Справа № 380/2550/22
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2022-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2022 рокуСправа № 380/2550/22 пров. № А/857/11573/22
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

судді-доповідача Качмара В.Я.,

суддів Большакової О.О., Мікули О.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою Державної податкової служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 5 липня 2022 року (суддя Коморний О.І., м.Львів, повний текст складено 5 липня 2022 року), -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державної податкової служби України (далі ДПС) в якому просив:

визнати протиправними дії відповідача незаконними, які полягають у наданні відповіді на запит;

зобов`язати ДПС надати відповідь на інформаційний запит.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 5 липня 2022 року позов задоволено частково. Визнано протиправною відмову ДПС у наданні інформації на запит ОСОБА_1 на отримання публічної інформації від 06.01.2022, викладену у листі № 66/ЗПІ/99-00-06-02-10 від 13.01.2022 (далі - Лист). Зобов`язано ДПС повторно розглянути запит ОСОБА_1 на отримання публічної інформації від 06.01.2022 та надати достовірну, точну та повну інформацію, що запитувалася згідно із запитом на публічну інформацію від 06.01.2022 року. В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, в частині задоволених позовних вимог, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення суду, та прийняти нове рішення, яким у задоволені позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі із посиланням на окремі обставини справи вказує, що запит на отримання публічної інформації від 06.01.2022 б/н (вх. ДПС № 31/зпі від 06.01.2022; далі - Запит) не містив всіх необхідних даних, визначених частиною першою статті 16 Закону України «Про захист персональних даних» (далі Закон №2297-VI), зокрема, не вказані реквізити документа, що посвідчує особу. З огляду на вищевикладене та на підставі пункту 2 частини першої статті 22 Закон №2297-VI запитувачу було відмовлено у наданні копій документів використаних при розгляді скарги. Крім того у відповіді на Запит наголошено на тому, що вказані вимоги до оформлення Запиту, в першу чергу, спрямовані на захист персональних даних громадян від несанкційного доступу інших осіб, які з тих чи інших причин можуть скористатися отриманою інформацією. Також було повідомляємо, що для отримання копій запитуваних документів платник єдиного внеску має право повторно звернутись до ДПС із запитом з дотриманням вимог статті 16 Закону.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує доводи, що у ній викладені, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства (далі КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач відмовляючи у наданні запитуваної позивачем публічної інформації не зазначив всіх критеріїв обмеження інформації, передбачених статтею 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» (далі Закон № 2939-VI).

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 308 КАС суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У частині відмовлених позовних вимог рішення суду фактично не оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції позбавлений можливості робити висновки щодо цієї частини рішення суду.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що ОСОБА_1 , зареєстрований як фізична особа-підприємець (далі ФОП).

06.01.2022 позивач звернувся до ДПС із Запитом в якому просив надати матеріали (документи) проведеної перевірки скарги ФОП щодо адміністративного оскарження вимоги про сплату боргу від 18.10.2021 № Ф-15181-17 (далі Вимога) проведеної директором департаменту адміністративного оскарження І.Антоненко.

ДПС Листом повідомила ОСОБА_1 , що запитувана інформація стосовно надання копій запитуваних документів при розгляді скарги є інформацією, яка стосується ОСОБА_2 , тому на підставі пункту 2 частини першої статті 22 Закону 2939-VI відмовила у наданні копій документів використаних при розгляді скарги.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 34 Конституції України регламентовано, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Відповідно до положень статті 40 Конституції України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Закон України «Про інформацію» (далі - Закон №2657-ХІІ) визначає, що кожен має право на вільне одержання, використання, поширення, зберігання та захист інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Згідно зі статтею 1 Закону №2657-ХІІ інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Відповідно до статті 2 Закону №2657-XII основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя.

Відносини, що виникають у сфері здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес регулює Закон №2939-VІ.

Відповідно до статті 1 Закону №2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Згідно зі статті 3 Закону 2939-VI визначені гарантії забезпечення права на публічну інформацію, зокрема: обов`язок розпорядників інформації надавати інформацію, крім випадків, передбачених законом; визначення розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; максимальне спрощення процедури подання запиту та отримання інформації.

Відповідно до статті 5 Закону №2939-VI доступ до інформації забезпечується шляхом: систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на інформаційних стендах, будь-яким іншим способом; надання інформації за запитами на інформацію.

Частиною другою статті 5 Закону №2939-VI визначено, що доступ до інформації серед іншого забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Системний аналіз зазначених положень дозволяє дійти висновку, що запит на інформацію є одним із видів забезпечення доступу до публічної інформації.

Положеннями статті 12 Закону №2939-VI визначено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації.

Відповідно до норм пункту 6 частини першої статті 14 Закону №2939-VI розпорядники інформації зобов`язані надати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації.

Положеннями статті 19 Закону №2939-VI передбачено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача. З метою спрощення процедури оформлення письмових запитів на інформацію особа може подавати запит шляхом заповнення відповідних форм запитів на інформацію, які можна отримати в розпорядника інформації та на офіційному веб-сайті відповідного розпорядника. Зазначені форми мають містити стислу інструкцію щодо процедури подання запиту на інформацію, її отримання тощо.

Відповідно до статті 20 Закону №2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Частиною першою статті 22 Закону №2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Аналізуючи наведені положення Закону №2939-VI у контексті цього спору, насамперед слід зауважити, що розпорядник публічної інформації може (і має своїм обов`язком) надати тільки ту публічну інформацію, яку він, з огляду на свій правовий статус, створив та яка певним чином задокументована/відображена на матеріальних носіях інформації і якою він (розпорядник) володіє.

Визначальною ознакою публічної інформації є те, що вона по своїй суті є заздалегідь готовим зафіксованим на певному носії продуктом створеним розпорядником інформації при виконанні покладених на нього обов`язків, у даній справі щодо надання матеріалів (документів) розгляду скарги ФОП щодо адміністративного оскарження Вимоги, якою в даному випадку розпорядник володіє чи зобов`язаний володіти.

Як уже вище встановлено, ДПС Листом відмовила в наданні матеріалів (документів), які були використані під час розгляду скарги від 29.10.2021 на Вимогу на підставі пункту 2 частини першої статті 22 Закону 2939-VI, оскільки запитувані матеріали (документи) стосуються ОСОБА_2 .

Щодо посилання відповідача в Листі на Закон 2297-VI, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно абзаців 10, 11 статті 2 Закону №2297-VI персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, розпорядник персональних даних - фізична чи юридична особа, якій володільцем персональних даних або законом надано право обробляти ці дані від імені володільця.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 20.01.2012, № 2-рп/2012 «У справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України», вказав, що до конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження (частина друга статті 11 Закону №2657-XII).

Конституційний Суд України в абзаці першому пункту 1 резолютивної частини Рішення від 30.10.1997 року № 5-зп відніс до конфіденційної інформації про фізичну особу, крім вказаної, ще й відомості про її майновий стан та інші персональні дані. Таким чином, Конституційний Суд України вважає, що перелік даних про особу, які визнаються як конфіденційна інформація, не є вичерпним.

Даючи офіційне тлумачення частин першої, другої статті 32 Конституції України, вважає, що інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім`ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про фізичну особу та членів її сім`ї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Статтею 20 Закону №2657-ХІІ передбачено, що за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Статтею 21 Закону № 2657-ХІІ передбачено, що інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація (частина перша). Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом. Відносини, пов`язані з правовим режимом конфіденційної інформації, регулюються законом (частина друга).

Аналогічні положення за змістом містяться у частині першій статті 6 Закону №2939-VI.

Зі змісту Запиту видно, що позивачем запитувалась інформація відносно своєї же скарги поданої до ДПС на податкову Вимогу, а саме надати документи, які були використані під час розгляду скарги від 29.10.2021.

Водночас, як вбачається із оскарженої відмови, відповідач аргументував її тільки тим, що запитувані документи та інформація віднесена до персональних даних у зв`язку з чим вона є конфіденційною з обмеженим доступом, не давши, зокрема, оцінку наявності законних підстав для обмеження у доступі до такої інформації передбачених частиною другою статті 6 Закону №2939-VI.

Більш того, суд відзначає, якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений (частина сьома статті 6 Закону №2939-VI).

В разі, коли запитувані документи містять персональні дані, то вони або інформація можуть бути надані зі знеособленими персональними даними особи (стаття 10-1 Закону №2939- VI).

В свою чергу, частиною другою статті 6 Закону №2939-VI передбачено, що обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:

1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;

2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;

3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Тобто, обмеження доступу до інформації, у тому числі, тієї, яка визначена частиною п`ятою статті 6 Закону №2939-VI може бути здійснено за дотримання вимог частини другої статті 6 Закону № 2939-VI.

Між тим, частиною сьомою статті 6 Закону №2939-VI регламентовано, що обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

Суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що позивач хотів отримати матеріали (документи), які були використані ДПС під час розгляду його же скарги від 29.10.2021 на Вимогу тому, суд не вбачає зацікавленості в отриманні чиїхось персональних даних, оскільки в розумінні приписів абзаців 10, 11 статті 2 Закону 2297-VI, рішень Конституційного Суду України від 20.01.2012 № 2-рп/2012 та від 30.10.1997 № 5-зп, запитувана інформація не є персональними даними.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 22 Закону №2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.

Суд звертає увагу, що положення частини другої статті 6 Закону №2939-VI передбачають вимоги до обмеження доступу до інформації, а не підстави для надання такого доступу. Такий підхід ґрунтується на тому, що стаття 1 Закону № 2939-VI закріплена презумпція відкритості публічної інформації, доступ до якої може бути обмеженою лише у разі, якщо розпорядник інформації обґрунтує це на підставі «трискладового тесту».

Отже, тягар доведення того, що доступ до інформації може бути обмежений, покладається на розпорядника публічної інформації.

За таких умов, відмова у наданні інформації є обґрунтованою у разі, якщо розпорядник в листі вказує, якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію в інтересах національної безпеки, економічного добробуту чи прав людини.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 липня 2019 року у справі №554/11837/14-а, 17 лютого 2020 року у справі №826/8891/16 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 9901/510/18, тощо.

З огляду на вказане, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач, відмовляючи у наданні інформації не дослідив законодавчих підстав для обмеження у доступі до інформації, а тому не у повній мірі виконав свої повноваження.

За результатами судового розгляду справи суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення вказаного позову. При вирішенні даного спору судом правильно встановлено фактичні обставини справи та надано їм належну правову оцінку.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують і не містять вагомих та обґрунтованих аргументів, які б давали підстави стверджувати про інше.

Відносно неодноразових заяв представника позивача Реймера В.Є. про роз`яснення незрозумілого рішення суду (ухвали про призначення справи до апеляційного розгляду від 22 серпня 2022 року), апеляційний суд звертає увагу на наступне.

03.08.2022 у Восьмому апеляційному адміністративному суді була зареєстрована апеляційна скарга ДПС. на оскаржуване рішення суду. В межах п`ятиденного строку, судом апеляційної інстанції 08.08.2022 відповідною ухвалою витребувано із Львівського окружного адміністративного суду матеріали справи №380/2550/22, які були отримані судом апеляційної інстанції 16.08.2022. В межах п`ятиденного строку, суд апеляційної інстанції встановивши відсутність підстав для залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги чи відмови у відкритті апеляційного провадження та 22 серпня 2022 року постановив ухвали про відкриття апеляційного провадження та призначення справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 311 КАС.

29.08.2022 ухвали апеляційного суду від 22 серпня 2022 року із супровідними листами до них та копія апеляційної скарги із додатками були надіслані на електронні адреси позивача та його представника Реймера В.Є., які містяться в матеріалах справи. Крім того, ці ж документи направлені поштовим зв`язком на адресу позивача, які були ним отримані 06.09.2022.

Після отримання цих документів позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, який прийнятий до уваги апеляційним судом, а тому суд апеляційної інстанції призначаючи справу до розгляду в порядку письмового провадження не порушив принцип змагальності, як на це вказує представник позивача Реймер В.Є., так як надіслав позивачу та його представнику всі процесуальні документи постановлені судом та заяви по суті справи, що прийняті судом при вирішенні питання про відкриття апеляційного провадження та призначення справи до апеляційного розгляду.

Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової служби України залишити без задоволення, в рішення Львівського окружного адміністративного суду від 5 липня 2022 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач В. Я. Качмар
судді О. О. Большакова
О. І. Мікула