Справа № 480/6394/21
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2022-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2022 р. Справа № 480/6394/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: П`янової Я.В.,

Суддів: Любчич Л.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22.11.2021, головуючий суддя І інстанції: О.М. Кунець, м. Суми, повний текст складено 22.11.21 по справі № 480/6394/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області , Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі за текстом також - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду у Сумській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (далі за текстом також відповідачі), в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області № 18 від 05.05.2021 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області призначити ОСОБА_1 дострокову пенсію за віком відповідно до пункту 3 частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (як матері інваліда з дитинства) з 01.05.2021.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивачка оскаржила його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначила, що докази, додані до позовної заяви, дають достатні підстави для задоволення позовних вимог, проте суд першої інстанції надав невірну оцінку медичній документації. Просить урахувати, що суд першої інстанції не дав їй можливості реалізувати процесуальні права, зокрема щодо витребування доказів по справі та виклику свідків, так як справу було призначено в порядку письмового провадження без виклику осіб.

Указує, що чинним законодавством не передбачена вимога про те, що сама інвалідність дитини-інваліда з дитинства повинна настати саме до 6 років, також не передбачена вимога для призначення пенсії, як обов`язковість визнання дитини інвалідом до 6-ти річного віку, а є вимога про виховання такої дитини до шести років. Також відповідно до підпункту 5 пункту 2.1. Порядку № 22-1 у якості документів, які необхідно додати до заяви про призначення пенсії, визначено лише документи про народження дитини, виховання її до шестирічного віку, про визнання дитини заявника інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом. Саме зазначені документи подані позивачем до відповідача, що не спростовується сторонами. Просить урахувати, що вимоги позивача узгоджуються з правовою позицією, сформованою в постановах Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 216/2437/16-а (2-а/216/60/16), від 31.07.2018 у справі № 501/2838/16-а.

Звертає увагу, що суд першої інстанції надав невірне тлумачення позиції, яку висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 травня 2019 року у справі № 330/2181/16-а. 330

За результатами апеляційного розгляду позивачка просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Від Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, з дослідженням усіх доказів та встановленням усіх обставин у справі. Звертає увагу, що твердження позивача, наведені в апеляційній скарзі, є хибними та спростовуються положеннями чинного законодавства України. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області правом на висловлення свого ставлення до апеляційної скарги не скористалося.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що з доказів, наданих позивачем до матеріалів справи (свідоцтво про народження, трудова книжка, довідка до Акту МСЕК), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на теперішній час офіційно працевлаштована в ПАТ «Укрпошта» листоношею, має сина ОСОБА_2 , котрий народився ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до Довідки до Акта огляду МСЕК серії 10ААБ № 217743 від 01.12.2013 сина позивачки визнано інвалідом з дитинства другої групи.

Згідно з Висновком №-230 від 21.12.2012 лікарської комісії щодо необхідності постійного стороннього догляду за дитиною інвалідом І чи II групи внаслідок психічного розладу визнано, що син потребує постійного стороннього догляду.

Відповідно до Довідки до Акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12ААБ № 380871 від 20.11.2021 сина позивачки визнано інвалідом з дитинства другої групи.

Згідно з Виписки із медичної карти стаціонарного хворого №-163 від 10.03.2011 за №-542 у сина позивачки встановлений діагноз: шизофренія, дитячий тип Б208.

Відповідно до медичного висновку № 171/18 від 04.04.2011 ОСОБА_2 має захворювання Г208.

Оскільки позивачці виповнилося 50 років, вона 29 квітня 2021 року звернулася до територіального органу за місцем проживання як суб`єкта владних повноважень, а саме - до Головного управління ПФУ в Сумській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до пункту 3 частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», надавши відповідні документи, які вимагаються для призначення пенсії. Однак позивачка отримала Рішення № 18 від 05.05.2021 про відмову у призначенні пенсії за віком від ГУ ПФУ в Хмельницькій області.

Так, згідно з рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області № 18 від 05.05.2021 позивачці відмовлено у призначенні дострокової пенсії за віком згідно зі статтею 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІУ від 09.07.2003 (якою передбачено, що матері осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до зазначеного віку, - після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років мають право на призначення дострокової пенсії за віком). Про прийняте рішення ГУ ПФУ в Хмельницькій області повідомило позивачку листом від 05.07.2021 за № 4575-5541/К-02/8-1800/21.

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що ГУ ПФУ в Хмельницькій області вказує на те, що "оскільки дитина заявниці визнана інвалідом у сімнадцятирічному віці, необхідно долучити висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку". Оскільки відповідного висновку ЛКК долучено не було, позивачці відмовлено у призначенні пенсії як матері інваліда з дитинства.

