Справа № 140/4172/22
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2022-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2022 рокуЛьвівСправа № 140/4172/22 пров. № А/857/11059/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.,

з участю секретаря судового засідання: Кахнич Г.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Луцького відділу державної виконавчої служби у Луцькому районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07 липня 2022 року (ухвалене головуючим-суддею Денисюком Р.С. у м. Луцьку) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до старшого державного виконавця Луцького відділу державної виконавчої служби у Луцькому районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Якимчука Ярослава Богдановича, Луцького відділу державної виконавчої служби у Луцькому районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (за участі третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Ковельського районного управління поліції Головного управління національної поліції у Волинській області) про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в :

06.06.2022 ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до старшого державного виконавця Луцького відділу державної виконавчої служби у Луцькому районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Якимчука Ярослава Богдановича (далі старший державний виконавець Якимчук Я.Б., відповідач-1), в якому просив визнати протиправними дії старшого державного виконавця Якимчука Я.Б., визнати протиправною та скасувати постанову №68662746 від 15.02.2022 «Про відкриття виконавчого провадження».

Ухвалою від 29.06.2022 до участі в справі як другого відповідача було залучено Луцький відділ державної виконавчої служби у Луцькому районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (далі Луцький ВДВС, відповідач-2).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 07.07.2022 позовні вимоги були задоволені частково. Визнано протиправною та скасовано оспорювану постанову. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Луцького ВДВС на користь позивача 992,40 грн сплаченого судового збору.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Луцький ВДВС подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що стягувачем не було пропущено тримісячний строк пред`явлення виконавчого документу до виконання. При цьому зазначає, що у випадку своєчасного пред`явлення виконавчого документу до виконання та за умови існування факту порушення строків прийняття державним виконавцем рішень, у тому числі про відкриття провадження, підстави для скасування такого рішення чи виконавчої дії відсутні. Постанова у справі про адміністративне правопорушення від 31.07.2020 про стягнення із ОСОБА_1 штрафу була пред`явлена (скерована) до Луцького ВДВС 29.10.2020 та зареєстрована 15.02.2022, виконавче провадження відкрито 15.02.2022, а отже строки відкриття провадження не пропущені. Оспорювана постанова була прийнята відповідно до вимог ч.2 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 (далі Закон №1404-VIII), оскільки державний виконавець у відповідності до обсягу наявних у нього повноважень жодних порушень цього Закону не допустив.

Позивач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.

06.10.2022 до суду надійшло клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, у зв`язку з тим, що відділом планувалась участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, а особисто з`явитись до суду представник відділу немає можливості, оскільки підготувати подання на відрядження займає кілька днів.

Проте, колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні такого слід відмовити, оскільки суд не визнавав обов`язковою участь сторін у судовому засіданні, а тому вважає, що розгляд справи можливо провести без участі відповідача чи його представника.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Відтак, в контексті положень ч.4 ст.229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

При цьому, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення судового засідання та вважає за можливе провести апеляційний розгляд за відсутності сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що постановою старшого державного виконавця Якимчука Я.Б. про відкриття виконавчого провадження серії ВП №68662746 від 15.02.2022 було відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню постанови №342689 від 31.07.2020 про стягнення з ОСОБА_1 в користь держави штрафу у розмірі 425 грн.

Цього ж дня старшим державним виконавцем Якимчуком Я.Б. були прийняті постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та про арешт коштів боржника.

Проте, предметом оскарження є лише постанова про відкриття виконавчого провадження, яка прийнята старшим державним виконавцем, на думку позивача, з пропуском строку пред`явлення її до виконання.

Вважаючи оспорювану постанову протиправною, а також протиправними дії старшого державного виконавця Якимчука Я.Б. по її прийняттю, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з вимогою про її скасування.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07.07.2022 оскаржене відповідачем лише в частині задоволених позовних вимог, а тому з урахуванням положень ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції надає правову оцінку оскаржуваному рішенню лише в частині, що оскаржується та не вбачає підстав для застосування положень частини другої цієї статті.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що визначальним для обрахунку строку, чи звернута постанова про накладення штрафу до примусового виконання вчасно є не дата її направлення до виконавчої служби, а дата надходження її безпосередньо до органу виконавчої служби.

Проте, колегія суддів вважає, що до таких висновків суд першої інстанції прийшов з неправильним застосуванням норм матеріального права, виходячи з наступного.

Згідно ст.298 КУпАП, постанова про накладення адміністративного стягнення є обов`язковою для виконання державними і громадськими органами, підприємствами, установами, організаціями, посадовими особами і громадянами.

Відповідно до ст.299 КУпАП, постанова про накладення адміністративного стягнення підлягає виконанню з моменту її винесення, якщо інше не встановлено цим Кодексом та іншими законами України. При оскарженні постанови про накладення адміністративного стягнення постанова підлягає виконанню після залишення скарги без задоволення, за винятком постанов про застосування заходу стягнення у вигляді попередження, а також у випадках накладення штрафу, що стягується на місці вчинення адміністративного правопорушення. Постанова про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу, крім постанов про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу за правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті, зафіксовані за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, постанов у справах про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 1322 цього Кодексу, та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), підлягає примусовому виконанню після закінчення строку, установленого частиною першою статті 307 цього Кодексу.

Постанова про накладення адміністративного стягнення звертається до виконання органом (посадовою особою), який виніс постанову.

Частиною першою статті 300 КУпАП передбачено, що постанова про накладення адміністративного стягнення виконується уповноваженим на те органом у порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами України.

За змістом ч.1 ст.303 КУпАП, не підлягає виконанню постанова про накладення адміністративного стягнення, якщо її не було звернуто до виконання протягом трьох місяців з дня винесення. В разі оскарження постанови перебіг строку давності зупиняється до розгляду скарги. У разі відстрочки виконання постанови відповідно до статті 301 цього Кодексу перебіг строку давності зупиняється до закінчення строку відстрочки.

Пунктом шостим частини першої статті 3 Закону №1404-VIII передбачено, що постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону №1404-VIII, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Пунктом другим частини четвертої статті 4 Закону №1404-VIII визначено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що постановою Ковельського відділу поліції ГУ НАП у Волинській області №342689 від 31.07.2020 до позивача було застосоване адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425,00 грн.

Ковельським РУП ГУ НП у Волинській області було надано суду копію витягу із журналу вихідної кореспонденції, з якого вбачається, що постанова про накладення на позивача адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425,00 грн була направлена до Луцького ВДВС 28.10.2020.

У відзиві на позовну заяву представником відповідача акцентувалася увага на тому, що виконавчий документ було вчасно направлено на адресу ВДВС 29.10.2020, проте передано державному виконавцю лише 15.02.2022.

З урахуванням вищевказаного, державним виконавцем було відкрито виконавче провадження 15.02.2022, тобто з моменту отримання виконавчого документа, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції на супровідному листі.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що в даному випадку старшим державним виконавцем жодних строків прийняття рішення не порушено, оскільки наявний факт порушення передачі державному виконавцю виконавчого документа, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження №68662746 від 15.02.2022.

При цьому, оспорювана постанова прийнята у відповідності до вимог ч.2 ст.12 Закону №1404-VIII, матеріали справи жодних порушень вимог закону не містять та таких на встановлено у ході апеляційного перегляду.

Суд першої інстанції також встановив факт направлення виконавчого документу на адресу Луцького ВДВС 28.10.2020, а також скерування на адресу ВДВС заяви про примусове виконання постанови 29.10.2020 за №6307/56/04-2020 та тримання державним виконавцем 15.02.2022, проте не взяв до уваги наведеного вище та дійшов помилкового висновку про протиправність оспорюваної постанови.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.317 КАС України, суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення суду першої інстанції та ухвалює нове, коли має місце неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи чи питання.

Керуючись ст.ст.268, 272, 287, 308, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Луцького відділу державної виконавчої служби у Луцькому районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) задовольнити.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07 липня 2022 року по справі №140/4172/22 скасувати та прийняти постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до старшого державного виконавця Луцького відділу державної виконавчої служби у Луцькому районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Якимчука Ярослава Богдановича, Луцького відділу державної виконавчої служби у Луцькому районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (за участі третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Ковельського районного управління поліції Головного управління національної поліції у Волинській області) про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування рішення.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук
Повне судове рішення складено 17.10.2022