Справа № 400/4301/22
Суддя: Ярощук В.Г.
Дата ухвалення: 2022-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2022 р. № 400/4301/22
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Ярощука В.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу,

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,

до відповідача:Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54020,

про:визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

21 вересня 2022 року до Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі відповідач) про:

визнання протиправними дії відповідача щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу позивача періоду роботи з 01.07.1979 по 04.03.1982 в радгоспі «Красноє Знамя»;

зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи з 16.09.1994 по 31.12.2002;

зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивача період роботи з 01.07.1979 по 04.03.1982 в радгоспі «Красноє Знамя» та здійснити нарахування пенсії з 20.08.2022.

Позов обґрунтовано позивачем тим, що відповідачем протиправно не включив при призначенні йому пенсії за віком до його страхового стажу період роботи з 01.07.1979 по 04.03.1982, посилаючись на недотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 21.09.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) в порядку, встановленому статтею 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України). Цією ж ухвалою суд витребував у відповідача належним чином засвідчену копію заяви позивача із додатками, на підставі якої прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії від 18.08.2022 № 38.

Адміністративний позов і ухвала суду від 21.09.2022 про відкриття провадження надіслані відповідачу в його електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі та отримані ним 21.09.2022, що підтверджується довідками про доставку електронного листа.

Ухвалу суду від 21.09.2022 про витребування доказів відповідач не виконав і про причини не подання доказів суд не повідомив.

Відповідач правом на подачу відзиву не скористався. На підставі частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши позовну заяву, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.

Позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується його паспортом громадянина України серія НОМЕР_1 , виданого Доманівським РВ УМВС України в Миколаївській області 20.11.1998.

Згідно із 1 і 2 записами у трудовій книжці позивача НОМЕР_2 (а.с. 9) з 01.07.1979 по 04.03.1982 позивач працював трактористом на відділенні № 3 радгоспу «Красноє Знамя». Запис про прийняття на зазначену роботу здійснений на підставі наказу від 13.03.1981 № 26-к. Відповідно до відбитку печатки радгоспу «Красноє Знамя», яким засвідчено запис № 2 про звільнення позивача, цей радгосп знаходився на території Снігурівського району Миколаївської області.

10.08.2022 позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення йому пенсії за віком, за результатами якої відповідач прийняв рішення про відмову в призначенні пенсії від 18.08.2022 № 38 (а.с. 10).

Відповідно до цього рішення до страхового стажу позивача не зараховано період роботи з 01.07.1979 по 04.03.1982, згідно з трудовою книжкою НОМЕР_2 від 17.03.1981, оскільки тривалий проміжок часу між датою прийняття на роботу (01.07.1979) та датою наказу (13.03.1981) в підставах внесення запису. Дата з якої особа матиме право на пенсійну виплату 21.08.2025. Висновок: відсутнє право на призначення пенсії за віком відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 29 років.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо неврахування до його страхового стажу періоду роботи з 01.07.1979 по 04.03.1982 та не призначення йому з 20.08.1962 пенсії за віком, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Відповідно до частини третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». (далі Закон № 1058-IV) право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Абзацом тридцять шостим статті 1 Закону № 1058-IV встановлено, що страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Відповідно до абзацу першого частини другої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного страхування.

Згідно з абзацом першим пункту 1 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV цей Закон набирав чинності з 01.01.2004.

Тому страховий стаж за період до 01.01.2004 обчислюється на підставі документів і в порядку, визначених законодавством, що діяло до набрання чинності Законом № 1058-IV, тобто Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Отже, період роботи позивача з 01.07.1979 по 04.03.1982 може бути зарахований до страхового стажу лише на підставі документів і в порядку, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до частини першої статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Пунктом «а» частини третьої статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що до стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.

Отже, відповідний період роботи позивача у радгоспі «Красноє Знамя» згідно зі статтею 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» може бути зарахований до страхового (трудового) стажу на підставі документів, що його підтверджують.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відтак у разі наявності трудової книжки страховий стаж за періоди роботи до 01.01.2004 встановлюється на підставі відповідних записів у ній. При цьому на тривалість страхового стажу не впливає юридичний факт отримання чи не отримання застрахованою особою заробітної плати за відповідний період.

