Справа № 140/4650/22
Суддя: Плахтій Наталія Борисівна
Дата ухвалення: 2022-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2022 року ЛуцькСправа № 140/4650/22

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Плахтій Н.Б.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними бездіяльності та призову, звільнення з військової служби,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач1, в/ч НОМЕР_1 ), в якому просить визнати протиправною бездіяльності на проходження служби ОСОБА_2 щодо забезпечення реалізації права на проходження служби тільки за місцем проживання відповідно до статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та протиправним призов по мобілізації ОСОБА_2 , звільнити його з військової служби.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сім`я ОСОБА_1 є багатодітною та складається з неї, чоловіка і трьох дітей. Позивач зазначає, що 24.02.2022 її чоловіка, ОСОБА_2 призвано ІНФОРМАЦІЯ_2 на військову службу, про що зроблено відповідний запис у військовому квитку.

ОСОБА_1 вважає, що її чоловіка було призвано на військову службу з порушенням частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», відповідно до якої не підлягають призову на військову службу військовозобов`язані, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років під час мобілізації без їх згоди. Також позивач зауважує, що ОСОБА_2 було призвано по тимчасовому посвідченню, згідно якого він був непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час, а також чоловікові не було доведено про особливості мобілізації військовозобов`язаних, які мають на утриманні троє дітей до 18 років згідно зі статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що її чоловіка без його згоди було переведено на військову службу у в/ч НОМЕР_1 стрільцем кулеметного взводу другого стрілецького батальйону з порушенням статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», яка передбачає проходження служби військовозобов`язаними, на утриманні яких находиться троє і більше дітей, тільки за місцем проживання.

Позивач посилається на те, що її чоловіком ОСОБА_2 2 червня та повторно 19 червня 2022 року на ім`я командира взводу було написано рапорт щодо надання йому можливості реалізації права на проходження військової служби за місцем проживання як особі, яка має на утриманні троє і більше дітей віком до 18 років. 23 червня аналогічний рапорт чоловіком було надіслано командиру в/ч НОМЕР_1 . Станом на 1 липня 2022 року жоден рапорт не був взятий до уваги та не розглянутий належним чином, що в свою чергу унеможливлює її чоловікові в забезпеченні його права на проходження служби за місцем проживання.

З наведених причин, позивач вважає, що відповідач протиправно не здійснив гарантованого права чоловіка позивача на проходження військової служби за місцем проживання.

Ухвалою суду від 06.07.2022 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.19).

В поданому до суду відзиві на позовну заяву (а.с.23-29) представник відповідача1 позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що в обліково-послужній картці, з якою ОСОБА_2 прибув у в/ч НОМЕР_1 , відомості про сімейний стан та склад сім`ї відсутні. Відтак, норму ч.2 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» командиром в/ч НОМЕР_1 , який діяв в межах повноважень, визначених чинним законодавством, відносно ОСОБА_2 не порушено, зважаючи на те, що він, як військовозобов`язаний, призваний на військову службу на підставі Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та Указу Президента України №69/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію» ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Щодо переміщення ОСОБА_2 до в/ч НОМЕР_1 для подальшого проходження військової служби, зазначив, що воно здійснено відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема пункту 112 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (надалі - Положення), відповідно до якого військовослужбовець може бути переміщений на нове місце військової служби з однієї військової частини до іншої у випадках, визначених пунктом 82 цього Положення, згідно якого призначення військовослужбовців на посади здійснюється, зокрема, у зв`язку зі звільненням або призначенням на посади, передбаченими штатами воєнного часу, у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану. Зазначене переміщення здійснюється без згоди військовослужбовця.

Представник відповідача1 вказав, що ОСОБА_2 , в якого на утриманні перебуває троє неповнолітніх дітей, з приводу відстрочки від призову по мобілізації до ІНФОРМАЦІЯ_4 не звертався та дії його не оскаржував. А тому вважає, що призов ОСОБА_2 на військову службу під час мобілізації, з огляду на вищевикладені обставини, є законним.

