Справа № 460/6568/22
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2022-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2022 рокуЛьвівСправа № 460/6568/22 пров. № А/857/11262/22
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П.,

Обрізка І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Комшелюк Т.О.), ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у м.Рівне 04 липня 2022 року, повне судове рішення складено 04 липня 2022 року, у справі №460/6568/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, про скасування рішення, визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В :

17.03.2022 ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, просила: 1) скасувати рішення №8 Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області Управління пенсійного забезпечення відділу призначення пенсій від 25.11.2021 про відмову в призначенні пенсії як матері особи з інвалідністю з дитинства, яка народила та виховала її до шестирічного віку відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; 2) визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області Управління пенсійного забезпечення відділу призначення пенсій, які полягають у відмові призначити пенсію із зниженням пенсійного віку, як матері особи з інвалідністю з дитинства, яка народила та виховала її до шестирічного віку з 02.09.2021, відповідно до заяви від 22.11.2021; 3) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області зарахувати до загального стажу період роботи з 1991 року по 2003 рік, відповідно до записів трудової книжки від 20.07.1991 Серії НОМЕР_1 , та з 2004 року по 2021 рік відповідно до даних персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; 4) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області зарахувати до загального стажу період навчання з 01.09.1988 по 23.04.1991 в Луганському будівельному технікумі транспортного будівництва згідно диплому від 17.04.1991 ІІТ № 773879; 5) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області призначити пенсію із зниженням пенсійного віку на підставі п.3 ч.1 ст.115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», як матері особи з інвалідністю з дитинства, яка народила та виховала її до шестирічного віку, після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років на основі поданих документів в тому числі: медичного висновку №43 від 24.06.2008; Довідки до акту огляду МСЕК серії 10 ААА №746692 від 27.07.2011; заключення про час настання інвалідності від 22.07.2021 № 46/4.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 04 липня 2022 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що для призначення пенсії на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку, оскільки виховання дитини-інваліда у віці до 6 років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Суд першої інстанції вказав, що мати дитини-інваліда має право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону №1058-ІV, у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Суд першої інстанції дійшов висновку, що визначальною умовою для призначення дострокової пенсії за віком як матері особи з інвалідністю з дитинства є виховання до шестирічного віку саме дитини з інвалідністю з дитинства, а не дитини без такого роду медичних показань, тобто при вирішенні питання про наявність права на призначення такого виду пенсії враховується не тлумачення поняття «інваліда з дитинства», а момент настання медичних показань для встановлення інвалідності. Суд першої інстанції також зазначив, що хвороба дитини позивача, яка у подальшому стала підставою для отримання інвалідності, була в неї до настання шестирічного віку і постійно розвивалась. Суд першої інстанції вказав, що можливо застосувати загальні принципи (Намібійські винятки), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів, виданих закладами, що знаходяться на тимчасово окупованій території, як доказів, оскільки не прийняття їх призведе до порушень та обмежень прав позивача на соціальний захист та гарантоване йому право на пенсійне забезпечення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 04 липня 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що визнання «особою з інвалідністю з дитинства» або «дитиною з інвалідністю» засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладу охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. Скаржник вказує, що визначальним є не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку. Скаржник зазначає, що заключення, яке видане для ОСОБА_1 до уваги не може братися, оскільки такі видані не визнаною державою (ДНР), а саме, установа на даний час знаходиться на тимчасово окупованій території в зоні проведення АТО і не є підконтрольними Україні. Скаржник вказує, що інші документи надані до заяви також видані установою, яка на даний час знаходиться на тимчасово окупованій території в зоні проведення АТО і не є підконтрольними Україні.

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 помер.

Відповідно до Довідки до акта огляду МСЕК серії 10 ААА №746692 від 27.07.2011 ОСОБА_2 мав І групу інвалідності з дитинства безстроково.

Згідно з медичним висновком №43 від 24.07.2008 на дитину-інваліда віком до 16 років ОСОБА_2 мав захворювання (паталогічний стан), який відповідає розділу І пункту 2 підпункту 2.1 Переліку медичних показань, що дають право на одержання державної соціальної допомоги на дітей-інвалідів віком до 16 років (церебральний параліч та інші паралітичні синдроми).

Відповідно до Довідки від 03.05.2018 №47 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 фактично проживає в Корецькому районі Рівненської області.

22.11.2021 ОСОБА_1 звернулася у Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області з заявою про призначення пенсії за віком згідно з пунктом 3 частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» як матері, яка виховала до шестирічного віку особу з інвалідністю.

