Справа № 360/1566/22
Суддя: В.С. Шембелян
Дата ухвалення: 2022-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

12 жовтня 2022 року Справа № 360/1566/22

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Шембелян В.С., розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

01 липня 2022 року через Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему до Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, відповідно до якого позивач просить суд:

- визнати незаконним та скасувати рішення Головного управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 18.02.2022 № 77 про відмову у призначенні пенсії за віком;

- зобов`язати Головне управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити позивачці пенсію за віком відповідно до ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788XII з моменту первинного звернення за пенсією, тобто з 12.02.2022 з виплатою заборгованості, яка утворилася за цей період.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 12.02.2022 позивачка звернулася через веб портал ПФУ з заявою про призначення пенсії з усіма необхідними документами, оскільки набула право на призначення пенсії за віком відповідно до ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788XII (Закон №1788). Заяву за принципом екстериторіальності було розглянуто відповідачем та винесено рішення № 77 від 18.02.2022 про відмову в призначенні пенсії. В своєму рішенні відповідач зазначив, що позивачки немає права на пенсію, оскільки вона звернулася у віці 58 років та набуде таке право у 60 років у порядку статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV (Закон №1058). Позивач вказує, що відповідач не обґрунтував в рішенні відсутності правових підстав для застосування норми статті 12 Закону №1788, яка також є чинною та містить вимоги щодо необхідного для призначення пенсії за віком віку та стажу. Тому рішення, на її думку, оскаржене рішення є необґрунтованим.

Посилаючись на принцип Верховенства права та практику Європейського суду з прав людини, позивачка зауважує, що наявне на час її звернення з заявою про призначення пенсії за віком законодавство, яким передбачено мінімальний вік, з якого така пенсія може бути призначена жінкам, не відповідає вимогам правової визначеності, оскільки стаття 12 Закону №1788 передбачає такий мінімальний вік як «55 років», а стаття 26 Закону №1058 «60 років». Правильність визначення норми, яка регулює спірні відносини, має безпосередній вплив для визначення наявності в позивачки майнових прав на отримання такої пенсії, оскільки пенсійний орган в оскарженому рішенні підтвердив, що вона має необхідний для цього стажу понад 40 років на дату звернення з заявою. Крім того позивач посилається на ті обставини, що вона за наявності необхідного стажу мала легітимні очікування щодо призначення пенсії в 55 років, однак внаслідок зміни законодавства фактично була позбавлена такого права. При цьому судова практика в подібних правовідносинах щодо визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та на пенсію за вислугу років застосовує вимоги щодо необхідного віку та стажу саме норм, передбачених Законом №1788, а не Законом №1058.

Щодо законності оскарженого рішення зазначає, що обидві зазначені норми законодавства є чинними і мають один і той самий предмет регулювання. Тому до спірних правовідносин має бути застосована норма права, яка має найсприятливіший вплив на права позивачки, отже норма статті 12 Закону №1788. На думку позивачки, оскаржене рішення є незаконним, що порушує її право на призначення пенсії за віком на підставі заяви від 12.02.2022.

Позивач вважає рішення відповідача з відмови у призначенні їй пенсії протиправним, у зв`язку з чим звернулася до суду.

Ухвалою суду від 05.07.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу визначено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

19.07.2022 від Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що 12.02.2022 позивач звернулася через веб портал ПФУ із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». У зв`язку з впровадженням екстериторіальності, заява ОСОБА_1 про призначення пенсії, була скерована в Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області для опрацювання. Згідно з наданими ОСОБА_1 документами для призначення пенсії за віком, права на таку пенсію при зверненні у віці 58 років у позивачки немає, у зв`язку з чим, Головним управлінням, винесено рішення про відмову у призначенні пенсії від 18.02.2022 №77.

