Справа № 460/17276/21
Суддя: О.М. Дудар
Дата ухвалення: 2022-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

27 вересня 2022 року м. Рівне №460/17276/21

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Дудар О.М. за участю секретаря судового засідання Юрчук А.М., сторін та інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник Бондарчук В.Ю.,

відповідача: представник Кректун О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доОфісу Генерального прокурора
про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся з позовом до Офісу Генерального прокурора (далі відповідач) про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позивач просить суд стягнути з відповідача середній заробіток у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду про поновлення на роботі з 24 квітня 2019 року по 28 вересня 2021 року за 605 робочих днів у розмірі 5 256 406,25грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішення суду від 18.04.2019 в частині поновлення позивача на посаді виконано відповідачем лише 28.09.2021. Відтак, існують правові підстави для стягнення за час затримки виконання рішення суду середнього заробітку із застосуванням коефіцієнта підвищення посадового окладу.

Ухвалою суду від 22.12.2021 позовну заяву залишено без руху із встановленням позивачу строку для усунення недоліків позовної заяви. У встановлений в ухвалі строк позивач допущені недоліки усунув, відтак позовна заява вважається поданою у день первинного її подання.

Ухвалою суду від 14.01.2022 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, призначено підготовче засідання на 10.02.2021.

У встановлений судом строк (09.02.2022) відповідачем подано відзив на позовну заяву, згідно з яким позовні вимоги є безпідставними, оскільки право позивача на стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі пов`язується виключно із виданням роботодавцем відповідного наказу та фактичним допуском незаконно звільненого працівника до роботи. Оскільки порушень вимог ст.236 Кодексу законів про працю України допущено не було, підстави для виплати позивачу середнього заробітку у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду відсутні. Крім того, підстави для застосування коефіцієнта підвищення посадового окладу при обчисленні заробітної плати за час затримки виконання судового рішення відсутні.

09.02.2022 відповідачем подано клопотання про залишення позову без розгляду у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до адміністративного суду.

Підготовче засідання 10.02.2022 відкладено у зв`язку з неявкою представника відповідача на 10.03.2022.

Ухвалою суду від 10.03.2022 підготовче засідання відкладено за клопотанням представника відповідача на 12.04.2022, продовжено підготовче провадження на тридцять днів.

Ухвалою суду від 12.04.2022 відкладено підготовче засідання до закінчення в Україні воєнного стану.

Ухвалою суду від 12.07.2022 призначено підготовче засідання у справі на 25.08.2022.

У підготовчому засіданні 25.08.2022 оголошено перерву у зв`язку з витребуванням додаткових доказів до 01.09.2022.

Підготовче засідання 01.09.2022 відкладено за клопотанням представника відповідача на 08.09.2022.

У підготовчому засіданні 08.09.2022 ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду, закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 27.09.2022.

У судовому засіданні 27.09.2022 позивач позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, просила позов задовольнити повністю. Представник відповідача заперечила проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, та просила відмовити у задоволенні позову повністю.

У судовому засіданні 27.09.2022 суд закінчив розгляд справи ухваленням рішення.

Заслухавши представників сторін, дослідивши письмові докази, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Наказом Генеральної прокуратури України від 23.10.2014р. №2491-ц державного радника юстиції 3 класу ОСОБА_1 на підставі ст.15 Закону України "Про прокуратуру" та п.2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про очищення влади" звільнено з посади начальника Головного управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави, протидії корупції та злочинності у сфері транспорту Генеральної прокуратури України у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п.7-2 ст.36 КЗпП України.

Вважаючи зазначений наказ протиправним, ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 квітня 2019 року у справі №826/18250/14 (а.а.с.20-29) позов ОСОБА_1 задоволено повністю, зокрема:

- визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 23.10.2014р. №2491-ц про звільнення державного радника юстиції 3 класу ОСОБА_1 з посади начальника Головного управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави, протидії корупції та злочинності у сфері транспорту Генеральної прокуратури України у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п.7-2 ст. 36 КЗпП України;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави, протидії корупції та злочинності у сфері транспорту Генеральної прокуратури України з 24 жовтня 2014 року;

- допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави, протидії корупції та злочинності у сфері транспорту Генеральної прокуратури України з 24 жовтня 2014 року.

