Справа № 755/8847/22
Суддя: Хромова О. О.
Дата ухвалення: 2022-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 755/8847/22
Провадження № 2-а/755/294/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" жовтня 2022 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді - Хромової О.О.

при секретарі - Кошель К.А.

розглянувши у порядку спрощеного провадження повідомленням (викликом) сторін (в письмовому провадженні) в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва адміністративну справу за адміністративним позовом громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області про скасування рішення про примусове повернення до країни походження та заборону в`їзду в Україну,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року до Дніпровського районного суду міста Києва надійшов адміністративний позов громадянина Узбекистану ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної Служби у м. Києві та Київській області (далі - ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області), в якому позивач просить: визнати протиправним та скасувати рішення ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 05 вересня 2022 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та заборону в`їзду йому в Україну на три роки терміном до 05 вересня 2025 року.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_2 маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через належність його до соціальної групи в Узбекистані, прибув до України шукати захисту відповідно до ратифікованих Україною міжнародних конвенцій. Однак, із початком воєнних дій на території України, звернутися до ДМС не було можливості, оскільки територіальні відділення не працювали, було небезпечно пересуватися містом. 14 липня 2022 року,

03 серпня 2022 року та 17 серпня 2022 року він звернувся до ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області із заявою про надання йому статусу біженця, однак його заява не була розглянута, письмової відповіді він не отримував. 05 вересня 2022 року працівниками ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області складено відносно нього протокол про адміністривне правопорушення та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення в розмірі 5 100,00 грн, що ним було сплаченою. Крім того,

05 вересня 2022 року відносно нього було винесено рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни та заборону в`їзду в Україну строком на 3 роки.

Позивач стверджує, що оспорюване ним рішення не відповідає вимогам чинного законодавства та суперечить принципам Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 вересня 2022 року відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначено судове засідання.

Також даною ухвалою витребувано у Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області належним чином завірену копію рішення від 05 вересня 2022 року № 723 про примусове повернення до країни походження або третьої країни та про заборону в`їзду в Україну громадянина Узбекистану ОСОБА_1 .

18 жовтня 2022 року від представника відповідача ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області - Чередніченка Є.І., до суду надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів, що витребовувалися ухвалою суду від 20 вересня 2022 року.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та представник позивача - адвокат Калашник О.М., позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні викладеному у позові, просили суд прозов задовольнити. Золкрема, заначили, що ОСОБА_2 перетнув державний кордон України

08 лютого 2019 року, до органів ДМС звернувся офіційно в липні 2022 року, після того звертався ще декілька разів. Позивач мав намір отримати статус біженця, однак, враховуючи юридичну необізнаність, досить довго вивчав дане питання. Представник позивача зазначає, що органами ДМС порушено процедуру складання та винесення протоколу про адміністративне правопорушення, постанови про накладення адміністративного стягнення. Також вказала, що відсутні підстави для заборони в`їзду позивача на території України протягом трьох років, оскільки в Україні у нього є партнер, з яким він має тісний зв`язок.

Представник відповідача ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області - Чередніченко Є.І., в судовому засіданні з приводу задоволення позову заперечував в повному обсязі, мотивуючи тим, що на момент винесення рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, позивач не звертався до територіальних підрозділів ДМС з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про примусове повернення іноземця з України першочергово має виконуватись у добровільному порядку, і враховуючи зміст оскаржуваного рішення, позивач може повернутись не лише до країни походження, а також і до третьої країни.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача та представників сторін, суд приходить до такого.

Згідно із частинами першою, другою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В силу вимог частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 33 Конституції України кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантуються свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі - Закон).

Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України (частина третя статті 9 Закону).

Стаття 23 Закону передбачає, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Так, згідно із частиною першою статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті, тягнуть за собою накладення штрафу від ста до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні чинним законодавством передбачається адміністративна відповідальність.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI) та Інструкцією про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженою Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150, які визначають правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону № 3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Відповідно до частини третьої статті 3 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до частини третьої статті 9 Закону № 3773-VI строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 Закону № 3773-VI в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну; якщо така особа намагається здійснити в`їзд через контрольні пункти в`їзду-виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в`їзду-виїзду.