Відповідач зазначає, що призначення громадянам пенсії за віком врегульовувалось Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-ХІІ (далі - Закон № 1788-ХІІ) у період з 1 січня 1992 року по 10 жовтня 2017 року. Отже, з 11 жовтня 2017 року порядок призначення пенсії за віком регулюється Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV (з врахуванням змін та доповнень). Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії Таким чином, норми Закону України «Про пенсійне забезпечення», в частині призначення пенсій, не підлягають застосуванню.

У рішенні Конституційного Суду від 03.10.1997 №4-зп суд зазначив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Також, відповідачем зазначено, що норми статті 26 Закону 1058, на даний час, не змінені, неконституційними не визнавалися, є чинними та відповідно саме ними слід керуватися при вирішенні питання наявності достатнього віку для призначення пенсії, що відповідає вимогам статей 5 та 8 зазначеного Закону. З прийняттям Закону No1058-IV він набув статусу провідного закону у сфері пенсійного страхування, яким врегульовано усі правовідносини пов`язані з функціонуванням системи пенсійного страхування, призначенням, перерахунком і виплатою пенсій.

Відповідач зазначає, що призначення громадянам пенсії за віком врегульовувалось Законом No1788-ХІІ у період з 1 січня 1992 року по 10 жовтня 2017 року. Отже, з 11 жовтня 2017 року порядок призначення пенсії за віком регулюється Законом No 1058-IV (з врахуванням змін та доповнень).

Рішенням Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020 визнано неконституційними положення норми ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII. Вказане рішення стосувалось саме вимог законодавства щодо призначення пенсії за віком на пільгових умовах та за вислугу років для окремих категорій працівників. Отже це рішення не має відношення щодо питань призначення пенсії за віком на загальних умовах та застосування норми статті 26 Закону 1058 чи статті 12 Закону №1788.

Відмовляючи у призначенні позивачці пенсії, Головне управління у цій справі керувалось Законом №1058-IV, в редакції Закону №2148-VIII, який на той час був чинним і регулював спірні правовідносини.

На підставі зазначених норм законодавства відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

21.07.2022 від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, згідно з якою вона наполягає на задоволенні позовних вимог з тих самих підстав, що викладені у позові. Вважає обраний нею спосіб захисту порушеного у вигляді зобов`язання відповідача призначити їй пенсію за заявою від 12.02.2022 права найбільш ефективним.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст.72-79 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд встановив такі обставини справи.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , що підтверджується паспортом громадянина України серія НОМЕР_2 , виданого Золотівським Первомайського МВГУМВС України в Луганській області 27.05.2009 та карткою платника податків. Є внутрішньо переміщеною особою відповідно до довідки від 13.04.2022 № 1245- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

12.02.2022 позивач звернулась на веб-портал Пенсійного фонду України з заявою про призначення їй пенсії за віком, що визнають сторони у справі.

За принципом екстериторіальності заява позивача від 12.02.2022 про призначення пенсії була розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області.

За наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 від 12.02.2022, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області рішенням №77 від 18.02.2022 відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком із зазначенням вимог ст. 26 Закону №1058 щодо призначення пенсії за віком. В оскаржуваному рішенні відповідачем зазначено, що згідно з наданими документами страховий стаж ОСОБА_1 на дату звернення з заявою про призначення пенсії становить 40 років 2 місяці 3 дні.

Як зазначено відповідачем у відзиві на момент звернення з заявою про призначення пенсії за віком позивачу виповнилось 58 років, страховий стаж становить 40 років 2 місяці 3 дні. Підставою для відмови у призначенні пенсії за віком позивачу столо саме те, що на дату звернення з заявою про призначення пенсії за віком вона не набула віку 60 років, який передбачений ст. 26 Закону №1058.

Крім того наявність та кількість страхового стажу позивача понад 40 років підтверджується її трудовою книжкою серії НОМЕР_3 від 24.08.1982, що не є спірним питанням при розгляді даної справи.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд керується такими вимогами чинного законодавства.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Загальні умови, порядок нарахування та розмір пенсій в Україні визначаються, зокрема, Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII, що введений в дію з 01.01.1992 та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV, який набрав чинності 01.01.2004.

