Справа № 640/9870/21
Суддя: Мєзєнцев Євген Ігорович
Дата ухвалення: 2022-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/9870/21 Суддя (судді) першої інстанції: Іщук І.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів - Файдюка В.В., Собківа Я.М., при секретарі Войтковській Ю.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу апарату Верховної Ради України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 липня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до апарату Верховної Ради України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до апарату Верховної Ради України в якому просив:

- бездіяльність апарату Верховної Ради України щодо відмови нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки за період роботи з 01 лютого 1996 року по 26 вересня 2011 року визнати протиправною;

- зобов`язати апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки за період роботи з 01 лютого 1996 року по 26 вересня 2011 року;

- зобов`язати апарат Верховної Ради України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки з 12.05.1998 року по день фактичного розрахунку, з 25.05.2006 року по день фактичного розрахунку, з 26.09.2011 року по день фактичного розрахунку.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 липня 2022 року адміністративний позов задоволено частково, а саме визнано протиправною бездіяльність апарату Верховної Ради України щодо відмови нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки за період роботи з 01 березня 1999 року до 01 жовтня 2000 року та за період роботи з 26 листопада 2007 року до 26 вересня 2011 року; зобов`язання апарату Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за період роботи з 01 березня 1999 року до 01 жовтня 2000 року - 17,5 календарних днів щорічної основної відпустки та за період роботи з 26 листопада 2007 року до 26 вересня 2011 року - 85 календарних днів щорічної основної відпустки та 12 календарних днів щорічної додаткової відпустки, відповідно до вимог законодавства та з урахуванням висновків суду у цій справі; зобов`язано апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 02 жовтня 2000 по день фактичного розрахунку та з 27 вересня 2011 по день фактичного розрахунку. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Позивачем було подано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого зазначено, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим в частині задоволених позовних вимог, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що розпорядженням керівника Секретаріату Верховної Ради України № 68 від 19.02.1996 р. ОСОБА_1 зараховано з 01.02.1996 р. на посаду помічника- консультанта народного депутата України ОСОБА_2 на час його депутатських повноважень, присвоєно 7 ранг державного службовця, встановлено заробітну плату в сумі 11000000 крб. на підставі подання народного депутата України ОСОБА_2 та заяви ОСОБА_1 .

Розпорядженням керівника апарату Верховної Ради України № 330 від 12.05.1998 р. помічників-консультантів народних депутатів України, повноваження яких припинено, звільнено з займаних посад 12.05.1998 р., в тому числі і ОСОБА_1 .

Розпорядженням керівника Секретаріату Верховної Ради України № 511 від 25.03.1999 р. ОСОБА_1 зараховано з 01.03.1999 р. на посаду помічника- консультанта народного депутата України ОСОБА_2 на час його депутатських повноважень, встановлено заробітну плату в сумі 360 грн. на підставі подання народного депутата України ОСОБА_2 та заяви ОСОБА_1 .

Розпорядженням першого заступника керівника апарату Верховної Ради України - керуючого справами №2626 від 18.10.2000 ОСОБА_1 призначено з 01.10.2000 на посаду консультанта депутатської фракції Українського Народного Руху у Верховній Раді України на час її діяльності, увільнивши його з посади помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 , встановлено заробітну плату в сумі 500 грн. за рахунок коштів, які народні депутати України - члени фракції відраховують від зарплати та від фонду оплати праці помічників-консультантів народних депутатів України, на підставі подання уповноваженого представника депутатської фракції Українського Народного Руху у Верховній Раді України Костенка Ю.І. та заяви ОСОБА_1 .

Розпорядженням керівника апарату Верховної Ради України № 4106 від 17.12.2002 р. ОСОБА_1 зараховано з 02.12.2002 р. на посаду помічника- консультанта народного депутата України ОСОБА_3 на час його депутатських повноважень, встановлено заробітну плату в сумі 1000 грн. на підставі подання народного депутата України ОСОБА_3 та заяви ОСОБА_1 .

Відповідно до розпорядження керівника апарату Верховної Ради України № 1964 від 30.06.2004 р. ОСОБА_1 перебував у черговій щорічній основній відпустці тривалістю 30 календарних днів з 01.07.2004 р. по 30.07.2004 р.

Відповідно до розпорядження керівника апарату Верховної Ради України № 3231 від 21.06.2005 р. ОСОБА_1 перебував у черговій щорічній основній відпустці тривалістю 30 календарних днів з 01.07.2005 р. по 30.07.2005 р.