Однак позивачка вважає, що така позиція ГУ ПФУ в Хмельницькій області є протиправною. Просить урахувати, що відповідно до Довідки до Акта огляду МСЕК серії 10ААБ № 217743 від 01.12.2013 її сина визнано інвалідом з дитинства другої групи.

Позивачка звертає увагу, що на її звернення до лікарів про необхідність надання саме висновку про те, що її дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, позивачці надали лише письмову Довідку від 08.02.2021, видану КНП СОР "Обласна клінічна спеціалізована лікарня" про те, що сина позивачки - ОСОБА_2 визнано дитиною-інвалідом з 25.03.2011, а з 29.11.2012 - інвалідом II групи з дитинства внаслідок психічного розладу.

Отже позивачка вважає, що вона зробила все можливе і надала всі необхідні документи для призначення пенсії.

Крім цього позивач просила врахувати, що чинним законодавством не передбачена вимога про те, що сама інвалідність дитини-інваліда з дитинства повинна настати саме до 6 років. Також не передбачена вимога для призначення пенсії, як обов`язкова умова для визнання дитини, яка має статус "інваліда з дитинства" - "дитиною-інвалідом" до 6-ти річного віку.

Тобто, на думку позивачки, вимога про підтвердження наявності медичних показань для визнання дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, у разі якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку, стосується саме категорії дітей - інвалідів, а не інвалідів з дитинства, до якої відноситься син позивачки.

Позивачка зазначає, що абзац 11 підпункту 5 пункту 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", що затверджений Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року за № 22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (далі - Порядок № 22-1) (із змінами, внесеними згідно з Постановою правління Пенсійного фонду України від 23.05.2018 за № 11-1), в редакції, чинній на момент звернення позивачки за призначенням пенсії, - містять перелік документів, які засвідчують особливий статус особи, при призначенні пенсії згідно з абзацом першим пункту 3 частини першої статті 115 Закону. Такими документами визначено лише: документи про народження дитини, виховання її до шестирічного віку, про визнання дитини заявника особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю. Отже позивачка просить урахувати, що докази наявності медичних показань для визнання дитини інвалідом з дитинства (а не дитиною-інвалідом) до досягнення шестирічного віку вказаним пунктом не вимагаються.

На переконання позивачки, підтвердження наявності медичних показань для визнання "дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку", у разі якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку, стосується саме категорії "дітей-інвалідів", - а не категорії "інвалідів з дитинства", до якої відноситься син позивачки.

Уважає, що будь-яких вимог щодо підтвердження наявності медичних показань для визнання особи "інвалідом з дитинства" (а не "дитиною-інвалідом") до досягнення шестирічного віку чинним законодавством не визначено.

З урахуванням викладених обставин уважає рішення ГУ ПФУ в Хмельницькій області № 18 від 05.05.2021 про відмову в призначенні пенсії за віком протиправним.

Не погоджуючись з рішенням ГУ ПФУ в Хмельницькій області, позивачка звернулась до суду з позовом у цій справі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області № 18 від 05.05.2021 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком, суд першої інстанції, виходячи із того, що позивачкою не доведено та не підтверджено підстав для призначення їй пенсії достроково по досягненню 50-річного віку, дійшов висновку, що у спірних правовідносинах ГУ ПФУ в Хмельницькій області не порушено прав позивача, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на те, що позовні вимоги в частині визнання протиправним рішення № 18 від 05.05.2021 про відмову у призначенні позивачеві пенсії достроково по досягненню 50-річного віку залишено без задоволення, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовна вимога про зобов`язання призначити позивачеві пенсію достроково з дати звернення, також не підлягає задоволенню, як похідна.

Надаючи оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 22 Конституції України права і свободи людини та громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються й не можуть бути скасовані. Під час прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту й обсягу наявних прав і свобод.

Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості й в інших випадках, передбачених законом (статті 44 Конституції України).

Відповідно до статті 17 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 за № 1788-XII (надалі також - Закон № 1788-ХІІ) жінки, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до восьмирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на пенсію за віком після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 15 років із зарахуванням до стажу часу догляду за дітьми (п. є і ж ст. 56). При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років, які мають право на одержання соціальної пенсії (ст. 94).

Принципи, засади і механізм функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-ІV (надалі також - Закон України № 1058-ІV), який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Статтею 1 Закону України № 1058-IV передбачено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення чоловіками 60 років, жінками - 55 років та наявності страхового стажу не менше 5 років.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 115 Закону № 1058-IV право на призначення дострокової пенсії за віком мають, зокрема, жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до зазначеного віку, - після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років. При цьому до числа осіб з інвалідністю з дитинства належать також діти з інвалідністю віком до 16 років.