У преамбулі Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-XII) зазначено, що цей Закон відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

Згідно із статтею 2 Закону № 1788-XII за цим Законом призначаються трудові пенсії: до яких відносяться пенсії за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

За приписами статті 12 Закону № 1788-XII право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

01.01.2004 набрав чинності Закон № 1058-ІV, який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам.

Абзацом 4 частини третьої статті 4 Закону № 1058-IV передбачено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, серед іншого: пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

У відповідності до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

До прийняття вказаного закону загальний порядок призначення пенсій за віком визначався лише ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Отже, на час звернення позивача з заявою про призначення пенсії за віком 12.02.2022 є чинними обидві норми і стаття 12 Закону № 1788-XII і стаття 26 Закону № 1058-ІV.

Дійсно, згідно з вимогами статті 5 Закону №1058-IV саме цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням.

А відповідно до вимог 8 Закону № 1058-IV громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж мають право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи.

Крім того, вимоги статей 5 та 8 мали виключення щодо їх застосування, які були введені законодавцем до пункту 2, а потім (Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" № 3108-IV від 17.11.2005, потім в редакції Закону № 2148-VIII від 03.10.2017) до пункту 16 Розділу XV Прикінцеві положення Закону No1058-IV, та передбачали збереження вимог щодо віку і стажу для призначення пільгових пенсій для осіб, що мають стаж роботи за списками №1 та №2 спеціальностей, робіт професій та для осіб, які мають стаж роботи для призначення пенсій за вислугу років за Законом № 1788-XII.

Згідно з вимогами пункту 16 розділу XV Закону № 1058-IV в чинній редакції передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Тобто, законодавець визнає право осіб, які станом на 13.12.2005 - на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" № 3108-IV від 17.11.2005 (або станом на 11.10.2017- на день набрання чинності наступної редакції цього закону, введеної Законом № 2148-VIII від 03.10.2017) мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення пенсії за вислугу років, отримувати таку пенсію на підставі вимог, що визначають положення Закону № 1788-XII щодо права на такий вид пенсію.

Дійсно, Рішенням Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020 визнано неконституційними положення норми ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII. Вказане рішення стосувалось саме вимог законодавства щодо призначення пенсії за віком на пільгових умовах та за вислугу років для окремих категорій працівників.

На підставі цього рішення Велика палата Верховного Суду в межах зразкової справи № 360/3611/20 дійшла висновку про те, що в подібному випадку (щодо призначення пенсії за віком на пільгових умовах та за вислугу років для окремих категорій працівників) підлягають застосуванню положення Закону № 1788-XII, які є найбільш сприятливими для особи, ніж положення Закону No1058-IV в частині визначення віку та стажу, необхідного для призначення пенсії таким працівникам.

Отже і чинне законодавство, і судова практика, визнає правомірність очікувань (на призначення пенсії відповідно до норм закону, що прийняті раніше (Закону №1788) і передбачає більш сприятливі для осіб умови) щодо працівників певних професій та спеціальностей, які здобули пільговий стаж чи стаж для призначення пенсії за вислугу років.

В той же час питання правомірності аналогічних очікувань у працівників інших професій та спеціальностей, які мають загальний стаж, в тому числі отриманий до введення нових норм (Закону №1058), що передбачають менш сприятливі для їх майнових прав умови, на сьогодні залишається невизначеним, отже спірним.

Тому суд погоджується з доводами позивача про те, що на час виникнення спірних правовідносин і до цього часу наявна колізія між нормами Закону № 1788-ХІІ та Законом № 1058-ІV в тому числі в частині віку набуття права на пенсію за віком жінок. Перший із цих законів визначає такий вік у 55 років, тоді як другий - у 60 років.

Прямої норми, що скасовує вимоги статті 12 Закону № 1788-XII жодна норма Закону No1058-IV не містила і не містить.