Суд встановив, що згідно із 1 і 2 записами у трудовій книжці позивача НОМЕР_2 (а.с. 9) з 01.07.1979 по 04.03.1982 позивач працював трактористом на відділенні № 3 радгоспу «Красноє Знамя». Проте, відповідач не врахував цей період роботи до страхового стажу позивача, оскільки тривалий проміжок часу між датою прийняття на роботу (01.07.1979) і датою наказу (13.03.1981) в підставах внесення запису.

Відповідно до частини третьої статті 24 Кодексу законів про працю України (в редакції, що була чинна у спірний період з 01.07.1979 по 04.03.1982) трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Отже, у зазначений період позивач мав юридичну можливість офіційно працювати в радгоспі «Красноє Знамя» без видання наказу про його призначення. Видання наказу від 13.03.1981 № 26-к про прийняття позивача в радгосп «Красноє Знамя» лише формалізувало наявні трудові відносини, що виникли на підставі фактичного його допуску на роботу з 01.07.1982.

Крім цього, згідно з абзацом першим пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Отож, власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для працівника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 677/277/17.

З огляду на вищенаведене суд прийшов до висновку, що трудовою книжкою позивача підтверджується факт про те, що він дійсно в період з 01.07.1979 по 04.03.1982 працював трактористом на відділенні № 3 радгоспу «Красноє Знамя», а видання наказу про призначення позивача на посаду значно пізніше від фактичного допуску до роботи (укладення трудового договору) не може слугувати підставою для незарахування до страхового стажу періоду роботи позивача до видання цього наказу.

Тому позовні вимоги підлягають задоволенню в частині:

визнання дій відповідача протиправними щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу відповідних періодів роботи в радгоспі «Красноє Знамя»;

зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивача період роботи в радгоспі «Красноє Знамя» з 01.07.1979 по 04.03.1982.

Щодо позовної вимоги позивача про зобов`язання відповідача здійснити нарахування пенсії з 20.08.2022 суд зазначає наступне.

Згідно зі статтю 58 Закону № 1058 пенсійний фонд є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом Пенсійного фонду.

Тобто Пенсійний фонд України має виключну компетенцію в питання призначення (перерахунку) пенсії.

Як наслідок, суд не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення пенсії громадянам, та на свій розсуд розраховувати страховий стаж позивача. Повноваженнями на прийняття рішень з питань призначення, перерахунку та виплати пенсії та визначення підстав, за яких призначається (перераховується) пенсія або приймається рішення про відмову в її призначенні (перерахунку) наділені виключно органи Пенсійного фонду України.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин.

До завдань адміністративного судочинства не відносить забезпечення ефективності державного управління. Суд, перевіряючи рішення, дію або бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим у частині другій статті 2 КАС України критеріям, не наділений повноваженнями у втручання компетенцію суб`єкта владних повноважень.

Прийняття певного рішення в залежності від результатів розгляду поданих позивачем документів є повноваженнями відповідача, втручання до яких з боку суду є неприпустимим.

Тому позовні вимог про зобов`язання відповідача здійснити нарахування пенсії з 20.08.2022 не підлягають задоволенню.

Поряд з цим, згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (пункт 64 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15.10.2009 (заява № 40450/04).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (пункт 95 рішення ЄСПЛ у справі «Аксой проти Туреччини» від 18.12.1996 (заява № 21987/93).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (пункт 101 рішення ЄСПЛ у справі «Джорджевич проти Хорватії» від 24.07.2012 (заява № 41526/10); пункти 36-40 рішення ЄСПЛ у справі «Ван Остервійк проти Бельгії» від 06.11.1980 (заява № 7654/76). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Як зазначається у рішенні Конституційного Суду України від 29.08.2012 № 16-рп/2012, Конституція України гарантує здійснення судочинства судами на засадах, визначених у частині третій статті 129 Конституції, які забезпечують неупередженість здійснення правосуддя судом, законність та об`єктивність винесеного рішення тощо. Ці засади, є конституційними гарантіями права кожного на судовий захист, зокрема, шляхом забезпечення перевірки судових рішень в апеляційному та касаційному порядках, крім випадків, встановлених законом (рішення Конституційного Суду України від 02.11.2011 № 13-рп/2011).

Крім того, Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 підкреслив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Отже, рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до другого речення частини другої статті 9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отож вихід за межі позовних вимог можливий у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, при цьому, вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна вимога.

Вказане підтверджується роз`ясненням поняття «виходу за межі позовних вимог», наведеним у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 «Про судове рішення», відповідно до якого виходом за межі позовних вимог є вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Як вже суд встановив і зазначав вище, всупереч нормам чинного законодавства відповідач не зарахував до страхового стажу позивача періоду його роботи з 01.07.1979 по 04.03.1982, що призвело до прийняття рішенням про відмову у призначенні пенсії у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу роботи, передбаченого статтею 26 Закону № 1058-IV.

Тому суд прийшов до висновку про необхідність виходу за межі позовних вимог шляхом:

визнання протиправним і скасуванням рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії від 18.08.2022 № 38;

зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 10.08.2022 з урахуванням висновків, викладених у цьому рішенні суду.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Квитанцією від 08.09.2022, що міститься в матеріалах справи (а.с. 1), підтверджується понесення позивачем судових витрат у розмірі 992,40 грн на сплату судового збору за подачу адміністративного позову, а тому ця сума підлягає відшкодуванню шляхом стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

У позовній заяві позивач заявив клопотання про стягнення з відповідача на його користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 2500,00 гривень.

Відповідно до частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

У підтвердження факту надання позивачу адвокатом Вовчанською Галиною Семенівною правничої допомоги ним до суду подано Договір про надання правової допомоги № 29/22а від 01.09.2022 (а.с. 11-13), Акт прийняття-передачі наданих послуг від 07.09.2022 (а.с. 14), Розрахунок судових витрат за надання правової допомоги ОСОБА_1 від 07.09.2022 (а.с. 16), Квитанція до прибуткового касового ордера № 29 від 07.09.2022 (а.с. 15), копії ордера на надання правничої (правової) допомоги № 1071210 від 07.09.2022 (а.с. 18) і Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія МК № 001368 від 13.07.2018 (а.с. 17).

Відповідач не подав до суду клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.

Згідно з частинами шостою і сьомою статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З огляду на вищенаведене та відсутності заперечень відповідача щодо розміру витрат на правничу допомогу суд прийшов до висновку, що судові витрати позивача на правничу допомогу в сумі 2500,00 грн підлягають відшкодуванню шляхом стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

До судових витрат позивач також відніс послуги банку при сплаті судового збору в розмірі 10,00 гривень.

У частині третій статті 132 КАС України наведено вичерпний перелік витрат, пов`язаних з розглядом справи. Докладніше кожна з категорій цих витрат конкретизована у статтях 134, 135, 137, 138 КАС України, зокрема:

витрати на професійну правничу допомогу (стаття134 КАС України);

витрати сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду (стаття 135 КАС України);

витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз (стаття 137 КАС України);

витрати, пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів, вчиненням інших процесуальних дій, підготовкою справи до розгляду (стаття 138 КАС України).

Вжитий у статті 138 КАС України термін «інших процесуальних дій» стосується вчинення учасниками справи, або особами, які не є учасником судового процесу, дій пов`язаних саме з процесом доказування (збір доказів, їх огляд та забезпечення) у справі.

Встановлення законом вичерпного переліку судових витрат означає, що на присудження судом саме цих витрат у разі настання відповідних обставин (задоволення позову, залишення його без розгляду, чи закриття провадження у справі), а не будь-яких інших може розраховувати особа, що звернулася до суду з позовом.

Разом з цим, комісія банку за сплату судового збору не відноситься до судових витрат, передбачених зазначеним вище переліком, а тому така витрата не може бути предметом відшкодування за наслідками розгляду судової справи, оскільки КАС України не передбачає її відшкодування.

Аналогічний правовий висновок міститься в ухвалі Верховного Суду від 07.03.2019 у справі № 200/10765/18-а.

Тому клопотання позивача про відшкодування йому комісії банку в сумі 10,00 грн не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 9, 22, 139, 241-246, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54020; ) задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу ОСОБА_1 при призначенні пенсії за віком періоду роботи з 01.07.1979 по 04.03.1982 в радгоспі «Красноє Знамя».

3. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про відмову у призначенні пенсії від 18.08.2022 № 38.

4. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54020; ):

зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) при призначені пенсії за віком періоди роботи у радгоспі «Красноє Знамя» з 01.07.1979 по 04.03.1982;

повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) від 10.08.2022 з урахуванням висновків, викладених у цьому рішенні суду.

5. В решті позовних вимог відмовити.

6. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54020; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі 992 (Дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 500 (Дві тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок.

7. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

8. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

9. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.Г.Ярощук

Рішення складено в повному обсязі 17 жовтня 2022 року