За приписами абз. 4 п. 3 розділу VIII «Прикінцеві положення» Закону України № 1058-ІV жінки, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до шестирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 цього Закону, за наявності не менше 15 років страхового стажу. При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років.

Отже право на дострокову пенсію за віком мають матері, які виховали інвалідів з дитинства до шестирічного віку (після досягнення матір`ю 50 років та за наявності не менше 15 років страхового стажу).

За змістом наведеної норми однією з обов`язкових умов для призначення дострокової пенсії за віком є виховання до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства.

Таким чином установлення органами Медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) інвалідності після досягнення такою дитиною шестирічного віку в певній мірі ставить під сумнів факт виховання матір`ю до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства, а не дитини без такого роду медичних показань.

Загальний підхід до змістовного наповнення поняття особа з інвалідністю на момент виникнення спірних відносин установлювався ст. 2 Закону України № 875-ХІІ, а також ст. 1 Закону України від 06 жовтня 2005 року за № 2961-ІV «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» (далі - Закон № 2961-ІV). Зокрема, такий статус могла мати особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Відповідно до абз. 3 статті 1 Закону України № 2961-ІV дитина-інвалід - особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Вказана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року по справі № 330/2181/16-а (2-а/330/36/2016).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 травня 2019 року у справі № 330/2181/16-а наголосила на тому, що визначення терміну інвалід з дитинства не міститься ані в Законі України № 875-ХІІ, ані в Законі України № 2109-III. При цьому за змістом абз. 2 п. 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року за № 1317 (далі - Положення № 1317), інвалідність з дитинства розглядається як причина інвалідності. Згідно з п. 14 цього Положення причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, установлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до вісімнадцятирічного віку.

Зі змісту абзацу 4 п. 3 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України № 1058-ІV вбачається, що пільга, пов`язана зі зменшенням жінкам пільгового віку та страхового стажу, установлювалася лише тим матерям інвалідів з дитинства та дітей інвалідів до 16 років, які виховували їх за підтвердженого стану інвалідності на момент досягнення дитиною 6 років.

Отже для призначення пенсії на підставі Закону № 1058-IV має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку, оскільки виховання дитини-інваліда у віці до 6 років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Непрямим підтвердженням цього є встановлена частиною шостою статті 179 Кодексу законів про працю України можливість надання жінці в обов`язковому порядку відпустки без збереження заробітної плати у разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку. Натомість за відсутності медичних показань до догляду за дитиною жінка не матиме можливості перебувати у такій відпустці і має прийняти рішення про вихід на роботу або припинення трудових відносин з роботодавцем.

Відповідно до частини дванадцятої статті 7 Закону України № 2961-ІV положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів затверджується Кабінетом Міністрів України. Серед повноважень лікарсько-консультативних комісій, визначених Положенням про лікарсько-консультативну комісію, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2013 року за № 917, визначено надання висновку, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Згідно з п. 2.18 Порядку № 22-1 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі, якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії, що така дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцяти років (висновок про час настання інвалідності).

Тобто такий висновок дає можливість опосередковано підтвердити факт догляду матері за дитиною, яка мала право на отримання статусу дитини-інваліда до досягнення шестирічного віку, як це передбачено положеннями Закону України № 1058-IV.

Таким чином Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що п. 2.18 Порядку № 22-1 не суперечить положенням ст. 17 Закону України № 1788-XII та ст. 26, абз. 4 п. 3 розд. VIII «Прикінцеві положення» Закону України № 1058-ІV, оскільки не встановлює та/або не змінює механізм призначення такого виду пенсії.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 травня 2019 року у справі № 330/2181/16-а зазначила, що Верховний Суд України у постанові від 27 травня 2014 року у справі № 21-133а14 висловив обґрунтовану позицію, що мати дитини-інваліда має право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 Закону України № 1058-ІV, у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення нею шестирічного віку, або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Велика Палата Верховного Суду вважала недоцільним висновок Касаційного адміністративного суду про тлумачення поняття інвалід з дитинства як статус дитини-інваліда, який ця дитина набуває по досягненню нею 18 років, оскільки визначальною умовою для призначення дострокової пенсії за віком як матері інваліда з дитинства є виховання до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства, а не дитини без такого роду медичних показань. Тобто при вирішенні питання про наявність права на призначення такого виду пенсії враховується не тлумачення поняття інваліда з дитинства, а момент настання медичних показань для встановлення інвалідності.