Оскільки норми ст. 12 Закону України 1788-XII та ст. 26 Закону України № 1058-IV регулюють одне і те ж коло відносин, вони явно суперечать одні одним. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположни свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»).

У пункті 3.2. Рішення №1-р/2020 від 23.01.2020 Конституційний Суд України наголошує на принципі правової визначеності, як одному із елементів верховенства права, згідно із яким обмеження основних прав людини та громадянина допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями; держава зобов`язана дотримуватися та застосовувати у прогнозований і послідовний спосіб ті закони, які вона ввела в дію; юридична визначеність передбачає, що норми права повинні бути зрозумілими і точними, а також спрямованими на забезпечення постійної прогнозованості ситуацій і правових відносин; юридична визначеність означає також, що необхідно у цілому дотримуватися зобов`язань або обіцянок, які взяла на себе держава перед людьми.

У розрізі цього слід відзначити, що у жінок, які досягли 55 років та набули стажу понад 20 років виникли легітимні очікування щодо реалізації права виходу на пенсію. А сама зміна умов призначення пенсій іншим законом призвела до такого нормативного регулювання призначення пенсій, яке суттєво вплинуло на очікування вказаних осіб, погіршило їх юридичне становище стосовно права на призначення пенсій, що має реалізовуватися при зміні нормативного регулювання лише у разі справедливого поліпшення умов праці та впевненості у настанні відповідних юридичних наслідків, пов`язаних із реалізацією права виходу на пенсію.

Таким чином, стаття 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», порушила легітимні очікування таких осіб, а отже, суперечить частині першій статті 8 Конституції України, тобто порушує принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

Застосування відповідачем до спірних правовідносин норми статті 26 Закону №1058- IV не відповідають принципу верховенства права, а також суперечать нормам ч.2 ст.19, ч.3 ст.22 Конституції України згідно із якими, органи державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України та при прийнятті нових нормативно-правових актів або внесенні змін у діючі не допускається зменшення змісту й обсягу існуючих прав і свобод.

До того ж відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.

В пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» Європейський суд з справ людини як джерело права вказав, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. З посиланням на закріплений в законодавстві України принцип i dubio pro tributario, Європейський суд з прав людини зазначив, що органи державної влади повинні віддавати перевагу найбільш сприятливому для людини та громадянину тлумаченню національного законодавства.

В пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» Європейський суд з справ людини як джерело права вказав, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. З посиланням на закріплений в законодавстві України принцип i dubio pro tributario, Європейський суд з прав людини зазначив, що органи державної влади повинні віддавати перевагу найбільш сприятливому для людини та громадянину тлумаченню національного законодавства.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 3 листопада 2021 року у зразковій справі №360/3611/20 у подібних правовідносинах зазначила, що у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи. Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону №1788-ХІІ, а не Закону № 1058-ІV.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейським судом з прав людини напрацьована практика за якою пенсія включається в поняття «майно» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном». Отже, при з`ясуванні змісту поняття «майно» недостатньо керуватися національним законодавством держав-учасниць Конвенції.

Так, у рішенні ЄСПЛ від 07 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України» (заява № 10441/06, пункти 41- 43, 52) Суд акцентував увагу на тому, що: якщо в Договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства.

Водночас юридична природа соціальних виплат, у тому числі пенсій, розглядається ЄСПЛ не лише з позицій права власності, але й пов`язує з ними принцип захисту «законних очікувань» (reasonable expectations) та принцип правової визначеності (legal certainty), що є невід`ємними елементами принципу правової держави та верховенства права.

Так, у справі «Суханов та Ільченко проти України» ЄСПЛ зазначив, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є чинний Закон, який передбачає таке право, або є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (Заява № 68385/10 та №71378/10, пункт 35).

Отже, у контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути у тому числі «легітимні очікування» та «майнові права» (Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland), заява №12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, № 10741/84).