Відповідно до розпорядження керівника апарату Верховної Ради України № 5665 від 02.12.2005 р. ОСОБА_1 перебував у черговій щорічній основній відпустці тривалістю 30 календарних днів з 01.12.2005 р. по 30.12.2005 р.

Розпорядженням керівника апарату Верховної Ради України № 1340 від 19.05.2006 р. помічників-консультантів народних депутатів України, повноваження яких припинено, увільнено з займаних посад 25.05.2006 р., в тому числі і ОСОБА_1 .

Розпорядженням керівника апарату Верховної Ради України № 8630 від 10.12.2007 р. ОСОБА_1 зараховано з 26.11.2007 р. на посаду помічника- консультанта народного депутата України ОСОБА_3 на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України «Про державну службу», із залишенням раніше присвоєного 7 рангу державного службовця, встановлено заробітну плату в сумі 3000 грн., на підставі подання народного депутата України ОСОБА_3 від 23.11.2007 р. та заяви ОСОБА_1 від 23.11.2007 р.

Відповідно до розпорядження керівника апарату Верховної Ради України № 7396 від 17.07.2008 р. ОСОБА_1 перебував у черговій щорічній основній відпустці тривалістю 30 календарних днів з 01.08.2008 р. по 31.08.2008 р.

Розпорядженням керівника апарату Верховної Ради України № 4620 від 08.09.2011 р. ОСОБА_1 було звільнено 26.09.2011 р. з посади помічника- консультанта народного депутата України ОСОБА_3 за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію державного службовця (стаття 38 КЗпП України) на підставі подання народного депутата України ОСОБА_3 від 02.09.2011 р. та заяви ОСОБА_1 від 02.09.2011 р. У розпорядженні зазначено: Відділу бухгалтерського обліку, фінансів, планування та контролю Управління справами апарату Верховної Ради України провести виплату компенсації за 85 календарних днів невикористаної основної відпустки та за 12 календарних днів додаткової відпустки згідно із статтею 35 Закону України «Про державну службу» в межах фонду, встановленого народному депутату України ОСОБА_3 для оплати праці помічників-консультантів відповідно до статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України».

Відповідно до книги № 1 обліку руху трудових книжок і вкладишів до них помічників-консультантів народних депутатів України шостого скликання ОСОБА_1 отримав трудову книжку 26.09.2011 р.

У листі Управління справами апарату Верховної Ради України № 15/14-2021/154775 від 11.05.2021 р., що знаходиться у матеріалах справи зазначено:

- при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України II скликання ОСОБА_2 12.05.1998 р. ОСОБА_1 була виплачена компенсація за 46,5 календарних днів щорічної основної невикористаної відпустки (копія розрахункового листа за липень 1998 року додається);

- при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України IV скликання ОСОБА_3 25.05.2006 р. ОСОБА_1 була виплачена компенсація за 13 календарних днів щорічної основної невикористаної відпустки (копія розрахункового листа за травень 2006 року додається).

Однак, на момент звільнення (1 жовтня 2000 року та 26 вересня 2011 року) економії фонду оплати праці помічників-консультантів народних депутатів України ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було недостатньо для виплати позивачу компенсації за невикористану відпустку в повному обсязі.

Відтак, здійснити нарахування та виплату компенсації при звільненні позивача 01.10.2000 р. за 17,5 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки в розмірі 312 грн. 83 коп. та при звільненні позивача 26.09.2011 р. за 85 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки і 12 календарних днів невикористаної додаткової відпустки згідно зі статтею 35 Закону України «Про державну службу» в розмірі 23737 грн. 68 коп. ОСОБА_1 не вбачалося можливим.

Відповідно до розрахункових листів за вересень 2000 року та за вересень 2011 року, при звільненні позивачу було всього нараховано 570 грн. 00 коп. та 6197 грн. 72 коп.

05 березня 2021 року позивач подав заяву про надання довідок щодо заробітної плати та виплату належної йому суми компенсації за невикористану частину щорічної відпустки.

Листом від 05 квітня 2021 року № 15/26-2021/117699 Апарат Верховної Ради України відмовив у виплаті грошової компенсації за невикористану відпустку, оскільки народний депутат самостійно у межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, здійснює розподіл місячного фонду оплати праці, надає матеріальну допомогу та компенсацію за невикористану відпустку.

Вважаючи порушеним своє право на отримання грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткових відпусток, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Умови діяльності та особливості регулювання трудових відносин, оплата праці помічника-консультанта народного депутата України, визначені статтею 34 Закону України «Про статус народного депутата України» від 17.11.1992 №2790-XII (далі - Закон №2790-XII) та Положенням про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженим постановою Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року №379/95-ВР (далі - Положення).