25.11.2021 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області прийнято рішення №58 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах згідно з пунктом 3 частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Зазначено, що згідно з наданими документами та даними, що містяться в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування страховий стаж ОСОБА_1 складає 18 років 06 місяців 08 днів. До загального стажу не зараховано період робіт: з 17.07.1991 по 31.08.1999 в «Луганськміськбуд», оскільки в трудовій книжці від 20.07.1991 заповнення НОМЕР_1 в наказі про звільнення не зазначено року; з 01.09.1988 по 23.04.1991 навчання Луганському будівельному технікумі транспортного будівництва у зв`язку з тим, що прізвище « ОСОБА_3 » згідно з дипломом від 17.04.1991 НОМЕР_2 не підтверджено свідоцтвом про шлюб. Вказано, що для визначення права на призначення пенсії не враховано: копія медичного висновку №43 від 24.06.2008, оскільки документ не засвідчено належним чином; довідка до акту огляду МСЕК серії 10 ААА №746692 від 27.07.2011, оскільки повинна бути виписка з акту огляду в МСЕК, засвідчена належним чином; заключення про настання інвалідності від 22.07.2021 №46/4, оскільки документ видано Державною установою «Луганська міська дитяча поліклініка №1 ЛНР», яка розташована в м.Луганськ та віднесена до переліку населених пунктів, на яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Не погодившись з відмовою у призначенні пенсії та вважаючи таку протиправною, ОСОБА_1 звернулася з позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Зі змісту частини 3 статті 23 Загальної Декларації прав людини та пункту 4 частини 1 Європейської Соціальної хартії випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі Закон №1058-IV) відповідно до пункту 3 частини 1 статті 115 якого право на призначення дострокової пенсії за віком мають жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до зазначеного віку, - після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років. При цьому до числа осіб з інвалідністю з дитинства належать також діти з інвалідністю віком до 16 років.

За змістом підпункту 5 пункту 2.1. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1 (далі - Порядок № 22-1), до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема, документи, які засвідчують особливий статус особи: документи про народження дитини, виховання її до шестирічного віку, про визнання дитини заявника особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю (при призначенні пенсії згідно з абзацом 1 пункту 3 частини 1 статті 115 Закону).

Відповідно до пункту 2.17 Порядку № 22-1 при призначенні пенсій матерям осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до шестирічного віку, факт народження дитини встановлюється на підставі свідоцтва про народження, а її виховання до зазначеного віку - на підставі свідоцтва про народження чи паспорта дитини. У разі смерті дитини подається свідоцтво про смерть.

Згідно з пунктом 2.18 Порядку № 22-1 визнання особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладу охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною з інвалідністю після досягнення шестирічного віку або особою з інвалідністю з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцятирічного віку (висновок про час настання інвалідності).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.05.2019, прийнятій у зразковій справі №330/2181/16-а(2-а/330/36/2016), провадження №11-1060апп18, зробила наступний правовий висновок, який відповідно до положення статті 242 КАС України, є обов`язковим для врахування судом апеляційної інстанції.

Загальний підхід до змістовного наповнення поняття «особа з інвалідністю» на момент виникнення спірних відносин установлювався статті 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» № 875-ХІІ, а також статті 1 Закону України від 06 жовтня 2005 року №2961-ІV «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» (далі - Закон № 2961-ІV). Зокрема, такий статус могла мати особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Відповідно до абзацу 3 статті 1 Закону № 2961-ІV дитина-інвалід - особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові наголосила й на тому, що визначення терміну «інвалід з дитинства» не міститься ані в Законі № 875-ХІІ, ані в Законі України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» №2109-III. При цьому за змістом абзацу 2 пункту 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317, (далі - Положення № 1317), інвалідність з дитинства розглядається як причина інвалідності. Згідно з пунктом 14 цього Положення причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, установлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до вісімнадцятирічного віку.

Отже, для призначення пенсії на підставі Закону №1058-IV має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до досягнення дитиною шестирічного віку, оскільки виховання дитини-інваліда у віці до 6 років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Непрямим підтвердженням цього є встановлена частиною 6 статті 179 Кодексу законів про працю України можливість надання одному з батьків в обов`язковому порядку відпустки без збереження заробітної плати у разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку.

Натомість, за відсутності медичних показань по догляду за дитиною один з батьків не матиме можливості перебувати у такій відпустці і має прийняти рішення про вихід на роботу або припинення трудових відносин з роботодавцем.

Відповідно до частини 12 статті 7 Закону № 2961-ІV положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів затверджується Кабінетом Міністрів України.

Серед повноважень лікарсько-консультативних комісій, визначених Положенням про лікарсько-консультативну комісію, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2013 року № 917, визначено надання висновку, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Отже, відповідний висновок МСЕК дає можливість опосередковано підтвердити факт догляду матері за дитиною, яка мала право на отримання статусу дитини-інваліда до досягнення шестирічного віку, як це передбачено положеннями Закону № 1058-IV. Такий висновок передбачений пунктом 2.18 Порядку № 22-1.

