Справа № 280/4099/22
Суддя: Семененко Марина Олександрівна
Дата ухвалення: 2022-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2022 року Справа № 280/4099/22 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Семененко М.О., за участю секретаря судового засідання Деревянко А.О., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 )

до Запорізької обласної прокуратури (69057, м.Запоріжжя, вул. Матросова, 29А, )

про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Запорізької обласної прокуратури (далі - відповідач), в якій позивач просить суд стягнути із Запорізької обласної прокуратури на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.04.2021 року по 24.06.2022 року у сумі 284 408,80 грн.

Позовна заява подана представником позивача адвокатом Авраменко А.С., яка діє на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 09.11.2021 серія АР №1069198.

В обґрунтування позову зазначає, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 29.04.2021 у справі №280/781/21 зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу вихідну допомогу при звільненні в розмірі 20 595,12 грн. Незважаючи на те, що вказане рішення суду набрало законної сили 01.11.2021, вихідна допомога була перерахована позивачу лише 24.06.2022. Вважає, що має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.04.2021 по 24.06.2022 у сумі 284 408,80 грн. Просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 19.07.2022 відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання на 03.08.2022, витребувано докази по справі.

03.08.2022 представник позивача подав клопотання, в якому просить розглянути справу без участі позивача та представника позивача в порядку письмового провадження за наявними у суду матеріалами. На задоволенні позовних вимог наполягає.

Протокольною ухвалою суду від 03.08.2022 відкладено підготовче засідання на 17.08.2022.

Відповідач не погодився із заявленими позовними вимогами та подав відзив на позовну заяву, (вх.№31276 від 12.08.2022) у якому зазначає, що судове рішення у справі №280/781/21 набрало законної сили з 01.11.2021 і саме з цього моменту у відповідача виник обов`язок щодо необхідності виконання судового рішення. Враховуючи, що між сторонами мав місце судовий спір щодо розміру вихідної допомоги у справі №280/781/21, позовні вимоги про стягнення на користь позивача середнього заробітку за період з 30.04.2021 по 24.06.2022 є безпідставними. Також не погоджується із заявленим позивачем розміром середнього заробітку, оскільки вважає, що такий розмір є несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання певних зобов`язань, зокрема, з виплати заробітної плати іншим працівникам. Крім іншого, вказує, що судове рішення, яким позивачу присуджено вихідну допомогу, набрало законної сили 01.11.2021, тобто до цього моменту був відсутній обов`язок виплатити вихідну допомогу; розмір виплаченої допомоги становить лише 7,2 % від заявленої у позові суми відшкодування, яка більше ніж у тринадцять разів перевищує розмір виплаченої допомоги; лист-повідомлення ГУ ДКСУ у Запорізькій області про здійснення безспірного списання коштів по виконавчому листу у справі №280/781/21 надійшов до Запорізької обласної прокуратури 11.01.2022, стягнення на користь позивача органи казначейства здійснити 17.01.2022 Постанову про відкриття виконавчого провадження у справі №280/781/21 винесено 22.02.2022, при цьому, з 24.02.2022 введено воєнний стан, у зв`язку чим вказана постанова отримана відповідачем лише 05.05.2022. 21.06.2022 від представника позивача надійшов лист з відповідними платіжними реквізитами, внаслідок чого 23.06.2022, після проведення утримання податків і зборів з суми стягнення, сформовано платіжне доручення для перерахування коштів на користь позивача. Вважає, що рішення суду у справі №280/781/21 виконано без порушення терміну виконання. Також просить врахувати, що судом у справі №280/781/21 вже стягнуто на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.12.2020 по 29.04.2021 у сумі 20 000,00 грн. Тобто до відповідача вже застосовано відповідальність, передбачену статтею 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП). Просить в задоволенні позову відмовити.

Протокольною ухвалою суду від 17.08.2022 закрито підготовче провадження у справі, у відповідності до частини 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), призначено справу до судового розгляду по суті в порядку письмового провадження.

На підставі матеріалів справи суд встановив такі обставини.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 29.04.2021 у справі №280/781/21 визнано протиправною бездіяльність Запорізької обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку.

Зобов`язано Запорізьку обласну прокуратуру нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі 20 595,12 грн.

Стягнуто з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 30.12.2020 по 29.04.2021 у розмірі 20 000,00 грн.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 01.11.2021 рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 29.04.2021 у справі № 280/781/21 залишено без змін.

У відповідності до статті 255 КАС України рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 29.04.2021 у справі № 280/781/21 набрало законної сили 01.11.2021.

На виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 29.04.2021 у справі № 280/781/21, Запорізька обласна прокуратура перерахувала позивачу вихідну допомогу при звільненні в розмірі 16 579,07 грн. (з вирахуванням обов`язкових податків і зборів) згідно з платіжним дорученням №831 від 23.06.2022. Проведено банком 24.06.2022.

У зв`язку з несвоєчасною виплатою вихідної допомоги при звільненні, позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути середній заробіток час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.04.2022 по дату фактичного розрахунку 24.06.2022 в сумі 284 408,80 грн.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з того, що статтею 19 Конституції України передбачено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже нормами КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суд зазначає, що за загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми КЗпП підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством не встановлено відповідальність за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику органів прокуратури всіх належних сум при звільненні з органів прокуратури, керуючись метою забезпечення рівності прав у трудових відносинах, суд дійшов висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП як таких, що є загальними та поширюються на спірні правовідносини.

