Справа № 640/17146/22
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2022-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без руху

12 жовтня 2022 року м. Київ № 640/17146/22

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Гарник К.Ю., розглянувши матеріали позовної заяви та додані до неї документи

ОСОБА_1

до Секретаріату Кабінету Міністрів України в особі державного секретаря Яреми Олександра Йосиповича

про визнання протиправними та незаконними дій, скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Секретаріату Кабінету Міністрів України в особі державного секретаря Яреми Олександра Йосиповича (далі по тексту - відповідач), адреса: 01008, місто Київ, вулиця Михайла Грушевського, будинок 12/2, в якій позивач просить:

- визнати протиправними та незаконними дії Секретаріату Кабінету Міністрів України та скасувати незаконний наказ № 714-к від 29 вересня 2014 року про надання відпустки та звільнення ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Секретаріат Кабінету Міністрів України поновити на відповідній посаді ОСОБА_1 , а якщо така посада скорочена або відсутня/ліквідована у штатному розписі Секретаріату Кабінету Міністрів України, зобов`язати Секретаріат Кабінету Міністрів України поновити ОСОБА_1 на рівнозначній посаді.

- стягнути з Секретаріату Кабінету Міністрів України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 22 жовтня 2014 року.

- відшкодувати моральну шкоду ОСОБА_1 , завдану неправомірними діями Секретаріату Кабінету Міністрів України.

Підставою позову позивач вказує порушення суб`єктом владних повноважень прав внаслідок прийняття оскаржуваного наказу про звільнення.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу.

Частиною 6 статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Позивачем на виконання вказаних вимог Кодексу адміністративного судочинства України одночасно до позовної заяви подано заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду.

В обгрунтування цієї заяви позивач послалась на те, що вона не могла навіть припустити, що працівники Секретаріату Кабінету Міністрів могли вчинити протиправні та незаконні дії щодо неї. Адже згідно з постановою Кабінету Міністрів від 12 грудня 2009 року № 850 Секретаріат у своїй діяльності повинен керуватися Конституцією та законами України.

Увесь період, з жовтня 2014 року, після звільнення, вона інтуїтивно відчувала, що її скорочено помилково. Згадала, що під час прийняття на роботу у 2007 році в відділі кадрів Секретаріату Кабінету Міністрів хтось з працівників сказав, що їй не варто переживати, що вона буде працювати на декретній посаді, тому що декретна посада має свої переваги під час скорочення, які відбуваються доволі такі часто. Тому після звільнення вона і була впевнена, що найближчим часом їй обов`язково зателефонують із Секретаріату Кабінету Міністрів та поінформують про помилкове звільнення. У зв`язку з цим, одразу після втрати роботи вона не звернулася до відповідного центру зайнятості; трудову книжку з Секретаріату Кабінету забрала лише у лютому 2016 року, а розрахункові кошти забрала лише у вересні 2017 році для оплати навчання дочки.

Чоловік - ОСОБА_2 продовжував хворіти на тяжкий гіпотиреоз з 2012 року, а також давали про себе знати наслідки контузії, отриманої під час бойових дій в Афганістані. Але несподівано гостро проявилася невідома хвороба. Як з`ясувалося пізніше - це була рідкісна хвороба - «інсомнія», одним із симптомів якої було денне миттєве засипання. З часом цей симптом почав повторюватись кожну хвилину. Але, на жаль, протягом довгого часу не вдавалося діагностувати хворобу.

Як вказує позивач, вона вмовила чоловіка звернутися до Державної наукової установи «Науково-практичний центр профілактичної та клінічної медицини» Державного управління справами, де раніше обслуговувалась її сім`я під час роботи в Секретаріаті Кабінету Міністрів, а саме: укласти договір з лікарем. Після тривалого платного обстеження там теж не допомогли лікарі. Сімейний лікар тільки порадила у зв`язку з порушенням сну звернутися до лікаря-сомнолога. Лікарю-сомнологу ТОВ «Науково-практичний медичний центр «УКРТЕЛЕМЕД» після проведення полісомнографії вдалося встановити діагноз чоловіка. З метою підтримки життєвого стану чоловіка їм було запропоновано купити у медичного центру «УКРТЕЛЕМЕД» медичне обладнання на суму більше 104 тис. гривень, обстежити вплив цього обладнання на організм за 25 тис. гривень в реанімації ТОВ «МЕДИЧНИИ ЦЕНТР «БОРИС», а також було рекомендовано пройти обстеження в будь-якому медичному закладі з метою з`ясування причини хвороби.

За браком коштів сім`я позивача замовили відповідне обладнання через знайомих в Німеччині, де медичне обладнання мало коштувати трохи дешевше. Позивач звернула увагу, що відповідним обладнанням можна ще було скористатися у клінічній лікарні «Феофанія», де теж обслуговувалась її сім`я під час її роботи в Секретаріаті Кабінету Міністрів, але за браком коштів (ліжко-місце на той час в цій лікарні коштувало біля 7 тис. гривень) вони змушені були відмовитись. Як вважає позивач, вона просто недооцінила ситуацію. Чекаючи на медичне обладнання з Німеччини, чоловік поїхав на обстеження в обласну лікарню міста Чернігова. В той же день він помер з причини того, що лікарі використали обладнання /загальне по всій лікарні/ з такими характеристиками, яке не відповідало його життєвому стану (не витримало серце). Він тільки встиг мені написати, що йому одягають кисневу маску.