Як убачається з матеріалів справи, позивачка звернулась із відповідною заявою до ГУ ПФУ в Сумській області про призначення їй пенсії достроково по досягненню 50-річного віку як матері, що виховує дитину - інваліда з дитинства. Як підставу для призначення такої пенсії позивачкою надано Довідку до Акта огляду МСЕК серії 10ААБ № 217743 від 01.12.2013, згідно з якою її сина визнано інвалідом з дитинства другої групи, Довідку до Акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12ААБ № 380871 від 20.11.2021, відповідно до якої сина позивачки визнано інвалідом з дитинства другої групи. Відповідно до медичного висновку № 171/18 від 04.04.2011 син позивачки, ОСОБА_2 , має захворювання Г208.

Відповідно до Виписки із медичної карти стаціонарного хворого №-163 від 10.03.2011 року №-542 у сина встановлений діагноз: шизофренія, дитячий тип Б208 (копія виписки надана позивачем до справи, докази надання даної виписки до заяви про призначення пенсії - відсутні).

Проте, щоб отримати пенсію достроково по досягнення 50-річного віку як матері дитини-інваліда, позивачкою необхідно було надати висновок лікарсько-консультативної комісії щодо того, що її син мав дійсні медичні показання для визнання її дитиною з дитинства до досягнення шестирічного віку.

За матеріалами справи такого висновку позивачкою надано не було. Відтак нею не було підтверджено факт наявності підстав для визнання її сина інвалідом з дитинства до досягнення шестирічного віку.

Тому колегія суддів, ураховуючи те, що визначальним для призначення дострокової пенсії по досягненню 50-річного віку є саме час встановлення інвалідності такої дитини, а саме до шестирічного віку, або ж наявність висновку лікарсько-консультативної комісії про те, що така дитина мала дійсні медичні показання для визнання її дитиною з дитинства до досягнення вказаного віку, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач правомірно відмовив позивачеві у призначенні такої пенсії, як особі, яка не відповідає законодавчо встановленим вимогам.

Відмовляючи у призначенні пенсії позивачці, ГУ ПФУ в Хмельницькій області діяло у спосіб, строки та у межах, визначених чинним законодавством.

З огляду на те, що позивачкою не доведено та не підтверджено підстав для призначення їй пенсії достроково по досягненню 50-річного віку, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області № 18 від 05.05.2021 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання ГУ ПФУ в Сумській області призначити позивачці пенсію достроково з дати звернення, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень. Разом з тим згідно з п. 10 частини другої цієї статті, суд може обрати інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Аналіз вищенаведеної норми свідчить про безпосередній взаємозв`язок визнання протиправним індивідуального акта та обрання іншого способу захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, який забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів. Більш того, друга вимога є похідною та залежною від першої. Адже внаслідок визнання протиправним індивідуального акта, можливим є обрання належного способу захисту, необхідного для відновлення прав, свобод та інтересів.

З огляду на те, що позовні вимоги в частині визнання протиправним рішення ГУ ПФУ в Хмельницькій області № 18 від 05.05.2021 про відмову у призначенні позивачці пенсії достроково по досягненню 50-річного віку залишено без задоволення, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що позовна вимога про зобов`язання призначити позивачеві пенсію достроково з дати звернення, також не підлягає задоволенню, як похідна.

Посилання позивачки на судову практику та правову позицію Верховного Суду, викладену в постановах Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 216/2437/16-а (2-а/216/60/16), від 31.07.2018 у справі № 501/2838/16-а, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених у постанові від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, а тому застосовує до спірних правовідносин правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 15 травня 2019 року по справі № 330/2181/16-а.

Щодо посилання позивачки на те, що суд першої інстанції не дав їй можливості реалізувати процесуальні права, зокрема щодо витребування доказів по справі та виклику свідків, так як справу було призначено в порядку письмового провадження без виклику осіб, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 80 КАС України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 79 цього Кодексу.

За приписами ч. 2 ст. 65 КАС України свідок викликається в судове засідання з ініціативи суду або учасників справи. Учасник справи, заявляючи клопотання про виклик свідка, повинен зазначити його ім`я, місце проживання (перебування), роботи чи служби та обставини, щодо яких він може дати показання.

Як убачається з матеріалів справи, клопотань про витребування доказів, виклик свідків до прийняття рішення судом першої інстанції позивачкою не подавалась. Справа призначена судом першої інстанції у спрощеному провадженні, клопотань про перехід до розгляду справи у загальному провадженні, з викликом сторін, позивачкою також не заявлялося.

З урахуванням приписів ст. 308 КАС України, колегія суддів зауважує, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, доводи, які містяться в апеляційній скарзі ОСОБА_1 не спростовують правильності висновків, якими мотивоване рішення суду першої інстанції, та не дають підстав уважати висновки суду першої інстанції помилковими, а застосування судом норм матеріального права - неправильним.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Зважаючи на положення статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст. 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22.11.2021 по справі № 480/6394/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді Л.В. Любчич О.А. Спаскін