Справа № 580/2077/22
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2022-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/2077/22 Суддя першої інстанції: Валентин ГАРАЩЕНКО
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Бужак Н.П., Костюк Л.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області та ОСОБА_1 на прийняте за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 09 червня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправними дій і зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2022 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (далі - Відповідач, ГУ ПФ в Черкаській області), в якому просив:

- визнати протиправними дії ГУ ПФ в Черкаській області щодо призначення з 18.02.2022 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 у розмірі 50% замість 66% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, на підставі довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 17.02.2022 №04-16/6/2022;

- зобов`язати ГУ ПФ в Черкаській області здійснити перерахунок та виплачувати з 18.02.2022 ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 66% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, на підставі довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 17.02.2022 №04-16/6/2022 з урахуванням раніше проведених виплат.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 09.06.2022 позов задоволено частково:

- визнано протиправними дії ГУ ПФ в Черкаській області щодо призначення з 18.02.2022 щомісячного довічно грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 у розмірі 50%, замість 60% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, на підставі довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 17.02.2022 №04-16/6/2022;

- зобов`язано ГУ ПФ в Черкаській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 60% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, на підставі довідки про суддівську винагороду від 17.02.2022 №04-16/6/2022, виданої Черкаським апеляційним судом, починаючи з 18.02.2022, а також виплатити різницю між нарахованою та фактично отриманими сумами.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що нормами законодавства, які були чинні як на момент звільнення Позивача у відставку, так і на момент призначення його на посаду судді, передбачали можливість зарахування до стажу роботи на посаді судді як безпосередньо такої роботи, так і половини строку навчання на юридичних факультетах, а також стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог, суд зазначив, що до стажу роботи на посаді суддів зараховується календарний період проходження саме строкової військової служби. Однак, оскільки матеріалами справи підтверджується, що службу у Збройних Силах ОСОБА_1 не проходив, а повторного зарахування періоду навчання до стажу роботи на посаді судді чинним законодавством не передбачено, то відсутні підстави для зарахування періоду навчання в Національній академії внутрішніх справ України як строку військової служби до стажу роботи на посаді судді.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом не враховано, що за наявності у Позивача стажу роботи на посаді судді 20 років 3 місяці 21 день підстав для призначення довічного грошового утримання в розмірі, іншому ніж 50% суддівської винагороди від заробітної плати працюючого судді, немає. Наголошує, що судом безпідставно застосовувалися до спірних правовідносин норми, які втратили чинність, у той час як Законом України «Про судоустрій і статус суддів» чітко окреслено роботи, які враховуються при обчисленні стажу судді, серед яких відсутні навчання та період проходження служби в органах внутрішніх справ. Крім того, зауважує, що обчислення стажу роботи на посаді судді здійснюється Вищою радою правосуддя при розгляді заяви про відставку. Окремо підкреслює, що суд зобов`язав здійснити Позивачу перерахунок на підставі норми закону, що витратила чинність з дня прийняття Конституційним Судом України рішення від 18.02.2020 №2-р/2020.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.07.2022 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу ГУ ПФ в Черкаській області та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.

Крім того, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення суду в частині назви, складових та розміру стажу роботи на посаді судді, а також збільшивши розмір процентів щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 60% до 64% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.

Свою позицію обґрунтовує тим, що суд, правильно зазначивши, що до стажу роботи на посаді судді зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді, у подальшому невірно зазначив назву стажу як «строк роботи на посадах в органах системи МВС», «робота на посаді в органах МВС», «робота в органах МВС», оскільки ця обставина встановлюється із норми права, яка визначає вимоги до особи, що має намір стати суддею, а не та обставина, що було зараховано у вказаний строк під час призначення судді. Викладене, на переконання ОСОБА_1 , є підставою для зміни судового рішення у мотивувальній частині. Крім того, наголошує, що судом безпідставно не враховано, що згідно ст. 18 Закону України «Про міліцію» у редакції від 19.06.1992 навчання у школах Міністерства внутрішніх справ України після здобуття середньої освіти прирівнюється до проходження військової служби, а відтак до стажу роботи на посаді судді мав бути зарахований період навчання в школі МВС тривалістю 3 роки 9 місяців, а не половина цього строку як навчання на юридичних факультетах. Зазначене, на переконання Позивача, свідчить про невірне обчислення судом процента суддівської винагороди, з якої обчислюється довічне грошове утримання.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.07.2022 відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу Відповідача Позивач просив залишити її без задоволення. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що ГУ ПФ в Черкаській області не враховано суть предмету спору, який стосується стажу обчислення стажу роботи на посаді судді, а не обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання судді. Наголошує на безпідставному посиланні Відповідача на ряд позицій Верховного Суду, позаяк останні є нерелевантними до спірних правовідносин. Зауважує, що чинним законодавством чітко встановлено алгоритм обчислення стажу роботи на посаді судді.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.09.2022 справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ГУ ПФ в Черкаській області підлягає залишенню без задоволення, апеляційна скарга ОСОБА_1 - частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з серпня 1992 року по червень 1995 року був слухачем Національної академії внутрішніх справ України, а з квітня 1999 року по січень 2000 року - слухачем Магістратури управління Інституту підготовки управлінських кадрів Національної академії внутрішніх справ України (а.с. 22).

