Справа № 420/11089/22
Суддя: Катаєва Е.В.
Дата ухвалення: 2022-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 жовтня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В., розглянувши у письмовому провадженні в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 (місце реєстрації АДРЕСА_1 ; місце проживання АДРЕСА_2 ) до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_1 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання здійснити певні дії,
В С Т А Н О В И В:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) (далі НОМЕР_1 прикордонний загін ДПСУ), в якому просить визнати протиправними дії відповідача щодо не нарахування та невиплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.05.2021 року по 27.07.2022 року; зобов`язати відповідача сплатити на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.05.2021 року по 27.07.2022 року включно із розрахунку середньоденного заробітку -523,38 грн.

Позивач у позові зазначив, що в період з 07.07.1999 по 06.05.2021 проходив військову службу у ЗСУ, у тому числі з 09.08.2001 по 26.10.2015, з 03.03.2016 по 06.05.2021 - у НОМЕР_1 прикордонному загоні ДПСУ, з 26.10.2015 по 03.03.2016 - в НОМЕР_3 прикордонному загоні (Військова частина НОМЕР_4 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Наказом від 06.05.2021 №213-ОС начальника НОМЕР_1 прикордонного загону ДПСУ його звільнено з військової служби за підпунктом «б» (за станом здоров`я на підставу висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час або обмежену придатність у воєнний час) п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військової обов`язок і військову службу».

Під час проходження військової служби та при звільненні відповідачем безпідставно не нараховувалась та не виплачувалась йому індексація грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018, у зв`язку з чим він вимушений був звернутися з позовом до суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07.02.2022, яке залишено без змін 18.05.2022 року судом апеляційної інстанції, у справі №420/23322/21 його позов задоволено та зокрема, зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року із застосуванням місяця підвищення тарифних ставок (окладів) - січень 2008 року, а також зобов`язано здійснити перерахунок та виплату йому одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за повних 21 років календарної служби, без включення до складу грошового забезпечення, з якого обчислено розмір одноразової грошової допомоги при звільненні, індексації грошового забезпечення, з врахуванням раніше виплаченої суми.

27.07. 2022 року на його особистий банківський рахунок від відповідача надійшло 76 059, 77 грн.

Позивач вважаючи, що він має право на отримання компенсації за затримку розрахунку при звільненні шляхом виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, 29.07.2022 року звернувся до відповідача з вимогою щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки. Звернення отримано адресатом згідно з офіційним сайтом Укрпошти 02.08.2022, проте відповіді на звернення на його адресу не надходило.

Позивач вказує, що відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників. Таким чином, за загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними. Тобто, норми КЗпІЇ України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Позивач зауважує, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці, у зв`язку з чим просить застосувати норми ст.ст.116,117 КЗпПУ щодо відповідальності відповідача за несвоєчасний розрахунок з ним при звільненні.

Посилаючись на Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року, позивач зазначає, що у березні-квітні 2021 року було усього 61 день, отже його середньоденна заробітна плата за два повністю відпрацьованих місяці склала 523, 38 грн (15 974,14 грн. +15 951, 97 грн.)/61. Враховуючи дату його звільнення зі служби (06.05.2021) та дату проведення остаточного розрахунку (27.07.2022), кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 447 дня.

Таким чином, сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні за період з 07.05.2021 (наступний день після звільнення) по 27.07.2022 становить 233 950, 86 грн (523, 38 грн - середньоденний заробіток позивача * 447 дня).

Позивач просив задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 15.08.2022 року прийнято до розгляду та відкрите провадження у справі. Вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

До суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що з позивачем був здійснений повний розрахунок щодо його грошового забезпечення при звільненні.

Індексація грошового забезпечення та одноразова допомога при звільненні відповідно до рішення суду по справі №420/23322/21 була виплачена після звільнення військовослужбовця з військової служби. Предметом спору вказаної справи була не виплата таких коштів, а їх виплата не в повному обсязі, з урахуванням не всіх складових.