Копію зазначеного рішення Окружного адміністративного суду міста Києва відповідач отримав 23 квітня 2019 року.

Ця обставина визнається сторонами, а тому в силу вимог ч.1 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягає доказуванню.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2019 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 квітня 2019 року залишено без змін (а.а.с.30-39).

У зв`язку з невиконанням рішення суду про поновлення на посаді ОСОБА_1 звернувся до Офісу Генерального прокурора із заявою (вх.№270979-19 від 26.12.2019) щодо виконання вказаного рішення та виплати коштів за час вимушеного прогулу.

На зазначене звернення Офіс Генерального прокурора листом від 27.01.2020 №06-464-20 повідомив позивача про відмову у поновленні на посаді, оскільки триває судовий розгляд у Верховному Суді, та про відсутність підстав для виплати коштів за час вимушеного прогулу (а.с.77).

Постановою Верховного Суду від 18 червня 2020 року у справі №826/18250/14 (а.а.с.40-58) рішення судів першої та апеляційної інстанції в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі змінені в мотивувальній частині, в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовані з направленням в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, в іншій частині залишені без змін.

Наказом Генерального прокурора від 18 вересня 2021 року №1401ц ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника Головного управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави, протидії корупції та злочинності у сфері транспорту Генеральної прокуратури України з 24 жовтня 2014 року (а.с.76).

Підстава зазначеного наказу: рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.04.2019, постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.07.2019, постанова Верховного Суду від 18.06.2020 у справі №826/18250/14.

Позивач вважає, що невиконання відповідачем у період з 24 квітня 2019 року по 28 вересня 2021 року рішення суду в добровільному порядку свідчить про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на посаді, а тому звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Пунктом 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Правові положення аналогічного змісту містяться також в статті 235 Кодексу законів про працю України, якою передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно із статтею 236 Кодексу законів про працю України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Отже, законодавством передбачено обов`язок роботодавця негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника у разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду.

Негайне виконання судового рішення полягає у тому, що таке рішення підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, а негайно з моменту його прийняття.

Рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. При цьому працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Наведена правова позиція підтверджується також висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 17 червня 2020 року у справі №521/1892/18.

З огляду на зазначене, після прийняття Окружним адміністративним судом міста Києва рішення від 18 квітня 2019 року у справі №826/18250/14 у відповідача, як роботодавця, виник обов`язок добровільно і негайно виконати це рішення в частині поновлення позивача на роботі та виплати середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць.

Суд звертає увагу на те, що станом на момент прийняття рішення у цій справі, доказів негайного поновлення позивача на посаді суду не надано.

Відповідач зазначає, що невиконання вказаного рішення зумовлене тим, що позивач не подавав до Офісу Генерального прокурора заяви про виконання рішення чи інших виконавчих документів.

З приводу вказаних доводів відповідача суд зазначає, що судове рішення про поновлення на посаді підлягає негайному виконанню, яке жодним чином не може залежати від будь-яких обставин, крім непереборних.

Враховуючи встановлені чинним законодавством гарантії обов`язковості виконання судових рішень, затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника тягне обов`язок роботодавця виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки.

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 Кодексу законів про працю України, згідно з якою проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникло у працівника, який незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Таким чином, згідно зі статтею 236 Кодексу законів про працю України виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі здійснюється незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №802/1183/16-а та від 05 березня 2020 року у справі №280/360/19.

Суд зауважує, що стаття 236 Кодексу законів про працю України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, що вказують на його бажання поновитися на роботі. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок, який не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі.

З огляду на викладене, посилання відповідача на ненадходження заяви від позивача чи інших виконавчих документів щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді, як на підставу невиконання рішення, є необґрунтованими.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 11 червня 2020 року у справі №816/1895/18 та від 10 травня 2019 року у справі №816/1791/17.