При цьому, згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 Позивач з 01.08.1992 по 10.09.2001 безперервно проходив службу в органах внутрішніх справ України (а.с. 6-12).

Указом Президента України від 20.08.2001 №688/2001 ОСОБА_1 призначено у межах п`ятирічного строку на посаду судді Придністровського районного суду міста Черкаси (а.с. 21).

Постановою Верховної Ради України від 04.03.2010 №1944-VI Позивача обрано суддею Апеляційного суду Черкаської області безстроково (а.с. 9).

У подальшому ОСОБА_1 переведено на посаду судді Черкаського апеляційного суду на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 18.07.2019 №1892/0/15-19.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 15.02.2022 №121/0/15-22 ОСОБА_1 звільнено з посади судді Черкаського апеляційного суду у зв`язку із поданням заяви про відставку (а.с. 13).

Наказом Черкаського апеляційного суду від 16.02.2022 №4-ос Позивача відраховано із штату Черкаського апеляційного суду (а.с. 14).

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФ в Черкаській області з 2015 року та до 17.02.2022 включно отримував пенсію по інвалідності.

Рішенням ГУ ПФ в Черкаській області від 18.02.2022 №29 призначено ОСОБА_1 довічне грошове утримання у розмірі 50% суддівської винагороди, визначивши стаж роботи на посаді судді 20 років 3 місяці 21 день (а.с. 15).

У березні 2022 року Позивач звернувся до Відповідача із заявою про здійснення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи із стажу роботи на посаді судді 28 років, до якого просив включити стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді (3 роки), а також половину строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах (1 рік 10 місяців) та період проходження строкової військової служби (3 роки 9 місяців) (а.с. 16-17).

Листом від 29.04.2022 №2137-1949/Б-03/8-2300/22 ГУ ПФ в Черкаській області повідомило ОСОБА_1 про відсутність нормативно визначених підстав для обчислення довічного грошового утримання судді у відставці виходячи з 28 років стажу на посаді судді, позаяк Законом України «Про судоустрій і статус суддів» не передбачено зарахування до стажу роботи на посаді судді при розрахунку розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці періоду навчання в Національній академії внутрішніх справ України, військової служби та служби в органах внутрішніх справ (а.с. 19).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. 127 Конституції України, ст. ст. 135, 137, 142 та п. 34 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII (далі - Закон №1402-VIII), п. 11 Перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI (далі - Закон №2453-VI), ст. 43 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 №2862-ХІІ (далі - Закон №2862-ХІІ), постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 №865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» (далі - Постанова №865), суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість проведеного ГУ ПФ в Черкаській області розрахунку стажу ОСОБА_1 на посаді судді шляхом неврахування до нього половини стажу навчання у вищому навчальному закладі та роботи в органах МВС України, однак правильності неврахування до нього періоду навчання в Національній академії внутрішніх справ України в якості військової служби.

З таким висновком суду першої інстанції не можна повністю погодитися з огляду на таке.

Частиною 1 статті 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Відповідно до ст. 58 Основного Закону України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно п. 14 ч. 1 ст. 92 Конституції України статус суддів визначається виключно законами України. Крім того, щодо суддів у ч. 2 ст. 127 Конституції України окремо визначено вимоги щодо несумісності. Так, відповідно до положень цієї статті професійні судді не можуть належати до політичних партій і профспілок, брати участь у будь-якій політичній діяльності, мати представницький мандат, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу, крім наукової, викладацької та творчої.

За рахунок заборони займатися іншою оплачуваною роботою суддям установлюються належні умови матеріального та соціально-побутового забезпечення.

Конституційний статус судді передбачає, у тому числі, що надання судді в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя, дає підстави ставити до суддів високі вимоги і зберігати довіру до їх компетентності та неупередженості.

Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

У рішенні від 24.06.1999 № 6-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів, а важливим механізмом забезпечення цих гарантій є встановлений частиною першою статті 130 Конституції України обов`язок держави забезпечувати фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів.

Конституційним Судом України у рішенні від 11.10.2005 №8-рп/2005 зазначено, що право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої розуміється у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, у тому числі після звільнення від виконання обов`язків судді. Надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя.

У мотивувальній частині рішення від 14.12.2011 № 18-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив про неможливість звуження змісту та об`єму гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення.

Крім того, у рішенні Конституційного Суду України від 03.06.2013 № 3-рп/2013 підкреслено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо).

Згідно п. 11 Основних принципів незалежності судових органів (схвалені резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року) термін повноважень суддів, їх незалежність, безпека, відповідна винагорода, умови служби, пенсії і вік виходу на пенсію повинні належним чином гарантуватися законом.

Положеннями Європейської хартії від 10.07.1998 про закон «Про статус суддів» визначено, що рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов`язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (п. 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку з посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (п. 6.4).

Також у Висновку № 1 (2001) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів зазначено, що дуже важливо (особливо для новітніх демократій) передбачити конкретні нормативно-правові положення, які б гарантували захист від зменшення розміру суддівських виплат (п. 62).

Як зазначається в Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки від 17.11.2010 №(2010)12, «оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов`язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв`язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці» (пункт 54).

Крім того, у наведеному вище рішенні від 11.10.2005 № 8-рп/2005 Конституційний Суд України також встановив, що аналіз норм Конституції України свідчить, що надання судді за рахунок держави матеріального і соціального захисту (заробітна плата, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо), що відповідає його високому статусу, є гарантією забезпечення незалежності.

Матеріали справи свідчать, що на момент звернення ОСОБА_1 із заявою про звільнення з посади судді у відставку спірні правовідносини були врегульовані Законом №1402-VIII, який визначав статус суддів з метою забезпечення належних умов для здійснення правосуддя, дотримання Конституції і законів України, охорони прав і свобод громадян.

Судовою колегією враховується, що згідно ст. 137 Закону №1402-VIII до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України; 2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

До стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

На момент призначення Позивача на посаду судді вимоги до кандидата на посаду судді були визначені ч. 3 ст. 127 Конституції України (у редакції, чинній у 2001 році). Так, за приписами згаданої норми на посаду судді може бути рекомендований кваліфікаційною комісією суддів громадянин України, не молодший двадцяти п`яти років, який має вищу юридичну освіту і стаж роботи у галузі права не менш як три роки, проживає в Україні не менш як десять років та володіє державною мовою.

Отже, як правильно зазначив суд першої інстанції, до стажу роботи на посаді судді зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого була визначена законом та надала право для призначення на посаду судді. У спірному випадку це три роки роботи на посадах в органах МВС України.

При цьому посилання ОСОБА_1 на те, що суд першої інстанції неправильно зазначив назву стажу як «строк роботи на посадах в органах системи МВС», «робота на посаді в органах МВС» та «робота в органах МВС» замість «стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді», судовою колегією оцінюється критично, оскільки аналіз змісту мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення свідчить, що суд використовував згадані вище формулювання виключно щодо назви стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді, з метою ідентифікації джерела набуття такого стажу у площині спірних правовідносин. Викладене, на переконання судової колегії, не може свідчити про неправильне застосування Черкаським окружним адміністративним судом норм матеріального права у частині, що стосується визначення «стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді».

Щодо висновків суду першої інстанції про необхідність зарахування до стажу роботи на посаді судді половини строку навчання ОСОБА_1 за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах та про необґрунтованість вимог Позивача про необхідність включення періоду навчання в школі МВС України до цього стажу в якості військової служби, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Абзацом 4 пункту 34 Прикінцевих і перехідних положень Закону №1402-VIII передбачено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

На час призначення ОСОБА_1 на посаду судді Придніпровського районного суду міста Черкаси був чинний Закон №2862-ХІІ.