При цьому, як вірно вказано судом першої інстанції, визначальною умовою для призначення дострокової пенсії за віком як матері особи з інвалідністю з дитинства є виховання до шестирічного віку саме дитини з інвалідністю з дитинства, а не дитини без такого роду медичних показань. Тобто при вирішенні питання про наявність права на призначення такого виду пенсії враховується не тлумачення поняття «інваліда з дитинства», а момент настання медичних показань для встановлення інвалідності.

Вказане відповідає позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 18 січня 2022 року у справі №448/1650/17.

Згідно з медичним висновком №43 від 24.07.2008 ОСОБА_2 мав захворювання (паталогічний стан), який відповідає розділу І пункту 2 підпункту 2.1 Переліку медичних показань, що дають право на одержання державної соціальної допомоги на дітей-інвалідів віком до 16 років (церебральний параліч та інші паралітичні синдроми), а саме: дитячий церебральний параліч, подвійна геміплегія, системні виражені рухові порушення, зниження когнітивних функцій, судомний синдром.

Відповідно до Довідки до акта огляду МСЕК серії 10 ААА №746692 від 27.07.2011 ОСОБА_2 мав І групу інвалідності з дитинства безстроково.

Відповідно до Висновку про час настання інвалідності від 22.07.2021 №46/4 ОСОБА_2 вперше встановлено діагноз: дитячий церебральний параліч, подвійна геміплегія, затримка психомовного розвитку, з 03.01.1995 (до шестиріччя). Висновок складений Державною установою «Луганська міська дитяча поліклініка №1 ЛНР» на підставі амбулаторної картки та висновків неврологічного відділення 4-ї дитячої міської лікарні.

Окрім того, відповідно до долученої до матеріалів справи копії трудової книжки позивача 31.08.1999 та 12.02.2009 позивач звільнялася з роботи за власним бажанням для догляду за дитиною-інвалідом з дитинства.

Вказані документи, на переконання суду апеляційної інстанції, підтверджують, що хвороба дитини позивача, яка у подальшому стала підставою для отримання інвалідності, була в дитини до настання шестирічного віку і постійно розвивалась.

Скаржник у апеляційній скарзі вказує на те, що надана позивачем копія медичного висновку за №43 від 24.06.2008 не може братись до уваги, оскільки документ не засвідчений належним чином, також довідку до акту огляду МСЕК серії 10 ААА №746692 від 27.07.2011, оскільки повинна бути виписка з акту огляду МСЕК засвідчена належним чином.

Суд апеляційної інстанції вважає, що такі аргументи скаржника не можуть бути самодостатньою підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії за віком на підставі пункту 3 частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи позивач є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується до довідкою №47 від 03.05.2018, та до цього зареєстрованим та фактичним місцем проживання ОСОБА_1 було м.Луганськ. Територія м. Луганськ увійшла до переліку населених пунктів, яким надано статус тимчасово окупованих територій на підставі Постанови Верховної Ради України № 254 від 17.03.2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської області тимчасово окупованими територіями».

Таким чином, відсутність у позивача можливості надати відповідні довідки внаслідок знаходження медичних закладів, у яких лікувався і перебував на обліку її хворий син, та відповідно всіх матеріалів історії хвороби на тимчасово окупованій території, не спростовує факту виховання нею дитини з інвалідністю до шестирічного віку та не може позбавляти позивача права на отримання пенсії.

Окрім того, право особи на гарантоване Конституцією і законами України пенсійне забезпечення не може ставитись в залежність від існування певних документів, відсутніх не з вини такої особи, збереження яких не може нею контролюватись, тому на цю особу не може покладатись відповідальність за їх збереження.

Щодо неврахування заключення про час настання інвалідності від 22.07.2021 №46/4, яке видане Державною установою «Луганська міська дитяча поліклініка №1» Луганської Народної Республіки, то суд апеляційної інстанції зауважує, що згідно з частиною 1 статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-VII (далі Закон №1207-VII) для громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території, реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на надання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Відповідно до частини 2 статті 18 Закону №1207-VII гарантії прав, свобод та законних інтересів осіб, які переселилися з тимчасово окупованої території України та перебувають на території України на законних підставах, визначаються Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Згідно з частиною 3 статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 № 1706-VII громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина з інвалідністю та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Положеннями частин 1 3 статті 9 Закону № 1207-VII передбачено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що акт (рішення, документ), виданий органом на тимчасово окупованій території є недійсним і не створює правових наслідків у разі, якщо він виданий органом створеним у порядку, не передбаченому законом.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу на положення частини 4 статті 9 Закону № 1207-VII, відповідно до якої встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України.

Крім того, у 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй у документі Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах Лоізіду проти Туреччини (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), Кіпр проти Туреччини (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та Мозер проти Республіки Молдови та Росії (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать.

При цьому, у виняткових випадках визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції щодо можливості застосувати до спірних правовідносин названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів, виданих закладами, що знаходяться на тимчасово окупованій території, як доказів, оскільки не прийняття таких є порушенням конституційних прав позивача на отримання належного пенсійного забезпечення.

Окрім того, Луганська міська дитяча поліклініка №1, яка надала Висновок про час настання інвалідності від 22.07.2021 №46/4, не є державними органами та органами місцевого самоврядування, створеним не в порядку передбаченому законом, в розумінні Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», то відсутні підстави вважати видані ним довідки недійсними та такими, що не створюють правових наслідків.

Аналогічна позиція вказана у постановах Верховного Суду від 04.09.2018 у справі №500/232/17 та від 08 грудня 2021 року у справі № 560/3907/18

Щодо зазначених у рішенні Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області №8 від 25.11.2021 підстав не зарахування до загального стажу позивача періодів роботи з 17.07.1991 по 31.08.1999 в «Луганськміськбуд» та з 01.09.1988 по 23.04.1991 навчання в Луганському будівельному технікумі транспортного будівництва, то суд апеляційної інстанції вважає такі безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до записів трудової книжки позивача остання з 17.07.1999 прийнята на посаду маляра 3 розряду Тресту «Ворошиловградгорстрой» Стройуправление №2) (правонаступник - АТЗТ «Луганськміськбуд») та звільнена з посади для догляду за дитиною-інвалідом дитинства.

Вказані записи завірені чітким відтиском печаток вказаного підприємства та не містять ні виправлень, ні інших позначень, які б давали підстави сумніватись у їх правдивості.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що страховий стаж, який безпосередньо пов`язаний зі сплатою страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, зараховується починаючи з 1 січня 2004 року.

До 1 січня 2004 року стаж вимірювався періодом роботи (трудовий стаж). Таким чином до 1 січня 2004 року трудовий стаж (періоди офіційної роботи, які підтверджуються записами в трудовій книжці) автоматично зараховується як страховий стаж.

Відповідно до частини 4 статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно з статтею 62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Аналогічна норма закріплена частиною 1 статті 48 КЗпП України.

Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

При цьому, працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо заповнення такої. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці. Неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Вказане узгоджується з позицією, викладеною Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 21.02.2018 (справа №687/975/17), від 23.04.2019 (справа №593/1452/16-а), від 30 вересня 2021 року (справа №300/860/17).

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Відповідачем не враховано, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Та обставина, що в трудовій книжці від 20.07.1991 заповнення НОМЕР_1 в наказі про звільнення не зазначено року, як на це вказано органом Пенсійного фонду, не робить такий запис неправдивим.

Щодо аргументів пенсійного органу про непідтвердженність періоду навчання позивача в Луганському будівельному технікумі транспортного будівництва з 01.09.1988 по 23.04.1991 у зв`язку з тим, що у дипломі від 17.04.1991 ПТ №773879 вказано прізвище « ОСОБА_3 », суд оцінює такі критично та відхиляє як безпідставні, оскільки запис про навчання позивача з посиланням на дату і номер диплому також міститься у трудовій книжці, яка надана до заяви про призначення пенсії, а належність позивачу дівочого прізвища « ОСОБА_3 » підтверджується копією свідоцтва про народження та свідоцтвом про розірвання шлюбу.

До того ж, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що матеріали справи не містять будь-яких доказів належного виконання органом Пенсійного фонду повноважень щодо отримання відповідних документів від підприємств, організацій і окремих осіб, виданих ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках - перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. Направлення відповідачем запитів, листів та здійснення відповідачем інших повноважень щодо отримання додаткових документів/надання позивачу допомоги в їх отриманні, які були б достатніми для зарахування спірних періодів роботи до загального стажу з матеріалів справи не встановлено.

Відповідно до частини 1 статті 45 Закону №1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку. Так, відповідно до пункту першого вказаної статті пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку. При відстрочці часу призначення пенсії за віком пенсія з урахуванням положень статті 29 цього Закону призначається за заявою пенсіонера з дня, що настає за останнім днем місяця, в якому набуто повний місяць страхового стажу (у тому числі сумарно) для відстрочки часу виходу на пенсію, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з такого дня.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач досягнула 50-річного віку 01.09.2021, з відповідною заявою про призначення пенсії за віком позивач звернулася до пенсійного органу 22.11.2021, тобто звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивач, як при зверненні до пенсійного органу, так і при зверненні з позовом до суду, надав належні та допустимі докази виховання особи з інвалідністю з дитинства до шестирічного віку, така досягнула необхідного віку та за наявності страхового стажу не менше 15 років набула право на призначення дострокової пенсії за віком, що відповідачами належними та допустимими доказами не спростовано.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви протиправності відмови позивачу призначенні дострокової пенсії за віком, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 04 липня 2022 року у справі №460/6568/22 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко