Справа № 280/8427/21
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2022-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

14 жовтня 2022 року м. Дніпросправа № 280/8427/21

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Чепурнова Д.В., Ясенової Т.І.,

розглянувши в у порядку письмового провадження в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 20 грудня 2021 року

в адміністративній справі №280/8427/21 за позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 20 грудня 2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку залишено без розгляду.

Не погодившись з ухвалою суду позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржувану ухвалу скасувати та справу направити на продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції безпідставно вважав дату 04.08.2021, датою початку відліку місячного строку звернення до суду, проігнорувавши вжиті позивачем заходи, передбачені ч. 1 ст. 117 КЗпП України для досудового врегулювання спору (лист-відмова від 20.08.2021 №07-40вих-21), зазначивши, що це свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку. Разом з цим, позивач звертає увагу на те, що саме дії відповідача щодо протиправної відмови у нарахуванні та виплаті вихідної допомоги були підставою для звернення позивача за захистом до суду, оскільки, у разі належного виконання відповідачем вимог ст. 117 КЗпП України, позивачу не потрібно було б звертатись до суду за захистом своїх прав. З огляду на вказане позивач вважає, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху та її подальшого залишення без розгляду.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що посилання позивача на лист від 20.08.2021 №07-40вих21, яким позивачу відмовлено у нарахуванні та виплаті вихідної допомоги, не змінює сам момент, з якого він дізнався про те, що вихідна допомога йому не виплачувалася, а свідчить лише про час, коли він почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата, в даному випадку, не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст. 311 КАС України.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, надану правову оцінку дослідженим судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 13.09.2021 ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

визнати протиправною бездіяльність Запорізької обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку;

зобов`язати Запорізьку обласну прокуратуру нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі 33684,27 грн.;

стягнути із Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 30.09.2020 по день фактичного розрахунку з урахуванням середньоденного розміру заробітної плати 1566,71 грн.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.12.2021 позовну заяву ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури - залишено без руху та встановлено позивачу термін для усунення недоліків протягом п`яти днів з дня отримання копії цієї ухвали шляхом: подання до суду заяви про поновлення строку звернення до суду із цим позовом та доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду, а також доказів надіслання такої заяви відповідачу.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.12.2021 адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без розгляду, з огляду на неповажність наведених позивачем підстав пропуску строку звернення до суду.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Частиною 3 статті 123 КАС України встановлено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Відповідно до частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 5 ст. 122 КАС України встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Разом з тим, частиною першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

При цьому, частиною другою цієї статті встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 і №9- рп/2013.

Так, у рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другої статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

До «усіх виплат» (заробітна плата, компенсація за невикористані відпустки, інші виплати) також належить і виплата вихідної допомоги (що є предметом позовних вимог), яка гарантована статтею 43 Конституції України.

Поняття та підстави виплати вихідної допомоги визначені статтею 44 КЗпП України. За змістом цієї норми вихідна допомога - це грошова виплата працівникові, який звільнений з роботи не з власної ініціативи, яку виплачує роботодавець у випадках, передбачених законом або сторонами.

Вихідна допомога не ототожнюється із заробітною платою, оскільки її розмір не пов`язаний з кількістю і якістю праці, а лише з фактом звільнення працівника з визначених законом підстав, що виплачуються працівникові при звільненні. Тобто, основним завданням вихідної допомоги є матеріальне забезпечення звільненого працівника в період пошуку ним нової роботи.

Таким чином, оскільки спір у цій справі стосується невиплати вихідної допомоги при звільненні на яку працівник має право, згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, а тому не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про її стягнення.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин строку звернення до суду, встановленого частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Аналогічна правова позиція викладена у поставах Верховного Суду від 20 травня 2022 року у справі №200/1636/21-а та від 30 червня 2022 року у справі №380/10174/21.

Крім того, в даному випадку, залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції не врахував те, що підставою звернення позивача до суду із позовом у даній справі, слугував саме лист-відповідь Запорізької обласної прокуратури від 20.08.2021 №07-40вих-21, яким відмовлено ОСОБА_1 у виплаті вихідної допомоги при звільненні, оскільки саме у вказаному листі відповідач навів причини відмови у виплаті вихідної допомоги при звільненні, зазначивши, що «Ураховуючи, що Вас звільнено з підстав та в порядку, передбаченими Законами України «Про прокуратуру» та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», якими не передбачено виплату вихідної допомоги при звільненні, Ви не отримали права на її нарахування та виплату».

При цьому, з аналізу листа-відповіді Запорізької обласної прокуратури від 04.08.2021 №27-94вих-21 слідує, що вказаним листом позивача лише повідомлено про те, що вихідна допомога при звільненні йому не нараховувалась та не виплачувалась, однак, не зазначено з яких підстав та відповідно до якого нормативно-правового акта не здійснювались нарахування та виплата спірної вихідної допомоги, що зумовило необхідність повторного звернення позивача до Запорізької обласної прокуратури за отримання інформації щодо причин невиплати йому вихідної допомоги при звільненні.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про порушення позивачем строку звернення до суду, здійснені з неповним з`ясуванням всіх обставин та порушенням норм процесуального права.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції, залишаючи без розгляду позовну заяву порушив норми процесуального права, тому ухвала суду першої інстанції у даній адміністративній справі від 20.12.2021 підлягає скасуванню, а справа №280/8427/21 направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 311, 320, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 20 грудня 2021 року у справі №280/8427/21 скасувати.

Адміністративну справу №280/8427/21 направити до Запорізького окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя Д.В. Чепурнов

суддя Т.І. Ясенова