Рішення про заборону в`їзду в Україну приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону.

Згідно із частиною першою статті 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до частини другої статті 26 Закону № 3773-VI рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення.

Аналогічні норми містяться в Інструкції № 353/271/150, відповідно до пункту 1.6 якої підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є:

- дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

- дії іноземців, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку;

- якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Відповідно до пункту 1.7 Інструкції № 353/271/150 примусове повернення передбачає виїзд іноземця з України за рішенням територіальних органів, територіальних підрозділів ДМС, органів охорони державного кордону (стосовно іноземців, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), органів СБУ з подальшим повідомленням протягом 24 годин про підстави прийняття такого рішення прокурора з оформленням відповідних документів, доведенням до іноземця зобов`язання про його добровільний виїзд з України у визначений у рішенні строк та здійсненням подальшого контролю за виконанням іноземцем цього зобов`язання.

Відповідно до положень пунктів 1, 2, 3 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 360, Державна міграційна служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства. Основними завданнями ДМС є: 1) реалізація державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів; 2) внесення на розгляд Міністра внутрішніх справ пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

За змістом пункту 9, пункту 4 Положення про ДМС, ДМС відповідно до покладених на неї завдань приймає рішення про продовження (скорочення) строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, про добровільне повернення або примусове повернення іноземців та осіб без громадянства до країн їх громадянської належності або країн походження, звертається до судів з позовами про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, здійснює заходи, пов`язані з примусовим видворенням іноземців та осіб без громадянства з України.

Згідно із частиною першою статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень статті 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому, в силу положень статті 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

05 вересня 2022 року відносно громадянина Узбекистану Турсунбаєва Жахонгіра головним спеціалістом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області Тур В.Л. складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МКМ № 011663, відповідно до якого ОСОБА_2 порушив правила перебування на території України, а саме: проживав без документів на право проживання в Україні. В протоколі зазначено, що ОСОБА_3 роз`яснено зміст статті 63 Конституції України, статті 268 КУпАП та право користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження, що підтверджено його підписом.

Крім того, 05 вересня 2022 року відносно громадянина Узбекистану ОСОБА_1 заступником начальника Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області Петровим Д.В. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5 100,00 грн.

05 вересня 2022 року відносно громадянина Узбекистану ОСОБА_1 Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області винесено рішення про примусове повернення громадянина Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до країни походження або третьої країни, яким вирішено примусово повернути позивача до країни походження або третьої країни, та зобов`язано покинути територію України у термін до 15 вересня 2022 року.

В оспорюваному рішенні вказано, що ОСОБА_2 в Україну прибув 08 лютого 2019 року через Пункт Пропуску «Бачівськ». В Україні він ніде не працює, проживає за рахунок свого знайомого ОСОБА_4 . Після закінчення дозволеного строку перебування іноземець з України не виїхав, свідомо порушуючи законодавство. З метою продовження терміну перебування, отримання посвідки на тимчасове проживання та дозволу на імміграцію, тимчасового захисту до органів ДМС - не звертався.

В рішенні також зазначено, що ОСОБА_3 перекладач не потрібен, копію рішення він отримав 05 вересня 2022 року, що підтверджується його підписом.

Враховуючи викладені вище обставини справи та норми закону, судом встановлено, що позивач прибув на територію України 08 лютого 2019 року через Пункт Пропуску «Бачівськ». Протокол про адміністративне правопорушення відносно нього та відповідно рішення про примусове повернення та заборону в`їзду в Україні винесено після сплину 90-денного терміну перебування на території України, тобто під час незаконного перебування ОСОБА_1 на території України без обґрунтованих для того підстав.

Посилання позивача на запровадження в Україні воєнного стану та неможливість звернення до уповноважених органів з метою продовження строку перебування на території України, суд до уваги не приймає, оскільки враховуючи, що ОСОБА_2 перетнув державний кордон України 08 лютого

2019 року, то визначений законом строк його звернення до уповноважених органів щодо врегулювання питань законності перебування на території України закінчився задовго до запровадження в Україні карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 та воєнного стану.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 не звертався до відповідних органів щодо продовження його строку перебування на території України, отримання посвідки на тимчасове проживання чи отримання дозволу на імміграцію, відповідних доказів позивачем та його представником не надано, до матеріалів справи не долучено.