За змістом статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у відзиві на позовну заяву відповідач викладає виключно заперечення проти позову, відзив не може містити будь-яких заяв чи клопотань, позаяк заяви та клопотання учасники справи подають окремо у письмовій формі із зазначенням підстав та з дотриманням інших вимог статті 167 КАС України. Отже, заявлене у відзиві представником в/ч НОМЕР_1 клопотання про розгляд справи з повідомленням сторін не підлягало судом вирішенню по суті.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 зазначила, що відповідач визнав право її чоловіка на проходження служби лише за місцем проживання, а також визнав порушення частини 2 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» при прийнятті наказу командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_5 » від 07.05.2022 №60-РС, яким старшого солдата ОСОБА_2 старшого стрільця відділення охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_6 звільнено від займаної посади та зараховано в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 . Однак керівництвом частини всупереч частині 2 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» її чоловіка спочатку було відряджено для проходження служби у військову частину НОМЕР_2 АДРЕСА_1 , а пізніше 16.07.2022 до зони бойових дій. Перед кожним відрядженням її чоловіка жодного разу не було ознайомлено з наказом про відрядження, його метою та термінами перебування у відрядженні, як це передбачено пунктом 11 Глави 10 розділу II «Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях», затверджених наказом Мін`юсту України від 18.06.2015р.№ 100/5.

Крім цього, військова частина повідомила, що отримала від ІНФОРМАЦІЯ_7 документацію, в якій не було зазначено, що у її чоловіка знаходяться на утриманні троє дітей віком до 18 років, хоча зі слів чоловіка він неодноразово сповіщав своє командування за місцем попередньої служби про даний факт, як під час анкетного опитування, так і особисто майстра-сержанта, який в свою чергу здійснював внесення інформації до документів.

Позивач також зазначає, в особовій справі ОСОБА_2 мала б міститися інформація про наявність у їхній сім`ї трьох дітей віком до 18 років ще з 2014 року, оскільки її чоловікові була надана відстрочка від мобілізації саме за цією підставою. Також у її чоловіка було наявне до квітня 2022 року тимчасове посвідчення, згідно якого він був непридатний до військової служби в мирний час та обмежено придатний у воєнний час. Вважає, що під час призову його мали б направити на медичний огляд на підставі наказу Міністерства оборони України №420 «Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України». Обмежена придатність впливає на те, куди будуть залучати військовослужбовця. Якщо особа обмежено придатна, то її не можуть направити в бойову частину на передову та у зону бойових дій, а має проходити службу в частинах забезпечення, військових комісаріатах, установах, організаціях, навчальних закладах тобто у тилу.

Військова частина стверджує, що не володіла інформацією про наявність у її чоловіка трьох дітей до 18 років, хоча він тричі звертався до в/ч НОМЕР_1 з рапортами, до яких були долучені свідоцтва про народження дітей, копії яких долучено до позовної заяви. Позивач також посилається на те, що не додано матеріали двох рапортів, з якими звертався ОСОБА_2 безпосередньо до командування частини та не надано відповіді на них.

ОСОБА_1 зазначає, що систематичне порушення командуванням в/чА1008 частини другої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» щодо права проходити службу ОСОБА_2 на території Волинської області, а також відсутності в його особовій справі під час призову ІНФОРМАЦІЯ_8 документів щодо надання його згоди на мобілізацію та відсутності медичного огляду є прямим порушенням чинного законодавства України (а.с.51-52).

Ухвалою суду від 05.08.2022 залучено до участі у справі як співвідповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі відповідач2, ІНФОРМАЦІЯ_8 , а.с.54-55).

У запереченні на відповідь на відзив представника відповідача1 підтримав позицію, викладену у відзиві, та просив відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 (а.с.61). Разом з тим, заявлене у запереченні клопотання про залишення позову без розгляду не підлягало судом вирішенню по суті з огляду на порушення вимог статті 167 КАС України. Відповідно до статті 164 КАС України у запереченні відповідач викладає свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань та аргументів і мотиви їх визнання або відхилення, тобто заперечення не можуть містити в собі заяв з процесуальних питань.