Відповідно до абз. 2 ч. 4 ст. 43 Закону України «Про статус суддів» у редакції, яка була чинною на час призначення Позивача суддею районного суду, до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Отже, за правилами абз. 2 ч. 4 ст. 43 Закону, яка була чинною на момент призначення ОСОБА_1 суддею, до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, зараховується час роботи на посадах суддів у судах республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях за умови наявності у зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Відповідно до статті 1 Указу Президента України від 10.07.1995 №584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів», чинного на день призначення Позивача на посаду судді, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

Отже, до загального і спеціального стажу роботи ОСОБА_1 , що дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, належить враховувати половину строку навчання в Національної академії внутрішніх справ України з серпня 1992 року по червень 1995 року та з квітня 1999 року по січень 2000 року (1 рік 10 місяців).

Аналогічна позиція щодо необхідності зарахування половини строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24.10.2019 у справі №9901/2/19 та від 03.09.2020 у справі № 9901/521/19.

Поряд з цим, судовою колегією враховується, що відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про міліцію» у редакції, яка була чинною на момент призначення ОСОБА_1 суддею районного суду, навчання у школах Міністерства внутрішніх справ України після здобуття середньої освіти прирівнюється до проходження військової служби.

Законом України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» у редакції, яка була чинною на момент призначення Позивача суддею, у частині 3 статті 2 були встановлені такі види військової служби: строкова військова служба; військова служба за контрактом солдатів і матросів, сержантів і старшин; військова служба за контрактом прапорщиків і мічманів; військова служба (навчання) за контрактом курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають кафедри військової підготовки (факультети військової підготовки, відділення військової підготовки, інститути військової підготовки) з програмами підготовки на посади осіб офіцерського складу; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба осіб офіцерського складу за призовом; кадрова військова служба осіб офіцерського складу, зарахованих до Збройних Сил України та інших військових формувань до запровадження військової служби за контрактом.

Аналіз змісту указаної вище норми Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» у згаданій редакції дає підстави погодитися з доводами ОСОБА_1 про те, що всі види служби, окрім строкової військової служби, передбачають укладення контракту, а відтак у взаємному тлумаченні з приписами ч. 3 ст. 18 Закону України «Про міліцію» колегія суддів вважає, що у цій статті мова йде саме про строкову військову службу.

Відтак, період навчання Позивача у Національній академії внутрішніх справ України прирівнюється до строкової військової служби та з огляду на наведене вище правове регулювання зараховується до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, як період проходження строкової військової служби.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27.02.2018 у справі № 127/20301/17.

Суд першої інстанції, обмежившись посиланням на довідку заступника начальника УМВС України в Черкаській області від 19.03.2008 (а.с. 22), в якій зафіксовано, що ОСОБА_1 не служив у Збройних силах, наведених вище особливостей регулювання спірних правовідносин не врахував. А відтак прийшов до помилкового висновку про неможливість зарахування періоду навчання в школах МВС України до стажу роботи на посаді судді як періоду проходження строкової військової служби, зарахувавши лише половину цього періоду як період навчання.

У розрізі наведеного колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у постанові від 13.02.2019, що прийнята Великою Палатою Верховного Суду у зразковій справі № 822/524/18 із посиланням на положення статей 1, 8, 92 Конституції України, а також на статтю 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права зроблено висновок про те, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових «прогалин» щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне підкреслити, що повторного зарахування одного й того ж періоду (у спірному випадку половини періоду навчання, який є половиною періоду проходження військової служби) чинним законодавством не передбачено. З такими висновками, як свідчать матеріали справи, погоджується й Позивач (стор 4 апеляційної скарги, а.с. 85).

З урахуванням наведеного та зважаючи на принцип найбільш сприятливого для особи тлумачення норм чинного законодавства у випадку можливості його множинного трактування, колегія суддів приходить до висновку, що стаж роботи ОСОБА_1 на посаді судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці становить 27 років 2 місяці 7 днів, який складається з:

- навчання в Національній академії внутрішніх справ України як календарна строкова служба в Збройних Силах України - 3 роки 9 місяців (з серпня 1992 року по червень 1995 року та з квітня 1994 року по січень 2000 року);

- робота в органах МВС України як стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді, - 3 роки;

- стаж роботи на посаді судді - 20 років 5 місяців 7 днів (з 11.09.2001 по 17.02.2022).

