Справа № 683/1726/21
Суддя: Полотнянко Ю.П.
Дата ухвалення: 2022-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 683/1726/21

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Фелонюк Д.Л.

Суддя-доповідач - Полотнянко Ю.П.

14 жовтня 2022 року м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Полотнянка Ю.П.

суддів: Драчук Т. О. Смілянця Е. С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просила:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 19 Закону України "Про відпустки" та статтею 10-1 (пункт 8) Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", за період з 05 травня 2018 року по 05 травня 2021 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 05 травня 2021 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 19 Закону України "Про відпустки" та статтею 10-1 (пункт 8) Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", за період з 05 травня 2018 року по 05 травня 2021 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 05 травня 2021 року.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 29.12.2021 позов задоволено частково:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за додаткову відпустку, визначену статтею 19 Закону України "Про відпустки", як військовослужбовцю - жінці, яка працювала і мала двох дітей віком до 15 років, за період з 05 лютого 2018 року по 05 лютого 2021 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 05 лютого 2021 року;

- зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, визначеної статтею 19 Закону України "Про відпустку", як військовослужбовцю - жінці, яка працювала і мала двох дітей віком до 15 років, за період з 05 лютого 2018 року по 05 лютого 2021 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 05 лютого 2021 року;

- в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Свої вимоги Військова частина НОМЕР_1 обґрунтувала тим, що позивач з 2018 року мала право на додаткову відпустку із збереженням заробітної плати строком 10 календарних днів на рік відповідно до пункту 8 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Ця відпустка позивачкою не використана, оскільки остання в період 2018-2021 роки перебувала на військовій службі, а згідно з пунктом 19 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" припинено додаткові відпустки військовослужбовців під час особливого періоду. Вказує, що в період виключення зі списків особового складу частини позивачка не висунула вимог про виплату компенсації невикористаних додаткових відпусток за період 2018-2021 роки.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з довідкою військової частини НОМЕР_1 від 28.09.2021 №404 ОСОБА_1 проходила військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 в період з 05.02.2019 (наказ №27) по 05.02.2021 (наказ №28).

Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.02.2021 №28 позивачка з 05.02.2021 виключена із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

ОСОБА_1 є матір`ю двох дітей 2013 року народження ( ОСОБА_2 ) та 2015 року народження ( ОСОБА_2 ).

Позивач звернулась до відповідача з заявою від 04.01.2021, у якій, зокрема, просила виплатити компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки.

Відомості про результати розгляду заяви відсутні.

Позивач, вважаючи порушеними її права, звернулася з позовом до суду.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що під час звільнення зі служби та виключення зі списків особового складу, з військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок, в тому числі, нараховано грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, чого відповідачем здійснено не було.

Оскільки ОСОБА_1 в період з 05.02.2018 по 05.02.2021 була військовослужбовцем та мала двох неповнолітніх дітей віком до 15 років, вона, крім основної щорічної відпустки, мала право на додаткову відпустку - як матері двох дітей віком до 15 років на підставі статті 19 Закону України "Про відпустки". Це свідчать про те, що позивачка, звільняючись з військової служби мала право на грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за період з 05.02.2018 по 05.02.2021.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно п. 14 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті. У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» передбачено такі види відпусток:

1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством;

2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону);

3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону);

3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону);

4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону);

5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).

Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть встановлюватись інші види відпусток.

Крім цього, згідно з ст. 19 Закону України «Про відпустки» жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.

Відповідно до ч. 7 ст. 20 Закону України «Про відпустки» додаткові відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи надаються понад щорічні відпустки, передбачені статтями 6, 7 і 8 цього Закону, а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами, і переносяться на інший період або продовжуються у порядку, визначеному статтею 11 цього Закону.

Згідно з ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що законодавством закріплені гарантії військовослужбовців на отримання, крім основної щорічної відпустки, за наявності передбачених законом підстав, додаткових відпусток.

Відповідно до п. 17 та 18 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів. В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Пунктом 19 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Суд зазначає, що визначення особливого періоду надано в Законі України від 21.10.1993 №3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон №3543) та Законі України від 06.12.1991 № 1932-XII «Про оборону України» (далі - Закон №1932).

Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Приписами ч. 8 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлено, що з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Із аналізу зазначених норм вбачається, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски.

Отже, суд першої інстанції правильно зазначив, що Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набула за період проходження нею військової служби.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №620/4218/18, в якій вказала, зокрема про те, що аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби. Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Як зазначалось вище, позивач в період з 05.02.2018 по 05.02.2021 була військовослужбовцем та мала двох неповнолітніх дітей віком до 15 років, вона, крім основної щорічної відпустки, мала право на додаткову відпустку - як матері двох дітей віком до 15 років на підставі статті 19 Закону України "Про відпустки". Однак, з огляду на запроваджений у державі особливий період не використала додаткову відпустку, визначену статтею 19 Закону України "Про відпустки".

Крім цього суд відхиляє доводи апелянта, що позивач щодо виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки не зверталася на час виключення із списків військової частини, оскільки відповідно до Закону саме на відповідача покладено обов`язок здійснити розрахунок з особою, звільненою з військової служби, на день виключення із списків особового склад за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпечення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність, у даному випадку, протиправної бездіяльності щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за додаткову відпустку, визначену статтею 19 Закону України "Про відпустки", як військовослужбовцю - жінці, яка працювала і мала двох дітей віком до 15 років, за період з 05.02.2018 по 05.02.2021, що, у свою чергу, є підставою для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачці грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, визначеної статтею 19 Закону України "Про відпустку", як військовослужбовцю - жінці, яка працювала і мала двох дітей віком до 15 років, за період з 05.02.2018 по 05.02.2021, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 05.02.2021.

Отже, проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення цього позову.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2021 року без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Полотнянко Ю.П.

Судді Драчук Т. О. Смілянець Е. С.