Представник відповідача щодо розміру можливого стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні просив врахувати висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 щодо компенсаційного характеру виплат у порядку ст.117 КЗпПУ та відповідно врахування судом принципів розумності, справедливості та пропорційності.

Позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність.

Позивач вказує, що оскільки відповідачем не було проведено з ним під час звільнення з військової служби остаточного розрахунку, зокрема, не виплачено вчасно грошове забезпечення, він має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Позивач вважає аргументи відповідача, наведені у відзиві необґрунтованими і непереконливими та просить задовольнити вимоги у повному обсязі.

Справа розглянута у письмовому провадженні.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 в період з 07.07.1999 по 06.05.2021 року проходив військову службу у ЗСУ, у тому числі з 09.08.2001 по 26.10.2015, з 03.03.2016 по 06.05.2021 - у НОМЕР_1 прикордонному загоні ДПСУ, з 26.10.2015 по 03.03.2016 - в НОМЕР_3 прикордонному загоні (Військова частина НОМЕР_4 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Наказом від 06.05.2021 №213-ОС начальника НОМЕР_1 прикордонного загону ДПСУ позивача звільнено з військової служби за підпунктом «б» (за станом здоров`я на підставу висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час або обмежену придатність у воєнний час) п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військової обов`язок і військову службу».

Позивач вважаючи, що йому під час проходження військової служби та при звільненні відповідачем безпідставно не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 року звернутися з позовом до суду.

Згідно з даними автоматизованої системи діловодства адміністративний позов ОСОБА_1 по справі №420/23322/21надійшов до суду 24.11.2021 року. Рішення по справі прийнято судом 07.02.2022 року, залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18.05.2022 року.

Рішенням суду встановлено, що позивач після звільнення його зі служби відповідно до наказом від 06.05.2021 №213-ОС із заявою щодо здійснити перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення із застосуванням базового місяця січень 2008 року та провести перерахунок та доплату одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за повних 21 календарний рік служби звернувся до відповідача 06.10.2021 року.

Отримавши лист відповідача від 13.10.2021 року щодо відмови йому у задоволенні заяви 24.11.2021 року звернувся до суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07.02.2022, яке залишено без змін 18.05.2022 року судом апеляційної інстанції, у справі №420/23322/21 позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року із застосуванням місяця підвищення тарифних ставок (окладів) жовтень 2015 року та щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за повних 19 років календарної служби, без включення до складу грошового забезпечення, з якого обчислено розмір одноразової грошової допомоги при звільненні, індексації грошового забезпечення.

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року із застосуванням місяця підвищення тарифних ставок (окладів) січень 2008 року, із врахуванням проведених виплат, та здійснити перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за повний 21 рік календарної служби, із включенням до складу грошового забезпечення, з якого обчислено розмір одноразової грошової допомоги при звільненні, індексації грошового забезпечення, з врахуванням раніше виплаченої суми.

Відповідачем на виконання рішення суду здійснений перерахунок позивачу та 27.07.2022 року на його особистий банківський рахунок надійшло 76 059, 77 грн.

Позивач вважає, що період затримки розрахунку з ним склав з 07.05.2021 (наступний день після звільнення) по 27.07.2022 року, тобто 447 днів, та з урахуванням середньоденної заробітної плати у розмірі 523,38 грн сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні становить 233 950, 86 грн, проте відповідач йому відмовив у виплаті компенсацію, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Дослідивши заяви по суті та матеріали справи суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до абзацу 1 пункту 234 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» затверджене Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі Положення №1153/2008), перед звільненням військовослужбовців уточняються дані про проходження ними військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби.

Учасниками справи не заперечується, що при звільненні позивача зі служби відповідно до наказу від 06.05.2021 №213-ОС начальника НОМЕР_1 прикордонного загону ДПСУ за підпунктом «б» (за станом здоров`я), п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військової обов`язок і військову службу», він отримав розрахунок.