Частиною 1 статті 34 Закону №2790-ХІІ передбачено, що народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.

Відповідно до частини 3 статті 34 Закону №2790-ХІІ помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Згідно із частиною 1 статті 21 Кодексу законів про правцю України (далі - КЗпП України) трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Пленум Верховного Суду України в постанові №9 від 06.11.1992 роз`яснив, що договір вважається укладеним, якщо видано наказ про призначення та фактично допущено працівника до роботи.

Таким чином, строковий трудовий договір - це угода, яка визначає взаємні права та обов`язки сторін, основна частина яких регулюється загальним законодавством про працю, інша частина спеціальним або колективним договором, угодою сторін. У трудовому договорі воля працівника відображається у формі його письмової заяви, а воля роботодавця у формі наказу чи розпорядження про зарахування такого працівника на посаду.

Згідно з частиною 7 статті 1.1 Положення помічники-консультанти народного депутата України, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до апарату Верховної Ради України.

Частина 8 статті 1.1 Положення визначає, що помічник-консультант народного депутата України у своїй роботі керується Конституцією України, законодавством України, а також цим Положенням.

Відповідно до частини 2 статті 1.1 Положення на помічників-консультантів народного депутата України, які прикріплені для кадрового та фінансового обслуговування до апарату Верховної Ради України, поширюється дія розділів III, VI та VII Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників апарату Верховної Ради України.

Згідно із статтями 3.1, 3.2 Положення персональний підбір кандидатур на посаду помічника-консультанта, організацію їх роботи та розподіл місячного фонду оплати праці здійснює особисто народний депутат України, який несе відповідальність щодо правомірності своїх рішень.

Помічник-консультант народного депутата України працює за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Народний депутат України самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, які встановлюються йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України.

Відповідно до статті 4.1 Положення розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України.

У межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, народний депутат України самостійно: визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах; здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів, що не може бути нижчим за встановлену законом мінімальну заробітну плату; надає помічникам-консультантам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

За правилами частини 1 та 3 статті 4.4 Положення помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено інше.

За наявності підстав помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надаються додаткові відпустки, передбачені статтею 4 Закону України «Про відпустки».

Щодо застосування до спірних правовідносин норм Кодексу законів про працю України та Закону України «Про відпустки», суд зазначає, що відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 07.05.2002 №8-рп/202 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої стаття 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) правове регулювання Конституцією України (254к/96-ВР) та спеціальними законами України статусу, зокрема Прем`єр-міністра України, членів Кабінету Міністрів України та інших посадових осіб (частина перша статті 9 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-XII) (3723-12) не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Отже, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у тих випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

За наведених обставин, до правовідносини у сфері проходження державної та патронатної служби, які стосуються виплати компенсації за невикористану відпустку помічнику-консультанту народного депутата України підлягають застосуванню відповідні норми Кодексу Законів про працю України та Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР (далі - Закон №504/96-ВР).

Державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи встановлені Законом №504/96-ВР.

Згідно із частиною 3 статті 2 Закону №504/96-ВР право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Відповідно до частин 1, 3, 4 статті 24 Закону №504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

У разі переведення працівника на роботу на інше підприємство грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток за його бажанням повинна бути перерахована на рахунок підприємства, на яке перейшов працівник.

За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Статтею 3 Закону №504/96-ВР передбачено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

У разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.

Отже, як слідує з системного аналізу вищенаведених положень чинного законодавства, підставою виплати помічнику-консультанту народного депутата України грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, є звільнення особи з вказаної посади.

При цьому, за бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією у разі якщо тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не є меншою 24 календарних днів.

Як вбачається з листа Управління справами апарату Верховної Ради України № 15/14-2021/154775 від 11.05.2021 р., що знаходиться у матеріалах справи, зазначено:

- при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України II скликання ОСОБА_2 12.05.1998 р. ОСОБА_1 була виплачена компенсація за 46,5 календарних днів щорічної основної невикористаної відпустки (копія розрахункового листа за липень 1998 року додається);

- при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України IV скликання ОСОБА_3 25.05.2006 р. ОСОБА_1 була виплачена компенсація за 13 календарних днів щорічної основної невикористаної відпустки (копія розрахункового листа за травень 2006 року додається).