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 142 Закону №1402-VIII судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. До досягнення зазначеного віку право на пенсію за віком або щомісячне довічне грошове утримання мають чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку:

1) 61 рік - які народилися з 1 січня 1954 року по 31 грудня 1954 року;

2) 61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року.

Суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на отримання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, визначених Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

З урахуванням наведеного колегія суддів, погоджуючись загалом з висновком суду першої інстанції про протиправність відмови ГУ ПФ в Черкаській області у перерахунку щомісячного довічного утримання ОСОБА_1 у належному розмірі, зазначає, що належним способом захисту прав останнього є покладення на Відповідача обов`язку із здійснення Позивачу перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до статей 137, 142 Закону № 1402-VIII у розмірі 64 (а не 60) відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, на підставі довідки про суддівську винагороду від 17.02.2022 №04-16/6/2022, виданої Черкаським апеляційним судом, починаючи з 18.02.2022, а також виплати різниці між нарахованою та фактично отриманими сумами.

Посилання ГУ ПФ в Черкаській області в апеляційній скарзі на те, що Законом №1402-VIII та Законом №2453-VI не передбачено обов`язку збереження відсоткового значення грошового утримання судді у відставці у разі зміни підходу до його розрахунку, визначеного законом, судова колегія вважає необґрунтованим у розрізі спірних правовідносин, позаяк у цій справі визначальним є питання правильності обчислення стажу роботи, який враховується до стажу роботи на посаді судді, а не зміна відсотків довічного грошового утримання судді у відставці щодо грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, внаслідок перерахунку у зв`язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення від 18.02.2020 №2-р/2020.

Щодо твердження Відповідача в апеляційній скарзі про те, що згідно неодноразово висловленої позиції Верховного Суду стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання, є єдиним, обраховується та встановлюється (з`ясовується) Вищою радою правосуддя при розгляді заяви про відставку (прийнятті рішення про звільнення) і застосовується, як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

На відміну від обставин справ №559/443/17, №243/4794/17, №522/5168/17 та №592/3694/17, рішення в яких були предметом касаційного перегляду, у рішенні Вищої ради правосуддя від 15.02.2022 №121/0/15-22, яким ОСОБА_1 звільнено з посади судді у відставку, не зазначено про стаж роботи на посаді судді у числовому виразі, а вказано лише на те, що додані до заяви документи свідчать, що суддя Черкаського апеляційного суду ОСОБА_1 має достатній для звільнення у відставку стаж роботи, визначений на підставі ст. ст. 116, 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Отже, матеріали справи не містять доказів, що Вищою радою правосуддя при звільненні Позивача у відставку було обраховано його стаж з урахуванням всіх передбачених чинним законодавством складових, що унеможливлює застосування згаданих вище позицій Верховного Суду до спірних правовідносин.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Отже, зважаючи на те, що чинним законодавством передбачено можливість зарахування до стажу роботи на посаді судді половини періоду навчання на юридичному факультеті вищого навчального закладу або періоду навчання у школах МВС як періоду строкової військової служби, судова колегія приходить вважає помилковими висновки Черкаського окружного адміністративного суду про наявність підстав для задоволення позову шляхом, зокрема, зарахування половини періоду навчання, а не всього періоду проходження військової служби, що було б більш сприятливим для Позивача та відповідало б завданням адміністративного судочинства у більшій мірі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неправильно застосовано норми матеріального права, що стали підставою для неправильного вирішення питання щодо розміру довічного грошового утримання судді у відставці. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ГУ ПФ в Черкаській області залишити без задоволення, а ОСОБА_1 - задовольнити частково, змінивши рішення суду.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 09 червня 2022 року - змінити у мотивувальній частині та в абзацах другому і третьому резолютивної частини замінити цифри « 60%» на « 64%».

В іншій частині рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 09 червня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді Н.П. Бужак

Л.О. Костюк

Повний текст постанови складено та підписано 12 жовтня 2022 року.