Між тим, в наступному, а саме 06.10.2021 року, позивач звернувся до відповідача із заявою про здійснення нарахування індексації, вважаючи, що вона була нарахована неправильно, а також неправильно та не в повному обсязі розрахований та виплачений розмір одноразової грошової допомоги при звільненні. Отримавши відмову відповідача звернувся до суду з позовом, якій був задоволений.

Судом встановлено, що на виконання судового рішення від 07.02.2022, яке залишено без змін 18.05.2022 року судом апеляційної інстанції, у справі №420/23322/21 позивачу 27.07.2022 року виплачено (нарахована на його банківську картку) 76 059,77 грн.

За загальним правилом та сталою судовою практикою пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Спеціальне законодавство щодо проходження служби військовослужбовцями не регулює правовідносини щодо відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим застосуванню підлягають норми КЗпПУ.

За приписами ст.116 КЗпПУ при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною 1 ст.117 КЗпПУ визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпПУ, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Разом з тим ст.116 КЗпПУ на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбаченіст.117 КЗпПУ, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпПУ, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 року по справі № 821/1083/17 аналізуючи застосування ст.ст.116,117 КЗпПУ дійшла до висновку, що цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпПУ відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно дост.117 КЗпПУ, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом ч.1 ст.117 КЗпПУ обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1ст.117 КЗпПУ переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина 2 ст.117 КЗпПУ стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст.117 КЗпПУ). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦКУ, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 КЗпПУ, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ, враховуючи:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором,

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника,

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково, тобто застосувавши принцип співмірності.

В силу приписів ч.5 ст.242 КАС України, відповідно до якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У даній справі судом встановлено, що відповідач при звільненні позивача не здійснив нарахування та виплату всіх належних позивачу коштів, а саме індексації грошового забезпечення з визначенням базового місяця 2008 рік (застосований базовий місяць жовтень 2015 року) а також індексація у повному обсязі не врахована при виплаті одноразової допомоги при звільненні.

Нарахування та виплата компенсації здійснена 27.07.2022 року на виконання рішення суду від 07.02.2022, яке залишено без змін 18.05.2022 року судом апеляційної інстанції, у сумі у сумі 76 059, 77 грн.

Позивач вважає, що йому за період з 03.08.2020 року по 31.08.2021 року відповідач повинен сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Позивач вважає, що період затримки розрахунку з ним склав з 07.05.2021 (наступний день після звільнення) по 27.07.2022 року, тобто 447 днів, та з урахуванням середньоденної заробітної плати у розмірі 523, 38 грн сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні становить 233 950, 86 грн.

Суд враховує тривалість часу нездійснення повного розрахунку з позивачем, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду.

Зокрема, позивач був звільнений зі служби наказом від 06.05.2021 року, але до суду за захистом своїх прав звернувся лише 24.11.2021 року, тобто більш ніж через 6 місяців після звільнення.

Рішення суду від 07.02.2022 набрало законної сили 18.05.2022 року.

При цьому суд враховує у тому числі неоднакову та таку, що змінювалась, судову практику щодо застосування законодавства та вирішення спірних правовідносин при визначенні базового місяця для нарахування індексації військовослужбовцям.

Враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності, правові висновки Великої Палати Верховного Суду викладені в постанові від 26.02.2020 року по справі № 821/1083/17, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд дійшов висновку про зменшення розміру відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ, оскільки визначена позивачем сума компенсації у розмірі 233 950, 86 грн за затримку виплати 76 059, 77 грн за рішенням суду не відповідає зазначеним принципам.

Застосовуючи до даних правовідносин принцип співмірності суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача, шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього грошового забезпечення за час затримки остаточного розрахунку з 07.05.2021 року по 27.07.2022 року; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу за затримку розрахунку при звільненні кошти у розмірі 50 тис грн.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Статтею 76 КАС України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши надані докази суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 2,3,6,7,8,9,12,139,241-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце реєстрації АДРЕСА_1 ; місце проживання АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання здійснити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби.

Зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за затримку розрахунку з ним при звільненні у розмірі 50тис (п`ятдесят тисяч) грн.

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст.295-297 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва