Справа № 120/2877/22-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2022-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2022 р. Справа № 120/2877/22-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Слободонюка М.В., розглянувши у м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:
До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі в/ч НОМЕР_1 , відповідач) про визнання протиправними дій відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03.07.2018 №126 він здав посаду та із 03.07.2018 був виключений із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 . Водночас, як вказує позивач, відповідач не провів з ним повного розрахунку при звільнені, а відтак він був змушений захищати свої права в суді.

Позивач зазначає, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 09.03.2021 у справі № 120/8456/20-а зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити на його користь індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018, а за результатами розгляду справи №120/6727/20 було зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Після отримання коштів за даними судовими рішеннями, позивач звернувся до суду із позовною заявою про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за період з 03.07.2018 по 29.06.2021. Так, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 03.11.2021 по справі №120/7200/21-а зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період з 03.07.2018 по 29.06.2021 в сумі 10000 гривень.

Водночас позивач вказує, що станом на 29.06.2021 кінцевий розрахунок із ним проведений не був, оскільки 23.02.2022 на виконання чергового рішення суду від 29.10.2021 по справі №120/7201/21 відповідачем здійснено нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 28.02.2018 враховуючи базовий місяць з моменту підвищення посадового окладу січень 2008 року. Відповідні кошти на виконання цього рішення надійшли на його рахунок в сумі 77935,19 грн. лише 23.02.2022.

На переконання позивача, оскільки виплата військовою частиною НОМЕР_1 присуджених за судовим рішенням сум індексації відбулася лише 23.02.2022, тому відповідачем недотримано вимог статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та не виплачено середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в період часу з 30.06.2021 по 23.02.2022, що є наслідком застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Вважаючи наведене порушення своїх прав, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою від 08.04.2022 судом відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін (у письмовому провадженні), та встановлено сторонам строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечення. Окрім того цією ухвалою було витребувано у відповідача докази, необхідні для розгляду справи.

Надалі, ухвалою суду від 08.04.2022 провадження у справі було зупинено з підстав, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 236 КАС України.

02.05.2022 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог. Як зазначає відповідач, особа звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Тому, якщо військовослужбовець при звільненні не забезпечений усіма видами грошового забезпечення, які йому належать, то він має право не надавати згоду на його виключення зі списків особового складу військової частини та далі перебувати на усіх видах забезпечення відповідної військової частини до дня, коли з ним здійснять повний розрахунок. Відтак, відповідач зазначає, що позивач своїм правом передбаченим абз. 3 п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України не скористався, оскільки його виключили зі списків особового складу військової частини за його згодою (рапортом).

Крім того відповідач наголошує, що норми статті 117 КЗпП не розповсюджуються на правовідносини, які виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, що узгоджується із судовою практикою Європейського Суду з прав людини у рішенні Меньшакова проти України. Зокрема, відповідач стверджує, що з прийняттям судових рішень статі 116, 117 КЗпП не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що регулюються матеріальними нормами трудового права. Отже, на думку відповідача, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що положення вказаних статей передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума встановлена судом. За таких обставин відповідач вважає позовні вимоги безпідставними, а тому в їх задоволенні просить відмовити.

Інших заяв від сторін спору до суду не надходило.

В подальшому, за клопотання позивача, ухвалою суду від 03.08.2022 провадження у справі було поновлено. А отже, згідно ч. 2, 3 ст. 237 КАС України з цього дня продовжився перебіг процесуальних строків.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив, що ОСОБА_1 проходив військову службу на посаді командира автомобільного взводу (легкових автомобілів) автомобільної роти батальйону забезпечення (в/ч НОМЕР_1 ).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 126 від 03.07.2018 прапорщика ОСОБА_1 , звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 03.07.2018 №28-РС (по особовому складу) з військової служби у запас за п.п. "б" п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", з 03.07.2018 увільнено від займаної посади та виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.

Однак, як зазначає позивач, при звільненні з військової служби всупереч п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України повного розрахунку він не отримав. Наведені обставини змусили ОСОБА_1 здійснювати захист своїх прав у суді.

Так, судом встановлено, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 19.01.2021 у справі № 120/6727/20-а зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 03 липня 2018 року.

Виконуючи вказане судове рішення, в березні 2021 року відповідач здійснив виплату позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки в сумі 18382, 58 грн.

Надалі, вважаючи протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018 позивач звернувся до суду з позовом щодо їх оскарження.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 09.03.2021 у справі № 120/8456/20-а позовну заяву ОСОБА_1 задоволено. Проте, постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17.05.2021 вказане рішення в частині визначення базового місяця «січень 2008 року» скасовано, в цій частині прийнято нову постанову, якою в задоволенні позову відмовлено. В решті - рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 09.03.2021 залишено без змін.

На виконання зазначеної постанови суду 29.06.2021 військова частина НОМЕР_1 перерахувала та виплатила позивачу індексацію грошового забезпечення в сумі 4435,66 грн.

Після отримання позивачем 29.06.2021 зазначених грошових коштів останній звернувся до суду щодо відшкодування з військової частини НОМЕР_1 середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні з 03.07.2018 по 29.06.2021 згідно ст. 117 КЗпП України.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 03.11.2021 по справі №120/7200/21-а, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 15.02.2022, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за затримку у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період з 03.07.2018 по 29.06.2021 в сумі 10000 грн.

Також судом встановлено, що іншим рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 29.10.2021 по справі №120/7201/21, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28.12.2021, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року, враховуючи базовий місяць з моменту підвищення посадового окладу 01.01.2008 року.

На виконання цього судового рішення, 23.02.2022 відповідачем було перераховано на картковий рахунок позивача грошові кошти в сумі 77935,19 грн., про що також свідчить виписка із банківського рахунку позивача.

Таким чином в межах спірних відносин позивач вказує, що остаточний розрахунок із ним відповідач провів лише 23.02.2022.

Відтак, враховуючи, що спір щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.07.2018 по 29.06.2021 уже був вирішеним судом, а новий розрахунок був здійснений відповідачем лише 23.02.2022, тому позивач звернувся до суду з цим позовом щодо відшкодування середнього заробітку як компенсацію за затримку розрахунку при звільнені згідно статті 117 КЗпП України за період з 30.06.2021 по 23.02.2022.

Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, суд враховує таке.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон від 20.12.1991 № 2011-XII).

Згідно зі статтею 1-2, частиною 1 статті 9 Закону від 20.12.1991 № 2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення № 1153/2008). Цим положенням визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та врегулювання питань, пов`язаних з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

У відповідності до пункту 242 Положення № 1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Однак, Законом від 20.12.1991 № 2011-XII як і Положенням № 1153/2008 правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, внаслідок чого до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.ст. 116 - 117 Кодексу законів про працю України.

Наведене відповідає правовому висновку щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладеному в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19 та багато інших.

Так, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

26.02.2020 Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 821/1083/17 у якій дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 08.04.2010 у справі "Меньшакова проти України" надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15.09.2015 провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15.09.2015 у справі № 21-1765а15.

Разом з тим, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у вищезазначеній постанові, статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Отже, викладені у відзиві відповідача доводи про те, що стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, як і посилання на рішення Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" є безпідставними.

Крім того Великою Палатою Верховного Суду зазначено також, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновком Верховного Суду України у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Про допустимість зменшення розміру відшкодування середнього заробітку у правовідносинах щодо проходження військової служби вказав і Верховний Суд у постанові від 20.05.2020 (справа № 816/1640/17), зауваживши при цьому на обов`язок суду мотивувати прийняте рішення в частині підстав зменшення відшкодування.

На підтримку наведеної вище позиції Великої Палати Верховного Суду, 30.11.2020 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі № 480/3105/19. У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Наведений підхід до вирішення питання обрахунку належного до виплати розміру середнього заробітку підтримано Верховним Судом у низці постанов, зокрема від 23.12.2020 у справі № 825/1732/17, від 29.12.2020 у справі № 520/11337/18.

В даному випадку в рамках розгляду цієї справи судом встановлено, що відповідачем при звільненні ОСОБА_1 з військової служби не проведено з останнім повного розрахунку, у зв`язку з чим є підстави вважати, що позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. А оскільки, як з`ясовано з матеріалів справи, остаточний розрахунок з позивачем проведено лише 23.02.2022, тому суд доходить висновку щодо наявності підстав для визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 30.06.2021 по 23.02.2022.

В той же час суд вважає, що визначаючись із розміром компенсації за вищевказаний період необхідно застосувати означені підходи щодо пропорційності визначення розмірі середнього заробітку згідно того механізм розрахунку, який викладений в постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі №480/3105/19.

Так, в цьому контексті суд враховує, що позивача було виключено зі списків особового складу військової частини 03.07.2018. Між тим, остаточний розрахунок на виконання судового рішення у справі № 120/7201/21-а проведено лише 23.02.2022. А оскільки спір щодо відшкодування середнього заробітку за період з 03.07.2018. по 29.06.2021 уже вирішений судом в межах іншого судового провадження (справа № 120/7200/21-а), тому предмет цього спору охоплюється періодом з 30.06.2021 по 23.02.2022. Відповідно час затримки остаточного розрахунку за вказаний період становить 238 календарних днів.

Відповідно до довідки-розрахунку в/ч НОМЕР_1 від 25.04.2022 № 312 середньоденний заробіток ОСОБА_1 (виходячи з розрахунку за два місяці перед звільненням) становить 327,80 грн.

Із цього слідує, що середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.06.2021 по 23.02.2022 мав би становити 78016,40 грн. (327,80 грн. х 238 календарних днів).

Проте, як вже наголошено судом вище, відповідальність в такому розмірі згідно ст. 117 КЗпП України відповідач міг би нести лише у випадку невиплати усіх належних звільненому працівникові сум. Натомість, в межах спірних правовідносин відповідач допустив часткове порушення, тобто не здійснив виплату індексації грошового забезпечення в сумі 77935,19 грн.

Тому, застосовуючи механізм розрахунку розміру середнього заробітку виходячи із пропорційності розміру невиплачених сум, визначений Верховним Судом у справі №480/3105/19, суд враховує, що згідно інформації яка відображена у довідці в/ч НОМЕР_1 за № 311 від 25.04.2022, загальним розмір тих сум, які не були виплачені позивачу на час його виключення зі списків особового складу військової частини становить:

- 18382,58 грн. - грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки;

- 4435,66 грн. - індексація грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018;

- 77935,19 грн. - перерахована індексація грошового забезпечення згідно рішення суду по справі № 120/7201/21-а;

Всього 100753,43 грн.

Відповідно, частка виплати відповідачем перерахованої індексації грошового забезпечення за судовим рішенням по справі №120/7201/21-а в сумі 77935,19 грн. становить 77,35 % від загальної суми коштів, належних позивачеві при звільненні (77935,19 грн. х 100% : 100753,43 грн. = 77,35 %).

Отже, пропорційний від розміру невиплачених сум розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.06.2021 по 23.02.2022 у цьому випадку має становити 60345,68 грн. (78016,40 грн. х 77,35 %).

Однак, у згаданій вище справі №480/3105/19 визначення Верховним Судом розміру середнього заробітку виходячи із пропорційності розміру відповідальності мало наслідком зменшення відшкодування з 59255,90 грн. до 11246,77 грн., тоді як розмір спірної своєчасно не виплаченої позивачу суми становив 57 657,47 грн.

Натомість, у справі що розглядається суд враховує, що до відповідача уже застосовувалась відповідальність передбачена ст. 117 КЗпП України за затримку розрахунку при звільненні за період з 03.07.2018 по 29.06.2021, що підтверджується рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 03.11.2021 по справі № 120/7200/21-а. У даному рішенні суд встановив, що за несвоєчасно виплачені позивачу спірні кошти в розмірі 22818,24 грн. до військової частини НОМЕР_1 необхідно застосувати відповідальність у вигляді відшкодування на користь ОСОБА_1 середнього заробітку в сумі 10000 грн.

Суд зазначає, що мета відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Тож, саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Ці висновки підтримані Великою Палатою Верховного Суду і у постанові від 26 лютого 2020 року у справі N 821/1083/17 та надалі застосовані Верховним Судом у постанові від 21.04.2021 у справі N 360/3574/19.

За висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, суд, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Так, в цьому контексті суд звертає увагу, що причиною затримки належних позивачу виплат є їх спірний характер, який обумовлювався існуючими судовими спорами. Відповідно, такі виплати були проведені відповідачем після набранням судовими рішеннями законної сили, з чого власне і виник значний період затримки розрахунку. Тобто, невиплата відповідачем усіх сум належних позивачу при звільненні не носить свавільного характеру.

Крім того, аналізуючи поведінку позивача у спірних правовідносинах суд зазначає, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас, у спірних правовідносинах працівник (у широкому розумінні поняття) має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Неможливо оминути поза увагою і ту обставину, що хоч і позивач був звільнений з військової служби 03.07.2018, проте з судовими позовами щодо стягнення спірних сум грошових виплат звертався значно пізніше (2020-2021 роки), розуміючи при цьому, що у зазначених категоріях справ строки звернення до суду не застосовуються. Тобто, період такої значної затримки проведення відповідачем остаточних розрахунків пов`язаний в тому числі і з поведінкою позивача.

Отже, з огляду на встановлені обставини та з метою дотримання балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, а також беручи до уваги уже застосовану до відповідача часткову відповідальність за несвоєчасний розрахунок із позивачем при його звільненні з військової служби за інший період (з 03.07.2018 по 29.06.2021), суд доходить висновку про необхідність зменшення розміру середнього заробітку, визначивши його в загальній сумі 30000 грн.

Такий підхід суду узгоджується із висновком, викладеним Верховним Судом у подібних правовідносинах в постанові від 21.04.2021 у справі N 360/3574/19. Крім того, такої ж позиції дотримується і Сьомий апеляційний адміністративний суд у постанові від 14.02.2022 у справі № 120/7264/21-а.

Як зазначено у статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. А згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість основних доводів сторін, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує положення статті 139 КАС України. Однак, незважаючи на часткове задоволення позовних вимог, в межах визначеної судом суми середнього заробітку мінімальна ставка судового збору згідно п.п. 1 п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України Про судовий збір становить 992,40 грн. Тому понесені позивачем витрати на сплату судового збору в сумі 992,40 грн. згідно квитанції № 2692-8137-8685-0785 від 10.03.2022 підлягають відшкодуванню в повному обсязі за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.06.2021 по 23.02.2022.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.06.2021 по 23.02.2022 в сумі 30000 грн. (тридцять тисяч гривень).

У іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені витрати зі сплати судового збору в сумі 992,40 грн. (дев`ятсот дев`яносто дві гривні 40 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 .

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повне судове рішення складено 14.10.22.

Інформація про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 );
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ).

Суддя Слободонюк Михайло Васильович