненській області з отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності.

11.10.2021 наказом Державної служби України з питань праці №128-кт визнано наказ Держпраці від 11.12.2020 №121-кт «Про звільнення ОСОБА_3 » таким, що тратив чинність як нереалізований.

05.10.2021 позивачем направлено заяву про надання щорічної основної відпустки тривалістю 30 календарних днів з 11 жовтня 2021 року, а також заяву про виплату грошової допомоги у зв`язку з наданням щорічної основної відпустки у розмірі середньомісячної заробітної плати, відповідно до положень статті 57 Закону України «Про державну службу».

Відповіді на зазначені заяви відповідачами не надано, натомість 11 жовтня 2021 року було видано наказ «Про звільнення ОСОБА_2 » №129-кт, яким звільнено ОСОБА_1 з посади заступника начальника Управління Держпраці у Рівненській області 11 жовтня 2021 року. Підставою для звільнення слугувала частина друга статті 87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку з нез`явленням на службу протягом більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності.

01.11.2021 року було видано наказ Управління Держпраці у Рівненській області «Про припинення державної служби ОСОБА_1 » №133-к/тр, яким останнім днем роботи ОСОБА_1 визначено 01 листопада 2021 року, а також наказано відділу бухгалтерського обліку і фінансово-господарського забезпечення провести виплату остаточний розрахунок та сплатити всі належні виплати.

Позивач зауважує, що відповідно до графіку відпусток працівників Управління Держпраці у Рівненській області на 2021 рік, щорічна основна відпустка для ОСОБА_1 запланована на січень 2021 року.

Однак, вказані доводи позивача спростовуються матеріалами справи. Зокрема, відповідно до графіку відпусток персоналу Управління Держпраці у Рівненській області на 2021 рік затвердженого наказом Управління Держпраці у Рівненській області від 11.12.2020 №103-к/тп, ОСОБА_1 до графіку не включена.

Вказані обставини підтверджуються і пояснення Управління Держпраці у Рівненській області вих. №РВ/1/2076-22 від 04.07.2022, поданими до суду 05.07.2022 на виконання ухвали суду від 10.06.2022, відповідно до яких, представником зазначено, що відпустка позивачу у 2021 році не надавалась, компенсація та матеріальна допомога на оздоровлення не виплачувалась.

Закон України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Статтею 1 Закону №504/96-ВР визначено, що державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Відповідно до статті 2 Закону №504/96-ВР право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство).

Згідно зі статтею 3 Закону №504/96-ВР за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Статтею 24 Закону №504/96-ВР передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

У статті 5 Закону №504/96-ВР визначено, що тривалість відпусток визначається цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами України і незалежно від режимів та графіків роботи розраховується в календарних днях.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону № 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Спірні правовідносини у цій справі склались щодо зобов`язання роботодавця видати наказ про надання щорічної основної оплачуваної відпустки. Також щодо надання позивачеві грошової допомоги до щорічної основної оплачуваної відпустки.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23 лютого 2021 року у справі №П/811/1858/16 суд вказав, що згідно з положеннями статті 57 Закону України «Про державну службу» підставою для виплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати під час отримання щорічної відпустки визначено саме факт отримання працівником такої щорічної основної відпустки за відповідний рік.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 06 червня 2018 року у справі №824/360/16-а, в частині, що стосується протиправної бездіяльності відповідача, що полягала у невиплаті позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення, Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції, що вказана виплата може мати місце виключно як результат розгляду відповідачем заяви позивача та по своїй суті є похідною дією після прийняття відповідного рішення з даного питання.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20 березня 2019 року у справі №809/474/17, у якій зазначено, що одночасно з набуттям права на щорічну основну відпустку позивач набув також право на виплату допомоги для оздоровлення у розмірі посадового окладу при наданні такої відпустки.

Сторонами не заперечується, що позивачу щорічна основна відпустка за 2021 рік не надавалась, матеріальна допомога не виплачувалась.

Відповідно до статті 57 Закону № 889 держслужбовцям надається щорічна основна відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної зарплати. Відповідно до п.п.3 п.2 Постанови Кабінету Міністрів України Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів від 09 березня 2006 року №268, надано право керівникам органів, зазначених у пункті 1 цієї постанови, у межах затвердженого фонду оплати праці надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника (місячного грошового забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького складу).

Таким чином, чинним законодавством передбачається, що матеріальна допомога на оздоровлення може бути надана працівникові лише при реалізації права на щорічну відпустку.

Аналогічна позиція також викладена в листі Міністерства праці та соціальної політики від 19.07.2010 № 671/13-84-10, згідно з яким: Частиною першою статті 35 Закону України Про державну службу передбачено надання державним службовцям щорічної відпустки тривалістю 30 календарних днів з виплатою допомоги для оздоровлення у розмірі посадового окладу.

