Справа № 520/4501/21
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2022-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2022 р. Справа № 520/4501/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: П`янової Я.В. , Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2021, головуючий суддя І інстанції: Бідонько А.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022 по справі № 520/4501/21

за позовом ОСОБА_1

до Управління соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради в якому просив суд:

- визнати рішення Управління соціального захисту населення Адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради про відмову у призначенні допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 протиправним та незаконним;

- визнати рішення Управління соціального захисту населення Адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради про відмову у призначенні допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 таким, що становить дискримінацію;

- скасувати рішення Управління соціального захисту населення Адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради про відмову у призначенні допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 ;

- зобов`язати Управління соціального захисту населення Адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради про відмову у призначенні допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 виплатити допомогу при народженні дитини ОСОБА_2 у повному обсязі у розмірі 41280 гривень відповідно до частини 1 статті 12 Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми".

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Управління соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради від 23.09.2020 року №1663/03-20 про відмову у призначенні допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 .

Зобов`язано Управління соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_2 №353 від 21.090.2020 року про призначення допомоги при народженні дитини, з урахуванням висновків суду у даній справі .

У задоволенні адміністративного позову в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2021 року апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради - залишено без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2021 по справі № 520/4501/21 - залишено без змін.

Позивач, не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2021 в частині відмови позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача народився син ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 6).

ОСОБА_2 є громадянином України, про що видано відповідну довідку №12345 від 12.03.2020 року.

З матеріалів справи вбачається, що позивач 21.09.2020 року звернувся до Управління соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради із заявою про призначення допомоги при народженні дитини. До заяви позивачем було надано копію посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_2 від 03.01.2020 року, довідку про місце реєстрації, копію свідоцтва про народження дитини.

Рішенням від 23.09.2020 року №1669/03-20 відповідачем відмовлено ОСОБА_3 у призначенні допомоги при народженні дитини, оскільки документом, який посвідчує особу позивача на території України, дозволено лише тимчасове перебування на території України, а тому відсутні підстави для призначення допомоги при народженні дитини відповідно до норм Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми ".

Вважаючи зазначене рішення відповідача протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи в частині позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необгрунтованості.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправним та скасування рішення Управління соціального захисту населення Адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради про відмову у призначенні допомоги при народженні дитини №1669/03-20 від 23.09.2020 року, де суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та забов`язав відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_2 №353 від 21.090.2020 року про призначення допомоги при народженні дитини, колегія суддів зазначає наступне.

Так, постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2021 року у справі №520/4501/21 розглянуто апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради, в якій суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування рішення Управління соціального захисту населення Адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради про відмову у призначенні допомоги при народженні дитини №1669/03-20 від 23.09.2020 року та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача №353 від 21.090.2020 року про призначення допомоги при народженні дитини, з урахуванням висновків суду у даній справі.

Оскільки дана вимога вже була розглянута в постанові Другого апеляційного адміністратиного суду від 06 грудня 2021 року у справі № 520/4501/21, тому повторному перегляду не підлягає.

При цьому, суд звертає увагу на те, що відповідно до ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Щодо позовної вимоги про визнання рішення Управління соціального захисту населення Адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради про відмову у призначенні допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 таким, що становить дискримінацію, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Згідно зі ст. 24 Конституції України не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

За змістом частини першої ст.1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Пряма дискримінація - ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дія цього Закону поширюється на відносини між юридичними особами публічного та приватного права, місцезнаходження яких зареєстровано на території України, а також фізичними особами, які перебувають на території України.

Частиною 3 статті 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» установлено, що не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.

Дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб без об`єктивного та розумного обґрунтування у відносно схожих ситуаціях (пункт 48 рішення ЄСПЛ від 7 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України»).

. З огляду на наведене, дискримінація має місце лише тоді коли порушення прав відбувається з причини певної ознаки особи. Таке тлумачення у повній мірі відповідає положенням частини першої статті 24 Конституції України і статті 14 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, а також практиці Європейського суду з прав людини у справах про дискримінацію.

Відповідно до статті 24 Конституції України, статей 2, 7 Загальної декларації прав людини, статей 2, 26 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 2 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (стаття 14, стаття 1 Протоколу N 12 до Конвенції) необхідною підставою для встановлення факту дискримінації є обумовленість відмінного ставлення за певними ознаками.

У рішеннях Європейського суду з прав людини зазначено, що лише розрізнення, яке базується на персональній ознаці, за якою особа чи групи осіб відрізняються один від одного, можна характеризувати як дискримінацію (рішення у справах "Карсон та інші проти Сполученого Королівства", "Кьєльдсен, Буск Мадсен і Педерсен проти Данії"). Суд деталізує вимоги до природи ознак, за якими забороняється дискримінація, та встановлює, що категорія "інші ознаки" поширюється винятково на такі ознаки, які за своєї природою є достатньо подібними до ознак, які вже перелічені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тобто відносяться до визначального для ідентичності особи вибору або є невід`ємними, вродженими та незмінними характеристиками (рішення у справі "Петерка проти Чеської Республіки").

Отже, факт дискримінації може бути встановлений лише у випадку, коли розрізнення у ставленні до особи вмотивоване притаманною їй певною персональною ознакою.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не наведено доводів, які б дозволили обґрунтовано припустити, що саме з боку відповідача при відмові у наданні допомоги при народженні дитини має місце різниця у ставленні до особи з підстави іноземного громадянства батька, як це зазначає позивач, через будь-яку наявну в них персональну ознаку, а тому доводи позивача про наявність дискримінаційного ставлення до сина позивача, є необґрунтованими.

Враховуючи вищкикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в цій частині, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили що дії відповідача становлять дискримінацію.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване судове рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2021 по справі № 520/4501/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.А. Спаскін
Судді Я.В. П`янова Л.В. Любчич