Однак, на момент звільнення (1 жовтня 2000 року та 26 вересня 2011 року) економії фонду оплати праці помічників-консультантів народних депутатів України ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було недостатньо для виплати позивачу компенсації за невикористану відпустку в повному обсязі.

Відтак, здійснити нарахування та виплату компенсації при звільненні позивача 01.10.2000 р. за 17,5 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки в розмірі 312 грн. 83 коп. та при звільненні позивача 26.09.2011 р. за 85 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки і 12 календарних днів невикористаної додаткової відпустки згідно зі статтею 35 Закону України «Про державну службу» в розмірі 23737 грн. 68 коп. ОСОБА_1 не вбачалося можливим.

За наведеного, суд дійшов виснвоку, що невикористані позивачем дні основної щорічної відпустки та додаткової відпустки підлягають компенсації. Згідно доказів, що містяться в матеріалах справи, позивач при звільненні станом на 01.10.2000 р. має право на компенсацію за 17,5 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки та при звільненні позивача 26.09.2011 р. за 85 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки і 12 календарних днів невикористаної додаткової відпустки.

Разом з цим, суд при вирішенні спору по суті враховує, що позивачем надано розрахунок грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної та додаткової відпусток, проте такий розрахунок не може бути взятий до уваги судом з огляду на наступне.

Так, здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

Оскільки розрахунок суми компенсації за невикористані позивачем дні основної щорічної та додаткової відпустки належить до повноважень апарату Верховної Ради України, належним способом захисту прав та інтересів позивача в межах спірних правовідносин є зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату такої компенсації, обчислену відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Крім того, суд критично ставиться до твердження відповідача про те, що позивач не був працівником апарату Верховної ради, а перебував у трудових відносинах із народними депутатами України ОСОБА_4 , і всі виплати, які виникли з таких трудових правовідносин, здійснюються виключно з загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України, розмір якого встановлюється Верховною радою України з огляду на наступне.

Згідно з підпунктом 1 пункту 1 Положення про апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25.08.2011 №769 апарат Верховної Ради України є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України, її органів та народних депутатів України.

Підпунктами 1, 2 пункту 10 Положення про апарат Верховної Ради України визначено, що апарат Верховної Ради України забезпечує фінансування діяльності Верховної Ради України та її апарату відповідно до видатків, передбачених кошторисом витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України; здійснює в межах наявних коштів матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України.

Судом встановлено, що позивач був прийнятий на посаду розпорядженнями керівника апарату Верховної Ради України, відтак, у трудових відносинах позивач перебував виключно із апаратом Верховної Ради України, а народні депутати України у контексті даних правовідносин не виступають суб`єктами працевлаштування позивача.

Отже, видатки з виплати грошової компенсації за невикористану щорічну основну та додаткову відпустки за заявою позивача має нести апарат Верховної Ради України у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.03.2019 у справі №757/9144/16-ц.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини у рішенні від 08.11.2005 у справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Відсутність коштів не може бути підставою для недотримання своїх зобов`язань. Відмова у проведенні відповідних виплат розцінюється Європейським Судом з прав людини як свавільна, така, що не ґрунтується на законі, та порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 10.03.2011 у справі "Сук проти України" заява №10972/05).

Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути залежною від бюджетних асигнувань та від наявності фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України.

Вирішуючи позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки, суд зазначає наступне.

У відповідності до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, суд звертає увагу на те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, суд зазначає, позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Однак, стягнення такого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є можливим за наявності двох умов, а саме - факту невиплати належних працівникові сум при звільненні та факту проведення з працівником остаточного розрахунку.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на час звернення позивача до суду з цим позовом, остаточного розрахунку із позивачем ще не було проведено, тобто відповідачем не було виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки.

Отже, позовні вимоги в частині стягнення з апарату Верховної Ради України на користь позивача середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, за відсутності факту проведення із позивачем остаточного фактичного розрахунку, є передчасними, а тому задоволенню не підлягають.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до вимог ст.317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла виснвоку, що апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України слід задовольнити частково, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 липня 2022 року - скасувати в частині.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу апарату Верховної Ради України - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 липня 2022 року в частині зобов`язання апарату Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 02 жовтня 2000 по день фактичного розрахунку та з 27 вересня 2011 по день фактичного розрахунку - скасувати.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 липня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду у тридцятиденний строк в порядку, встановленому статтями 329-331 КАС України.

Головуючий суддя Є.І.Мєзєнцев

cуддя В.В.Файдюк

суддя Я.М.Собків