Таким чином, держслужбовцеві належить до виплати грошова допомога у розмірі середньомісячної зарплати при наданні саме щорічної основної відпустки. Така грошова допомога підлягає виплаті один раз на рік.

Слід зауважити, що відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 07.07.2017 № 1819/0/101-17/28 Щодо виплати держслужбовцю грошової допомоги при наданні щорічної основної відпустки встановлено, що під час формування фонду оплати праці на відповідний бюджетний рік для кожного працівника передбачається одна допомога для оздоровлення, яка є гарантованою виплатою один раз на рік при наданні щорічної відпустки за відповідний робочий рік.

Аналогічний зміст викладений і у роз`ясненнях Мінсоцполітики від 23.12.2016 N 1791/0/101-16/281 та від 19.09.2017 N 2416/0/101-17.

Таким чином, оскільки цю виплату гарантовано державою, у кошторисі держоргану на бюджетний рік (з 1 січня до 31 грудня кожного року), то в такому випадку має передбачатися одна допомога для кожного держслужбовця один раз на рік під час надання щорічної відпустки відповідного робочого року. Таким чином, судом встановлено, що позивач має право на компенсацію невикористаних 30 днів щорічної основної оплачуваної відпустки з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати за за 2021 рік.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні.

За приписами ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ч.2 ст. 117 КЗпП України).

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Відтак, ч.1 ст. 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Натомість, ч. 2 ст. 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

До вказаних правових висновків застосування ст. 117 КЗпП України, дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 по справі № 821/1083/17.

Ураховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати грошового забезпечення, на підставі статті 117 КЗпП України.

Разом з тим, з аналізу КЗпП України та правових висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13-ц суд дійшов висновку, що з метою застосування до відповідача відповідальності передбаченої ст.117 КЗпП України, необхідним є визначення кількості календарних днів затримки розрахунку при звільненні, тобто з дати звільнення ОСОБА_1 до кінцевої дати фактичного розрахунку.

Судом встановлено, що відповідно до наказу Управління Держпраці у Рівненській області від 11.10.2021 №129-кт про звільнення ОСОБА_1 , з врахуванням наказу від 01.11.2021 №133-к/тр останнім робочим днем позивачки є 01.11.2021.

В рамках вказаної адміністративної справи між сторонами виник спір з приводу належності позивачу при звільненні сум грошового забезпечення (надбавки за ранг, компенсації за невикористану відпустку та матеріальну допомогу на оздоровлення). А тому кінцевою датою стягнення грошових сум за затримку розрахунку при звільненні, є дата виплати належного грошового забезпечення, на виконання цього рішення суду.

Отже, вказаний позивачем період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, з 02.11.2021 по день розгляду справи в суді, не узгоджується із приписами ст. 117 КЗпП України.

Відтак, з врахуванням відсутності факту виплати належних грошових сум за рішенням суду, то позовна вимога про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 02.11.2021 по день розгляду справи в суді є передчасною та не підлягає задоволенню.

Згідно положень ст.75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому, в силу положень ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

За наведеного, суд дійшов висновку, позивачем частково обґрунтовано позовні вимоги.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до частини 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Державної служби України з питань праці, Управління Держпраці у Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Державної служби України з питань праці щодо не присвоєння ОСОБА_1 в 2019 році чергового 5 paнгу в межах посади державної служби категорії "Б".

Зобов`язати Державну службу України з питань праці присвоїти ОСОБА_1 5 ранг в межах посади державної служби категорії "Б", про що видати вiдповiдний наказ "Б".

Зобов`язати Управління Держпраці у Рівненській області здійснити нарахування та фактичну виплату ОСОБА_1 надбавки за 5 ранг в межах посади державної служби категорії "Б".

Визнати протиправною бездіяльність Державної служби України з питань праці щодо ненадання ОСОБА_1 щорічної основної відпустки та виплати грошової допомоги у зв`язку з наданням щорічної основної відпустки у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Зобов`язати Державну службу України з питань праці виплати ОСОБА_1 компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку.

Зобов`язати Управління Держпраці у Рівненській області виплатити грошову допомогу у зв`язку з наданням щорічної основної відпустки у розмірі середньомісячної заробітної плати.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 солідарно за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з питань праці, Управління Держпраці у Рівненській області судовий збір у розмірі 1816,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 )

Відповідач: Державна служба України з питань праці (вул. Десятинна, 14,м. Київ,01601, )

Відповідач: Управління Держпраці у Рівненській області (вул.Лєрмонтова, 7, м.Рівне, 33028, )

Повний текст рішення складений 17 жовтня 2022 року

Суддя В.В. Щербаков