12.08.2022 та 15.08.2022 від ОСОБА_1 до суду надійшли заяви про доповнення до позовної заяви аналогічного змісту, в яких позивач покликається на те, що оскільки її чоловік проходить військову службу у складі Збройних сил України, не маючи можливості взяти вихідний, у нього не було фізичної можливості сходити до нотаріуса і нотаріально посвідчити довіреність. Зазначає, що її чоловік своєю усною згодою доручив їй представляти його інтереси та подати відповідну позовну заяву до суду. У зв`язку з чим, виходячи з того, що вона є дружиною ОСОБА_2 , враховуючи неможливість останнього нотаріально посвідчити довіреність, вона представляє його інтереси за усною довіреністю (а.с.66, 68).

Представник відповідача2 у відзиві на адміністративний позов (а.с.78-80) позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав та просив відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що на час призову по мобілізації, а саме: станом на 25.02.2022, згідно облікових даних інформація про те, що на утримані ОСОБА_2 є троє і більше дітей віком до 18 років, що надає йому право на відстрочку по призову на військову службу по мобілізації, відсутня.

25.02.2022 ІНФОРМАЦІЯ_8 відповідно до Законів України «Про оборону України», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та на виконання Указу Президента України від 24.02.2022року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» солдата ОСОБА_2 призвано на військову службу під час мобілізації (наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_7 від 25.02.2022 №13-од) та призначено на посаду старшим стрільцем 1 відділення охорони 3 взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_7 . Також зазначає, на час призову ОСОБА_2 інформації про те, що його сім`я є багатодітною, не надав. За період (25.02. по 07.05.2022) військової служби в роті охорони ІНФОРМАЦІЯ_7 зі сторони позивача ніяких питань щодо порушення правил призову не виникало, документів щодо підтвердження про наявність трьох неповнолітніх дітей не були надані до ІНФОРМАЦІЯ_7 . Відповідно до Директиви Головнокомандувача Збройних Сил України від 01.05.2022 №Д-91/ДСК та наказу головнокомандувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_5 » (по особовому складу) від 07.05.2022 №60-РС ОСОБА_2 з іншими військовослужбовцями роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_7 09.05.2022 був переміщений з виключенням у в/ч НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ).

У відповіді на відзив відповідача2 позивач вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_8 зобов`язаний був володіти інформацією про наявність у ОСОБА_2 трьох дітей, оскільки в 2014 році саме за цією підставою йому було надано відстрочку на проходження служби в АТО. Відповідач2 не надав документів, які б підтверджували згоду ОСОБА_2 на призов за мобілізацією, та не провів медичний огляд останнього на предмет встановлення придатності до військової служби (а.с.89-90).

Інші заяви по суті спору від сторін не надходили.

Враховуючи вимоги статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_7 від 25.02.2022 №13-од солдат ОСОБА_2 був призваний на військову службу під час мобілізації (а.с.82).

Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_9 від 25.02.2022 №42 солдата ОСОБА_2 призначено, зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення з 25.02.2022 старшим стрільцем 1 відділення охорони 3 взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с.83).

Згідно з наказом командувача військ Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_5 » від 07.05.2022 №60 старший солдат ОСОБА_2 , старший стрілець відділення охорони взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_7 , увільнений від займаної посади і зарахований у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 (а.с.84).

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_9 від 09.05.2022 №137 старший солдат ОСОБА_2 з 09.05.2022 виключений зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_7 та всіх видів забезпечення (а.с.85).

Командир військової частини НОМЕР_1 наказом від 09.05.2022 №115 солдата ОСОБА_2 , стрільця кулеметного взводу 2-го стрілецького батальйону, зарахував до списків особового складу частини, на всі види забезпечення. з 09.05.2022 ОСОБА_2 вважається таким, що справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків (а.с.34).

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 01.07.2022 №163 старший солдат ОСОБА_2 вибув у відрядження у військову частину НОМЕР_2 , а згідно з наказом відповідача1 від 15.07.2022 №175 в район виконання бойових завдань та території України, в оперативно-тактичне угрупування «Соледар» (а.с.35-36).

02.06.2022, 19.06.2022 та 23.06.2022 ОСОБА_2 звертався до командира окремого кулеметного взводу 2 стрілецького батальйону з рапортами, в яких просив клопотати перед вищим командуванням щодо реалізації частини другої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», відповідно до якої він вправі проходити військову службу за місцем проживання як особа, яка має на утриманні троє і більше дітей до 18 років (а.с.15-17).

