Справа № 320/11612/21
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2022-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О.,

Грибан І.О.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Міністерство інфраструктури України про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Міністерство інфраструктури України, в якому просив суд стягнути на його користь з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 1490 802,50 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про безпідставну затримку розрахунку середнього заробітку за весь час при звільненні з посади начальника зміни (оперативного чергового) відділу управління використання повітряного простору Украероцентру.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням позивачем (надалі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування всіх обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує на те, що судом першої інстанції не було враховано висновки викладені у Постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 року по справі №480/3105/19.

Сторони у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи були належним чином повідомлені, про причини неявки суду не повідомили.

За таких обставин колегія суддів, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Частиною 4 статті 229 КАС України встановлено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Представником третьої особи надано суду першої інстанції письмові пояснення, в яких зазначає, що відповідачем не порушено права позивача, оскільки між сторонами укладено Договір №3-ВС/2021 від 25.06.2021 року, в якому чітко позивачем погодився з тим відсутність спору між сторонами у питанні стягнення грошової допомоги.

Представником відповідача надано суду першої інстанції письмові пояснення, в яких зазначає, що відповідачем не порушено права позивача, оскільки між сторонами укладено Договір №3-ВС/2021 від 25.06.2021 року, в якому чітко позивачем погодився з тим відсутність спору між сторонами у питанні стягнення грошової допомоги.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що Наказом Міністра оборони України від 31.05.2019 року № 302 (по особовому складу) позивача - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , начальника зміни (оперативного чергового) відділу управління використання повітряного простору Украероцентру Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, звільнено з військової служби у запас за станом здоров`я, відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 18.06.2019 року № 637/о позивача звільнено з займаної посади 18.06.2019 року та направлено для зарахування на військовий облік до Дарницького районного у м. Києві військового комісаріату.

Із посиланням на довідку відповідача від 11.07.2019 року № 1.24.2/3786/19 та договір від 25.06.2021 року № 3-ВС/2021 позивач зазначив, що розмір його грошового забезпечення на момент звільнення становив 40348,00 грн., а відтак, згідно з вимогами законодавства, в день звільнення відповідач мав здійснити виплату одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби у розмірі 50% від грошового забезпечення за кожен календарний рік вислуги, а саме у розмірі 746438, 00 грн.

За твердженням позивача, при звільненні відповідач не здійснив з ним повний розрахунок та не виплатив одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби.

Так, 25.06.2021 року між позивачем (отримувач), з однієї сторони, та відповідачем (підприємство), з іншої, при безумовному визнанні Підприємством за Отримувачем права на отримання ним від Підприємства одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, передбаченої статтею 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (матеріальна допомога), укладено договір № 3-ВС/2021.

Згідно з пунктом 1 цього Договору Підприємство зобов`язувалось виплатити Отримувачу належну йому матеріальну допомогу у порядку, встановленому цим Договором.

Відповідно до пункту 2 Договору, розмір грошової допомоги визначено відповідно до законодавства України та становить 746 438, 00 грн.

Пунктом 3 Договору обумовлено порядок виплати грошової допомоги, за яким Підприємство виплачує Отримувачу грошову допомогу частинами протягом 6 (шести) місяців з дня укладання цього Договору. Перша частина із шести у розмірі 124 408,00 грн. виплачується Підприємством Отримувачу протягом 10 банківських днів з дня укладання цього Договору. Решта п`ять частин - по 124 406,00 грн. протягом кожного наступного календарного місяці.

Як зазначено позивачем, перша сума заборгованості в розмірі 122541,88 грн була сплачена відповідачем 08.07.2021.

Позивач вважаючи, що відповідачем порушені строки розрахунку при звільненні, звернувся із цим позовом до суду.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що наразі відсутні докази на користь проведення відповідачем повного розрахунку з позивачем при звільненні, суд зазначає, що аналіз статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, які передбачають обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні, а також те, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку, дають підстави для висновку, що в спірних правовідносинах зазначений строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні навіть ще не розпочався, оскільки відсутній факт остаточного розрахунку з позивачем.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спір у цій справі виник у зв`язку із несвоєчасною виплатою позивачу сум, належних йому при звільненні, що тягне за собою застосування до відповідача наслідків статті 117 КАС України.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Так, у постанові від 13 травня 2020 року по справі № 810/451/17 Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на тому, що метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

У вказаній справі Велика Палата підкреслила, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1 статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Відповідно до частини 2 статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Виходячи із такого законодавчого регулювання Велика Палата висновувала, що, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

У підсумку у вказаній справі Велика Палата дійшла висновку, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується позивачем, що останній тільки в 2021 році звернувся до відповідача з заявою про виплату одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби (2019 році) у розмірі 50% від грошового забезпечення за кожен календарний рік вислуги, а саме, у розмірі 746 438,00 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що 25.06.2021 року між позивачем (отримувач), з однієї сторони, та відповідачем (підприємство), з іншої, при безумовному визнанні Підприємством за Отримувачем права на отримання ним від Підприємства одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, передбаченої статтею 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (матеріальна допомога), укладено договір № 3-ВС/2021.

Згідно з пунктів 1, 2 цього Договору Підприємство зобов`язувалось виплатити Отримувачу належну йому матеріальну допомогу у порядку, встановленому цим Договором. Розмір грошової допомоги визначено відповідно до законодавства України та становить 746 438,00 грн.

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у статті 626 Цивільного кодексу України. Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Пунктом 5.3 Договору встановлено, що підписанням цього Договору Отримувач підтверджує і гарантує відсутність спору між ним та Підприємством у питанні стягнення грошової допомоги.

Згідно частин 1, 2 статті 509 Цивільного кодексу України (ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до пунктів 4.1, 4.2, 5.3 Договору у разі невиплати грошової допомоги у строки, передбачені пунктом 3.2 цього Договору, Підприємство сплачує Отримувачу пеню у розмірі облікової ставки НБУ від несвоєчасно виплаченої суми за кожен день затримки, починаючи з 11 (одинадцятого) робочого дня. У разі порушення Підприємством умов Договору сума грошової допомоги (її залишок) та нарахована пеня можуть стягуватися Отримувачем у судовому порядку.

Колегія суддів звертає увагу, що підписуючи вищезазначений договір сторони погодились з розміром суми, яка підлягає виплаті, строком його виконання та застосування штрафних санкцій, як підлягають виплаті.

Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що позивач не заперечує, що відповідачем здійснюються виплати у розмірі, які передбачені у вищезазначеному договорі та станом на час розгляду справи в суді першої інстанції дані виплати припинено або затримано дані виплати.

З аналізу матеріалів справи та норм права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наразі відсутні докази на користь проведення відповідачем повного розрахунку з позивачем при звільненні, суд зазначає, що аналіз статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, які передбачають обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні, а також те, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку, дають підстави для висновку, що в спірних правовідносинах зазначений строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні навіть ще не розпочався, оскільки відсутній факт остаточного розрахунку з позивачем.

Крім того, судом першої інстанції правомірно застосовано практику Верховного Суду викладену в постанові від 30.09.2020 року по справі № 120/1407/19-а, яка в силу вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України врахована судом у спірних правовідносинах.

Колегія суддів звертає увагу, що на час розгляду справи відсутній факт проведення відповідачем повного та остаточного розрахунку із позивачем ця обставина унеможливлює врахування судом періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, що є обов`язковою до врахування судом при визначенні розміру середнього заробітку позивача за час затримки відповідачем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, а отже підстав для задоволення позовних вимог не вбачається.

Щодо посилання апелянта на Постанову Верховного Суду від 30.11.2020 року по справі №480/3105/19, колегія суддів не бере до уваги, оскільки в даній справі відповідачем відмовлено у виплаті позивачу щодо невиплати позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, в той час, як в даній справі, яка перебуває в провадженні апеляційного суду, відповідач погодився з вимогою позивача щодо виплати грошового забезпечення в добровільному порядку.

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Частиною 1 ст. 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишаються без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2021 року -залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді О.О. Беспалов

І.О. Грибан