Щодо посилань позивача та його представника щодо того, що він мав намір отримати статус біженця в Україні, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина друга статті 5 Закону № 3671 -VI).

Особа, зазначена в частині другій цієї статті, не несе відповідальності за незаконне перетинання державного кордону України, якщо вона без зволікань звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така особа не несе відповідальності за порушення правил перебування в Україні, якщо вона перебуває на території України протягом часу, необхідного для подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина четверта статті 5 Закону № 3671-VI).

До матеріалів справи долучено повідомлення про порушення прав шукача захисту, адресоване ОСОБА_5 . Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини ОСОБА_6 , в якому позивач зазначає про свої наміри отримати статус біженця та порушення працівниками ЦМУ ДМС в

м. Києві його права на захист.

Однак зі змісту вказаного звернення вбачається, що позивач звернувся до уповноваженого органу із заявою про отримання статусу біженця лише у липні 2022 року, що є прямим порушенням норм статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Крім того, до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини позивач звернувся засобами поштового зв`язку 07 вересня 2022 року, тобто після прийняття рішення про його примусове повернення до країни походження або третьої країни 05 вересня 2022 року.

Крім того, до матеріалів справи позивачем долучено заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Однак така заява не містить дати її написання та підписання, а також відмітки про прийняття її органом ДМС, а тому немає підстав вважати, що така заява була подана до уповноважених органів. Не заслуговують на увагу і доводи позивача стосовно того, що відповідач відмовляв йому у прийнятті відповідної заяви. В такому випадку, позивач не був позбавлений права на направлення відповідної заяви у встановлений строк засобами поштового зв`язку.

Таким чином, позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ним не були порушені норми міграційного законодавства, або ж поважності причин такого порушення, у зв`язку з чим відповідач правомірно виніс оскаржуване рішення.

Не навів позивач і обґрунтованих підстав протиправності встановлення йому заборони в`їзду на територію України строком на три роки, оскільки така заборона встановлена ЦМУ ДМС м. Києва та Київської області через грубе порушення законодавства України.

Посилання позивача на наявність в Україні партнера, з яким він має тісний зв`язок, не є правовою підставою для скасування рішення в частині заборони в`їзду, оскільки в своїх поясненнях від 05 вересня 2022 року ОСОБА_2 вказав, що родинних зв`язків в Україні немає. Посилання на те, що в республіці Узбекістан до нього може бути застосовано тортури або інші насильницькі дії фізичного та психологічного характеру спростовується тим, що рішенням відповідача ОСОБА_1 примусове повернуто не лише до країни походження, а й третьої країни, тобто позивач самостійно обирає країну повернення.

З урахуванням наведених вище положень частини першої статті 26, статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та встановленого факту порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців щодо проживання без документів на право проживання в Україні, суд вважає, що у відповідача станом на 05 вересня 2022 року були наявні правові підстави для прийняття оскаржуваного рішення, що унеможливлює висновок про його протиправність стосовно примусового повернення позивача та зобов`язання його покинути територію України.

Порушений позивачем законодавчо встановлений порядок перебування на території України є достатньою підставою для застосування заходів у вигляді примусового повернення у країну походження та у спірних правовідносинах є необхідним і достатнім засобом реагування відповідача на вказане порушення із забороною подальшого в`їзду на територію України у визначений строк.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

На підставі викладеного, керуючись статтями 19, 26, 33 Конституції України, статтями

77, 241-246, 250, 251, 255, 288, 295, 297 КАС України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року

№ 353/271/150 «Про затвердження Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства», суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області про скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни та заборону в`їзду в Україну, - відмовити.

Відповідно до частини шістнадцятої статті 289 КАС України апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 18 жовтня 2022 року.

Суддя О.О. Хромова