Позивач вважає, що у її чоловіка був шанс вижити у січні 2020 року, якщо б її не звільнили з Секретаріату Кабінету Міністрів, бо чоловік і надалі обслуговувався б у клінічній лікарні «Феофанія». Також позивач, обгрунтовуючи поважність причин пропуску строку звернення до суду, наголошує на тому, що на сьогодні в Україні відсутні медичні заклади, де колишні воїни-афганці можуть отримати кваліфіковану медичну допомогу. У випадку смерті близької людини інша людина втрачає своє очікуване майбутнє; в цей момент у неї немає мети в житті і з цього часу починається життя без сенсу. Коли ж смерть трапляється раптово, близькі просто не готові до цього - така ситуація не закрита роками.

Тому лише 11 січня 2021 року (через рік після смерті чоловіка), маючи право на безоплатну правову допомогу відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» як дружина померлої особи з інвалідністю внаслідок війни 2, позивач таки вирішила звернутися до Правобережного київського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, зокрема до Київського бюро правової допомоги № 4 (далі - Бюро № 4) по вул. Генерала Геннадія Воробйова, 6, м. Київ. В цій юридичній організації юристи позивачу, як вона вказує у заяві, чомусь дуже категорично відмовили, пославшись на дуже значний строк давності справи.

Хоча позивач дуже наполягала на зустрічі з адвокатом, мотивуючи тим, що обґрунтовану відмову повинен зробити саме адвокат. Але всі 3 юристи, які були присутні в Бюро № 4 на той час, сказали їй, що шансів у неї немає.

Про незаконність свого звільнення позивач випадково дізналася лише 19 листопада 2021 року, прочитавши статтю (додається) в інтернет ресурсах, в якій описується така ж сама ситуація з роботодавцем, як і її. А також дізналася про таку категорію як «досудовий розгляд справи», у зв`язку з чим позивач одразу звернулася до приватної юридичної організації з метою отримання правової допомоги.

З урахуванням викладеного позивач просила поновити строки звернення до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

З цього приводу слід зазначити наступне.

Так, відповідно до частини 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 3 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до частини 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

В той же час, згідно з частиною 1 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Слід зауважити, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини набувають ознак стабільності.

Вирішення судом питання про наявність або відсутність підстав для визначення причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними в конкретній справі залежить від вказаних у заяві про поновлення строку звернення до суду причин, підтверджених відповідними засобами доказування та доданими до них матеріалами.

Поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Крім того, у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, Європейський суд з прав людини виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Так, зі змісту доданої до позовної заяви заяви про поновлення строку на звернення до суду вбачається, що позивач не зверталась вчасно до суду, у зв`язку з тим, що чекала на дзвінок з Секретаріату Кабінету Міністрів України, а потім в неї хворів чоловік.

Слід зауважити, що позивачем не надано жодних доказів того, що впродовж місця після звільнення, позивач була позбавлена можливості звернутись за наданням правової допомоги їй, більш того, до позовної заяви не додано жодних доказів того, що вона вимушена була здійснювати постійний цілодобовий догляд за своїм хворим чоловіком, а тому не мала можливості звернутись до суду своєчасно.

Більш того, захворювання, які були виявлені у чоловіка, як сама зазначає позивач, дозволяли йому самостійно пересуватись навіть в інші міста країни.

Таким чином, особисті очікування позивача на дзвінок з Секретаріату Кабінету Міністрів України у жовтні 2014 року, хвороба чоловіка та його смерть у 2020 році в даному випадку не може бути розцінена, як поважна підстава для звернення у вересні 2022 року до адміністративного суду з позовною заявою про оскарження наказу відповідача, виданого у вересні 2014 року.

Тобто, обставини, на які посилається позивач, не свідчать про відсутність реальної можливості звернутись до адміністративного суду, як і не свідчать про наявність об`єктивних непереборних обставин, що унеможливили своєчасне звернення до суду за захистом своїх прав, а тому не є поважною причиною для звернення до адміністративного суду з цим позовом з пропуском строку для такого звернення, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для визнання їх поважними.

Варто ще раз наголосити, що позивач була обізнана про своє звільнення ще у вересні 2014 року, а звернулась до суду з цією позовною заявою 04 жовтня 2022 року, тобто, через ОСОБА_3 після спливу строку звернення до суду з цим позовом.

З урахуванням викладеного, підстави, зазначені позивачем у заяві про поновлення строку для звернення до суду, визнаються неповажними, у зв`язку з чим, позивачу необхідно надати суду заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду разом з доказами поважності причин його пропуску, в якій слід зазначити інші підстави для визнання причин пропуску строку поважними.

Відповідно до частини 1 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Вказані недоліки, з урахуванням положень статей 122,123 Кодексу адміністративного судочинства України, можуть бути усунені, у десятиденний строк з дня вручення даної ухвали для усунення недоліків шляхом подання до суду:

- заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду разом з доказами поважності причин його пропуску, в якій зазначити інші підстави, з яких вона просить поновити пропущений строк.

Керуючись статтями 160-162, частиною 1, 2 статті 169, статтями 241-243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя -

УХВАЛИВ:

1. Визнати неповажними підстави пропуску строку звернення ОСОБА_1 до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

2. Позовну заяву ОСОБА_1 - залишити без руху.

3. Встановити позивачу десятиденний строк з дня вручення даної ухвали для усунення недоліків.

4. Попередити позивача про те, що у випадку неусунення недоліків позовної заяви позовна заява буде повернута їм відповідно до пункту 1 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України.

5. Копію ухвали невідкладно надіслати особам, що звернулись із позовною заявою.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя К.Ю. Гарник