Справа № 607/10702/22
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2022-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2022 рокуЛьвівСправа № 607/10702/22 пров. № А/857/13118/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Довгополова О.М., Святецького В.В.,

за участю секретаря судового засідання: Петрунів В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 серпня 2022 року, головуючий суддя - Делікатна Л.В., ухвалене о 18:37 год. у м. Тернополі, повний текст якого складено 25.08.2022 року, у справі за адміністративним позовом Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області до ОСОБА_1 про примусове видворення іноземця за межі території України,-

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2022 року позивач - Управління ДМС України в Тернопільській області звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило видворити громадянку російської федерації ОСОБА_1 за межі території України.

В обґрунтування заявлених вимог зазначало те, що ОСОБА_1 , є громадянкою російської федерації та на територію України прибула 22.10.2019 року через КПП «Хутір-Михайлівський».

До територіальних органів (підрозділів) ДМС з питань продовження строку перебування чи легалізації на території України остання не зверталася.

На момент виявлення відповідача, а саме станом на 17.02.2022 року, остання перебувала в Україні без законних на те підстав, порушуючи законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, тобто вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 203 КУпАП, за що постановою від 17.02.2022 року була притягнута до адміністративної відповідальності.

19.02.2022 року працівниками Гусятинського відділу УДМСУ у Тернопільській області прийнято рішення № 20 про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянки російської федерації ОСОБА_1 . Цим рішенням останню зобов`язано покинути територію України до 19.03.2022 року. Дане рішення відповідачу було оголошено та вручено його примірник, а також попереджено про наслідки невиконання рішення. Указане рішення відповідачем не оскаржувалось.

Однак, рішення № 20 від 19.02.2022 року про примусове повернення не виконала та самостійно не залишила територію України у строк, зазначений у рішенні.

Позивач вважав, що ОСОБА_1 свідомо ухиляється від виконання рішення Гусятинського відділу УДМСУ у Тернопільській області № 20 від 19.02.2022 року про примусове повернення відповідача до країни походження або третьої країни, порушуючи вимоги законодавства, яке визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, та буде надалі продовжувати ухилятись від добровільного виїзду за межі території України.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 серпня 2022 року позов задоволено; примусово видворено за межі України громадянку російської федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку, яка, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що є громадянкою РФ та отримує пенсію в РФ. Однак в 2019 році переїхала з чоловіком до України, оскільки тут проживають її дочки та вона мала намір тут жити. Вказала, що вона зверталася з заявами для оформлення відповідних документів, які б надавали їй право перебувати в Україні, однак такі документи не отримала через карантин та війну. Вказала, що вона мала намір виїхати з чоловіком, однак почалась війна, а тому вони поїхали у Херсонську область.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні у справі письмові докази та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 , є громадянкою російської федерації та 22.10.2019 року прибула на територію України через КПП «Хутір-Михайлівський».

Вказані обставини підтверджуються копією паспорта громадянки РФ, що посвідчує особу громадянки РФ за межами РФ № 75 0578412.

17.02.2022 року Гусятинським відділом УДМСУ в Тернопільській області було виявлено, що ОСОБА_1 перебувала на території України без законних на те підстав, порушуючи законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Зазначене стало підставою для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП та накладення на неї адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 3400 грн.

Такі обставини підтверджуються копією протоколу про адміністративне правопорушення серії ПР МТР № 001012 від 17.02.2022 року та копією постанови про накладення адміністративного стягнення серії ПН МТР № 001014 від 17.02.2022 року.

19.02.2022 року Гусятинським відділом УДМСУ в Тернопільській області прийнято рішення № 20 про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянки рф ОСОБА_1 , яким зобов`язано останню покинути територію України до 19.03.2022 року.

19.02.2022 року ОСОБА_1 вручено повідомлення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства.

Згідно з даними інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформації з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон, «АРКАН» відомості щодо перетину державного кордону України громадянкою рф ОСОБА_1 , відсутні.

Жодних доказів на підтвердження законності перебування ОСОБА_1 на території України матеріали справи не містять.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні законні підстави для перебування відповідача на території України, остання буде ухилятись від виїзду з України після прийняття рішення про повернення до країни походження або третьої країни, наявні обґрунтовані підстави вважати, що остання і надалі ухилятиметься від виконання такого рішення, що є підставою для примусового видворення іноземця за межі території України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Згідно ч. 2 ст. 14 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", іноземці та особи без громадянства в разі незаконного перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України затримуються та в разі, якщо порушення ними законодавства України не передбачає кримінальної відповідальності, повертаються до країни попереднього перебування у встановленому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 цього Закону, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Частиною 5 статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" передбачено, що іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Згідно ч. 1 ст. 30 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Отже, з системного аналізу наведених правових норм слідує, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства мають передувати дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач після законного перетину державного кордону України, незаконно перебуває в Україні без відповідних документів для перебування в Україні.

Крім цього, ОСОБА_1 не виконала рішення від 19.02.2022 року № 20 про примусове повернення до країни походження або третьої країни, у встановлений строк, в добровільному порядку.

З урахуванням вищенаведеного, з огляду на існування ризику невиконання відповідачем рішення про примусове видворення, оскільки відповідач не виконала рішення про примусове повернення, наявні обґрунтовані підстави вважати, що остання ухилятиметься від виконання такого рішення, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суд попередньої інстанції щодо необхідності видворення відповідача, через що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, відтак підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені сторонами, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 243, 272, 288, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 серпня 2022 року у справі №607/10702/22 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання до Верховного Суду касаційної скарги.

Головуючий суддя Л. Я. Гудим
судді О. М. Довгополов
В. В. Святецький
Повний текст постанови складено 17.10.2022 року.