Тобто коли соціальна чи інша подібна виплата закріплена законом, вона має виплачуватися на основі чітких і об`єктивних критеріїв і, якщо людина очевидно підходить під ці критерії, це породжує у такої людини виправдане очікування в розумінні статті 1 Першого протоколу.

Також практикою Європейського суду з прав людини сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у пункті 61 Рішення «Брумареску проти Румунії» Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (Brumarescu v. the Romania, заява № 28342/95). У пункті 109 справи «Церква Бессарабської Митрополії проти Молдови» Суд зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (Metropolitan Church of Bessarabia and Others v. the Moldova, заява № 45701/99).

Отже, неправомірне позбавлення особи пенсії не узгоджується з принципом правової визначеності.

Визначальними для вирішення цієї справи, на думку суду, є ті обставинами що за відомостями трудової книжки позивача серії НОМЕР_3 від 24.08.1982, які містять всі необхідні записи та реквізити (фактично в оскарженому рішенні відповідачем визнані достатніми для підтвердження трудового стажу позивача), ОСОБА_1 розпочала трудову діяльність 24.08.1982 і станом на 31.12.2003 (останній день до набрання чинності Закону №1058) мала понад 20 років трудового стажу, отже виконала всі залежні від її волі умови для отримання пенсії за віком згідно з вимогами статті 12 Закону №1788 (єдиної чинної на той час норми, що визначала загальні умови призначення пенсії за віком), починаючи з 55 річного віку.

Тому суд дійшов висновку, що очікування позивача щодо призначення їй пенсії за віком саме з 55 річного віку є легітимними і вони дійсно порушені відповідачем, що відмовив в оскарженому рішенні їй в призначенні пенсії з посиланням на вимоги ст. 26 Закону №1058, які є більш несприятливими для прав позивача, порівняно з чинною нормою статті 12 Закону №1788.

Отже, у цій справі мають бути застосовані саме норми Закону № 1788-ХІІ, а не Закону № 1058-ІV, а рішення Головного управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 18.02.2022 № 77 про відмову в призначенні пенсії за віком, за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 12.02.2022, яка на час звернення із заявою про призначення пенсії досягла 55 років, мала страховий стаж понад 20 років (при цьому понад 20 років трудового стажу до 01.01.2004 згідно з записами її трудової книжки), що відповідає вимогам ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення», є протиправним та має бути скасованим за рішенням суду.

На думку суду, саме зобов`язання відповідача призначити позивачці пенсію за віком відповідно до ст.12 Закону №1788 з 12.02.2022 та виплатити заборгованість за минулий час є найбільш ефективним способом захисту порушеного права. Крім того фактично спір між сторонами виник щодо застосування певної норми права, а не щодо дотримання процедури розгляду заяви, повноважень пенсійного органу чи щодо документів, які надані на підтвердження стажу та віку позивача. Отже при здійсненні дій, спрямованих на відновлення порушеного права у відповідача в даному випадку виключена можливість застосування своїх дискреційних повноважень, оскільки він має діяти в спірних правовідносинах лише в один спосіб, а саме: призначити позивачці пенсію на підставі вимог ст.12 Закону №1788 за заявою від 12.02.2022 та виплатити заборгованість за минулий час.

Тому позовні вимоги слід задовольнити повністю.

Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до частини другої статті 133 КАС України, якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо сплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Ухвалою суду від 05 липня 2022 року відстрочено позивачу сплату судового збору у розмірі 992,40 грн до ухвалення судового рішення в даній справі.

Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, суд вважає за необхідне судовий збір у розмірі 992,40 грн стягнути на користь Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 9, 73-78, 90, 139, 241, 243, 246, 256, 291, 294, 295 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (, вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати рішення Головного управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 18.02.2022 № 77 про відмову позивачці у призначенні пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком у відповідності до ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788XII з моменту звернення, тобто з 12.02.2022 та виплатити заборгованості, яка утворилася за цей період.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (, вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018) судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 992,40 грн (дев`ятсот дев`яносто дві гривні 40 копійок) на користь Державного бюджету України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.С. Шембелян