Справа № 160/2083/22
Суддя: Круговий О.О.
Дата ухвалення: 2022-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

11 жовтня 2022 року м. Дніпросправа № 160/2083/22
Третій апеляційний адміністративний суд
у складі колегії суддів: головуючого - судді Кругового О.О. (доповідач),
суддів: Шлай А.В., Прокопчук Т.С.,
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпро апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.06.2022 року, (суддя суду першої інстанції ОСОБА_1 ), прийняту в порядку письмового провадження в м. Кропивницький, в адміністративній справі №160/2083/22 за позовом ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, -

ВСТАНОВИВ:
31.01.2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.09.2020 року по 28.12.2021 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 , військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку з 15.09.2020 року по 28.12.2021 року у розмірі 84638,95 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в період з 17.01.2008 року по 15.09.2020 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , яка виключена з мережі розпорядників бюджетних коштів. Фінансове забезпечення здійснювалось військовою частиною НОМЕР_2 . Рішеннями Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.03.2021 року у справі 160/17036/20 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року. На виконання рішення суду 28.12.2021 року на картковий рахунок позивача поступила цільовим зарахуванням сума у розмірі 84638,95 грн. Враховуючи, що остаточний розрахунок з позивачем проведено несвоєчасно, позивач має право на середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 червня 2022 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку з 15.09.2020 року по 28.12.2021 року. Стягнуто з військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку з 15.09.2020 року по 28.12.2021 року у розмірі 84607,60 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Військова частина НОМЕР_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом вимог норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині задоволених позовних вимог та прийняти нову постанову про відмову задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що з аналізу даних, розміщених на офіційному сайті Національного банку України, встановлено, що на дату звільнення позивача розмір облікової ставки НБУ становив 6% річних. Враховуючи суму недотриманих коштів 84607 грн., 6% річних від цієї суми становитиме 5076 грн., тобто 13.91 грн. за день затримки розмір рахунку (5076.45 грн. :365). Враховуючи загальний період затримки розрахунку з дня звільнення 15.09.2021 до внесення рішення судом та повного розрахунку 28.12.2021, що становить 469 днів, приблизний середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні становитиме 6420.61 грн. (13.91 грн. х 469).

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 в період з 17.01.2008 року по 15.09.2020 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Згідно із наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 15.09.2020 року ОСОБА_2 знято з усіх видів грошового забезпечення та виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.03.2021 року у справі 160/17036/20 адміністративний позов ОСОБА_2 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, стягнення індексації та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_2 індексації грошового забезпечення за час проходження ним військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 в період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року;

- зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 індексацію грошового забезпечення за час проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 в період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року, з урахуванням базового місяця січень 2008 року;

- у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення набрало законної сили 04.10.2021 року.

28.12.2021 року військовою частиною НОМЕР_2 на виконання рішення суду здійснено перерахування позивачу індексації грошового забезпечення в сумі 84638,95 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1715 від 23.12.2021 року.

З наданого представником військової частини НОМЕР_2 листа №198 від 09.06.2022 року випливає, що з 01.01.2020 року військова частина НОМЕР_2 здійснює нарахування та виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, які проходили та проходять військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Вважаючи, що з боку відповідачів мало місце порушення строків розрахунку при виплаті індексації грошового забезпечення в сумі 84638,95 грн., позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що виходячи з принципу справедливості та співмірності, суд дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 84607,60 грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Приписами ст. 116 Кодексу Законів про працю України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, що підлягає стягненню на користь позивача, суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постановах від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц та від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, згідно з якої, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду у наведених справах дійшла висновку, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Верховний Суд у постанові від 18.07.2018 по справі № 825/325/16 вказав, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що фінансування відповідача здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності зазначена у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 по справі №524/1714/16-а, та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц.

Як правильно вказав суд першої інстанції істотність частки складових заробітної плати (грошового забезпечення) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 84638,95 грн. (індексація грошового забезпечення) / 414342,74 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 15.09.2020 року по 28.12.2021 року (469)) х 100 = 20,42 %.

Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 20,42 % становить: 883,46 грн. (середньоденний розмір грошового забезпечення) х 20,42 % = 180,40 грн.; 180,40 грн. х 469 (днів затримки розрахунку) = 84607,60 грн.

Таким чином, виходячи з принципу справедливості та співмірності, суд дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 84607,60 грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 04.09.2020 року у справі № 260/348/19.

Стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів. Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 08.11.2018 у справі №805/1008/16-а.

Доводи відповідача з приводу обмеженості фінансування та як наслідок невиплату в повному обсязі належних позивачу до виплати сум індексації, суд вважає необґрунтованими, оскільки обов`язок відшкодування затримки при звільненні виникає незалежно від обставин порушення строку проведення належних працівникові при звільненні сум.

За приписами частин 1, 2 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Згідно із частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявнівність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.06.2022 року в адміністративній справі № 160/2083/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий - суддя О.О. Круговий
суддя А.В. Шлай

суддя Т.С. Прокопчук