Суд зазначає, що нормами статті 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Частина 1 статті 117 КЗпП переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина 2 статті 117 КЗпП стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування по день фактичного розрахунку (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору тотожнім факту виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення по день фактичної виплати належних працівникові сум.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

У контексті вищенаведеного, слід зазначити, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальним правилом не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Наведене відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17.

Таким чином, відповідач має обов`язок компенсувати позивачу майнові втрати, яких він зазнав внаслідок несвоєчасної виплати вихідної допомоги при звільненні, у тому числі, за період після ухвалення судового рішення у справі №280/781/21 до дати проведення фактичного розрахунку з позивачем.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.04.2021 по 24.06.2022 у сумі 284 408,80 грн, суд виходить з такого.

Обчислення середнього заробітку слід проводити відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 "Про затвердження порядку обчислення середнього заробітної плати" (далі - Порядок №100).

За змістом пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Аналіз вищенаведених норм свідчить про те, що нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні проводиться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середньомісячною заробітною платою.

З матеріалів справи встановлено, що фактично розрахунок з позивачем проведений 23.06.2022 (дата подання відповідачем відповідного платіжного доручення до банківської установи). При цьому не може бути врахований у період затримки розрахунку при звільненні час з 23.06.2022 (дата подання відповідачем платіжного доручення) по 24.06.2022 (дата фактичного перерахування коштів позивачу банком), оскільки затримка у виплаті коштів в цей період відбулась не з вини роботодавця.

Отже, час затримки розрахунку при звільненні з позивачем по дату фактичної виплати становить з 30.04.2021 по 23.06.2022, тобто 289 робочих днів.

Згідно довідки Запорізької обласної прокуратури №21-24вих.21 від 14.01.2021, середньоденна заробітна плата позивача складає 980,72 грн.

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період, розрахований у відповідності до Порядку №100, становить 283 428,08 грн. (289 х 980,72 грн).

При цьому, суд відхиляє посилання відповідача на обставини, пов`язані з виконанням рішення суду у справі №280/781/21, як на такі, що на його думку свідчать про відсутність порушення терміну його виконання, зокрема, хід примусового виконання рішення, дати отримання відповідних повідомлень органу Державної казначейської служби України, органу державної виконавчої служби тощо, та звертає увагу, що законодавець пов`язує обов`язок роботодавця компенсувати колишньому працівникові майнові втрати, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного розрахунку при звільненні, із датою проведення фактичного розрахунку, незалежно від причин які зумовили такий несвоєчасний розрахунок. Крім того, суд зазначає, що добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок, який не залежить від того, чи ініційовано стягувачем процедуру примусового виконання судового рішення, а також від того, чи подавав стягувач до боржника заяву про виплату коштів на його користь, і у які строки відбувались ці події.

Водночас, суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Крім того, необхідно звернути увагу, що Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалено постанову від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, в якій сформовано наступний правовий висновок.

Синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 КЗпП дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Таким чином, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Судом витребувано інформацію про загальний розмір виплачених позивачу коштів при проведенні розрахунку при звільненні. Відповідно до Довідки від 04.08.2022 №21-151 позивачу здійснено нарахування належних до виплати при звільненні коштів в розмірі 65 260,54 грн.

Істотність частки несвоєчасно виплаченої позивачу вихідної допомоги при звільненні в розмірі 20 595,12 грн. у порівнянні з розміром усіх належних позивачу виплат при звільненні становить 23,99 % (20 595,12 грн / (65 260,54 грн + 20595,12 грн ) х 100% = 23,99%).

Загальна кількість днів затримки розрахунку при звільненні, за весь час затримки по день фактичного розрахунку, становить 373 робочих дні, отже, середній заробіток за цей період, розрахований у відповідності до положень Порядку №100, складає 365 808,56 грн. (373 х 980,72 грн.)

Враховуючи наведене, пропорційний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за весь час затримки, відносно істотної частки несвоєчасно виплаченої позивачу вихідної допомоги при звільненні, становить 87 757,47 грн. (365 808,56 грн / 100% х 23,99%).

Суд також враховує, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 29.04.2021 у справі №280/781/21, крім іншого, стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.12.2020 по 29.04.2021 у розмірі 20000,00 грн.

Таким чином, залишок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, розрахованого пропорційно, становить 67 757,47 грн (87 757,47 грн 20 000,00 грн).

При цьому, суд також враховує, що частина періоду затримки розрахунку при звільненні з 24.02.2022 по 23.06.2022 припала на період дії в Україні воєнного стану, запровадженого Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, що суттєво вплинуло на спроможність держави у дотриманні строків при виконанні фінансових зобов`язань.

З огляду на вказане, ураховуючи принцип справедливості та співмірності, суд доходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.04.2021 по 23.06.2022 у розмірі 20 000,00 грн, що на думку суду є належною компенсацією ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивача.

Частинами 1 та 2 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Приписами статті 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За наведеного вище суд вважає, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження наданими до матеріалів справи письмовими доказами, є частково обґрунтованими, а надані сторонами письмові докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про часткове задоволення адміністративного позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з того, що відповідно до частини 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір в сумі 2 844,09 грн. Отже, понесені позивачем витрати на сплату судового збору підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача в розмірі 200,00 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити. частково

Стягнути з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.04.2021 по 23.06.2022 у розмірі 20 000,00 грн. (двадцять тисяч гривень 00 коп.).

В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 200,00 грн. (двісті гривень 00 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач Запорізька обласна прокуратура, місцезнаходження: 69057, м.Запоріжжя, вул. Матросова, 29А, .

Повне судове рішення складено 17.10.2022.

Суддя М.О. Семененко