Листом від 05.07.2022 №4354 військова частина НОМЕР_1 повідомила ОСОБА_2 , що для переміщення його по службі за місцем проживання за сімейними обставинами у зв`язку з тим, що на його утриманні перебуває троє неповнолітніх дітей віком до 18 років, до рапорту про переміщення до іншої військової частини, крім доказів сімейних обставин, необхідно подати клопотання (письмову згоду) військової частини, до якої має намір переміститися. З огляду на вищенаведене, підстави для його переміщення у іншу військову частину відсутні (а.с.37-38).

23.06.2022 позивач звернулася до ІНФОРМАЦІЯ_7 , в якій просила видати її чоловікові відношення на переведення для проходження військової служби лише за місцем проживання з метою реалізації права гарантованого частиною 2 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію`в частині проходження військової служби за місцем проживання (а.с.16).

Листом від 28.06.2022 №1456 відповідач2 повідомив ОСОБА_1 , що надати відношення щодо переведення ОСОБА_2 для проходження військової служби за місцем проживання не має підстав (а.с.17).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно з частинами першою, другою статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Розділом ІІ Конституції України передбачені основоположні права, свободи та обов`язки людини і громадянина. Зокрема, статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно з пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначається Законом України від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин, далі Закон №2232-ХІІ).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону №2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно з частиною другою статті 2 Закону №2232-ХІІ проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 24 Закону №2232-ХІІ початком проходження військової служби вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

Закон України від 21.10.1993 №3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі Закон №3543-XII) встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Згідно із статтею 1 вищезазначеного Закону встановлено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Частиною другою статті 4 Закону №3543-XII встановлено, що загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 4 Закону №3543-XII вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. Рішення про проведення відкритої мобілізації має бути негайно оголошене через засоби масової інформації.

Згідно з Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Також Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Відповідно до частини третьої статті 22 Закону №3543-XII під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військово-зобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військово-зобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту) (абзац перший частини п`ятої статті 22 Закону №3543-XII).

Відповідно до статті 23 Закону №3543-XII не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, зокрема, жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років (такі жінки та чоловіки можуть бути призвані на військову службу у разі їх згоди і тільки за місцем проживання).

Дана норма є імперативною, вичерпною та не передбачає додаткових умов чи альтернатив окрім вказаних в нормі закону.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 має на утриманні трьох неповнолітніх дітей 11.05.2008, 11.09.2012 та 08.07.2011 року народження, що підтверджується копіями свідоцтва про народження (а.с.13-15). Отже, ОСОБА_2 міг бути призваний на військову службу під час загальної мобілізації, оголошеної Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022, лише за його згодою і тільки за місцем проживання.

З матеріалів справи слідує, що солдат ОСОБА_2 був призваний на військову службу до ІНФОРМАЦІЯ_7 на підставі наказу відповідача2 від 25.02.2022 №13-од (а.с.82), тобто наступного дня після оголошення загальної мобілізації, та відповідно до наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_9 від 25.02.2022 №42 був зарахований до списків особового складу та на всі види забезпечення. Свій призов по мобілізації ОСОБА_2 у визначений законом строк не оскаржив та продовжив виконання службових обов`язків за посадою старший стрілець 1 відділення охорони 3 взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Разом з тим, спірні правовідносини у даній справі виникли з приводу того, що ОСОБА_2 09.05.2022 був переміщений у в/ч НОМЕР_1 , внаслідок чого позивач, дружина ОСОБА_2 , не погоджується як з призовом її чоловіка на військову службу, так і з його переведенням, оскільки він має право на реалізацію свого права щодо проходження служби тільки за місцем проживання.

Проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позивачем, якою у даній справі виступає ОСОБА_1 , на обґрунтування своєї позиції не надано жодних доказів, які б свідчили про об`єктивне порушення саме її прав.

Системне тлумачення статті 55 Конституції України дозволяє дійти висновку, що частина друга цієї статті гарантує «кожному» захист «своїх прав», які були порушені органами державної влади, місцевого самоврядування, посадовими і службовими особами. Саме в такому значенні сформульовано частина третя, п`ята та шоста статті 55 Конституції України.

В контексті завдань адміністративного судочинства звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.

Суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства України, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю. Частиною 2 цієї ж статті визначено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 9 частини п`ятої статті 160 КАС України визначено, що у позовній заяві у справах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень зазначаються обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача.

Таким чином, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав (свобод, інтересів) осіб у сфері публічно-правових відносин, а матеріальне право на позов в адміністративному судочинстві щодо оскарження бездіяльності, дій чи рішення суб`єкта владних повноважень визнається саме за тими особами, яких вони безпосередньо стосуються, тобто тих, для кого вони породжують, змінюють або припиняють певні правовідносини.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення. А гарантоване ст.55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З аналізу вищезазначених норм, слідує, що під час розгляду справи позивач повинен довести, а суд встановити факти або обставини, які б свідчили про порушення індивідуально виражених прав чи інтересів позивача з боку відповідача, внаслідок прийняття оскаржуваного рішення.

Відтак, для задоволення позову в адміністративній справі суд повинен встановити передусім, що у зв`язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущенням бездіяльності) суб`єктом владних повноважень безпосередньо порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача й що прийняте судом рішення може призвести до ефективного поновлення таких прав, свобод чи інтересів позивача (тобто, повинна бути встановлена існуюча матеріально-правова заінтересованість позивача).

У той же час, відсутність порушеного права (свободи, охоронюваного законом інтересу) оспорюваними бездіяльністю, діями чи рішеннями або невідповідність обраного способу його захисту способам, визначеним чинним законодавством, чи неможливість ефективного порушення такого права, є підставою для відмови в задоволенні позову.

Суд зазначає, що дійсне порушення певних прав та інтересів особи, як передумова для судового захисту, а також необхідність його ефективності (тобто, забезпечення внаслідок цього реального поновлення порушеного права), кореспондує положенням ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Отже, право на оскарження бездіяльності, дій чи рішень суб`єкта владних повноважень надано тій особі, прав, свобод та інтересів якої вони безпосередньо стосуються. В іншому разі, вимога, звернена до адміністративного суду, є безпідставною, а її задоволення не може призвести до ефективного відновлення прав та інтересів позивача.

Вказані висновки кореспондують позиції Верховного Суду, які викладені, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.03.2018 у справі №9901/22/17, від 06.06.2018 у справі №800/489/17, від 06.02.2019 у справі №9901/815/18, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 31.07.2018 року в справі №826/6074/16, від 20.02.2019 року в справі №522/3665/17, від 12.11.2019 року в справі №809/4335/15.

На думку суду, оскаржувані ОСОБА_1 дії (бездіяльність, як зазначено в позові) щодо призову її чоловіка ОСОБА_2 жодним чином не порушують прав позивача та жодним чином не обмежують її прав у протиправний, незаконний спосіб, оскільки призваний на військову службу ОСОБА_2 , а не ОСОБА_1 .

Таким чином, суд відзначає, що не будучи учасником певних публічно-правових відносин, відповідно, не маючи реально існуючого спору в його межах, позивач не має належних підстав для вимоги щодо вирішення судом правовідносин, які виникли між іншими суб`єктами.

При цьому суд не бере до уваги твердження позивача про те, що вона є належним представником свого чоловіка ОСОБА_2 , оскільки видана позивачу нотаріальна довіреність на представництво інтересів ОСОБА_2 датована 11.08.2022 (а.с.72), тобто після звернення до суду з даним адміністративним позовом (01.07.2022), відтак не підтверджує факт звернення ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 . Більше того, сам адміністративний позов вказує на те, що ОСОБА_1 виступає як позивач, а не як представник позивача. Водночас КАС України не передбачає можливість звернення до суду на підставі усної довіреності, оскільки в силу вимог статті 59 зазначеного Кодексу повноваження представника сторони підтверджуються довіреністю фізичної особи, яка повинна бути посвідчена нотаріально або, у визначених законом випадках, іншою особою.

З врахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, з огляду на що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю.

Керуючись статтями 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 255 КАС України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя Н.Б.Плахтій