Доводи відповідача про те, що у разі добровільного невиконання рішення суду про поновлення на посаді таке судове рішення виконується примусово в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", суд також не бере до уваги, оскільки згідно із статтею 236 Кодексу законів про працю України, виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в такій затримці.

Враховуючи викладене, відповідач не довів належними та допустимими доказами неможливість виконання рішення про поновлення позивача на посаді, а тому суд приходить до висновку, що позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 квітня 2019 року у справі №826/18250/14, починаючи з 24 квітня 2019 року (наступний день після отримання рішення Офісом Генерального прокурора, оскільки справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін).

Визначаючи суму середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, яку належить стягнути з відповідача, суд зазначає таке.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону "Про оплату праці" від 24.03.1995 №108/95-ВР за правилами, передбаченими постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" (далі Порядок №100).

За приписами 5 Порядку №100, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт 8 Порядку №100).

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку №100).

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку №100, середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Суд зазначає, що до 12.12.2020 пункт 10 Порядку №100 передбачав, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

12 грудня 2020 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1213 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995р. №100" (далі - Постанова №1213), якою пункт 10 Порядку №100 виключено.

Як встановлено в ході судового розгляду, що знайшло своє відображення у рішенні Окружного адміністративного міста Києва від 15 січня 2021 року у справі №826/18250/14 (а.а.с.59-68) та у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 квітня 2021 року у справі №826/18250/14 (а.а.с.69-75), відповідно до довідок Генеральної прокуратури України від 13.08.2019 №18-570зп, від 15.09.20202 №21-11-7зп та розрахункових листів позивача за 2014 рік, середньомісячний заробіток ОСОБА_2 становить 17290,77грн із розрахунку середньоденного заробітку в розмірі 823,37грн.

Станом на час звільнення позивача розмір посадового окладу на посаді начальника Головного управління Генеральної прокуратури України, визначений постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури", складав 3421,00грн.

З 01.12.2015 на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 №1013 "Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів" розмір посадового окладу за вищевказаною посадою збільшено до 4 519,00грн. У зв`язку з цим з 01.12.2015 по 06.09.2017 розмір середньоденного заробітку позивача підлягає коригуванню на коефіцієнт підвищення в розмірі 1,32 (4519,00грн : 3421,00грн = 1,32) і становить 1 086,85грн (823,37грн. х 1,32 = 1086,85грн).

З 06.09.2017 на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2017 №657 "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури" розмір посадового окладу за вищевказаною посадою збільшено до 10000,00грн. У зв`язку з цим, з 06.09.2017 розмір середньоденного заробітку позивача підлягає коригуванню на коефіцієнт підвищення в розмірі 2,21 (10000,00грн : 4519,00грн = 2,21) і становить 2401,94грн (1086,85грн х 2,21 = 2401,94грн).

Провадження у справі №826/18250/14 відкрито за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку.

Відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, рішенням суду, що набрало законної сили, встановлено посадовий оклад ОСОБА_1 , з якого належить обраховувати суму середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача за час вимушеного прогулу позивача, на рівні 2401,94грн. Ця обставина в силу вищенаведеної норми не підлягає доказуванню.

Судом встановлено, що затримка виконання рішення Окружного адміністративного міста Києва від 18 квітня 2019 року у справі №826/18250/14 в частині поновлення позивача на посаді за період з 24 квітня 2019 року (наступний день після отримання рішення Офісом Генерального прокурора, оскільки справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін) по 28 вересня 2021 року становить 606 робочих днів: з 24.04.2019 по 30.04.2019 4 дні (квітень 2019) + 21 день (травень 2019) + 18 днів (червень 2019) + 23 дні (липень 2019) + 21 день (серпень 2019) + 21 день (вересень 2019) + 22 дні (жовтень 2019) + 21 день ( листопад 2019) + 21 день (грудень 2019) + 21 день (січень 2020) + 20 днів (лютий 2020) + 21 день (березень 2020) +21 (квітень 2020) + 19 днів (травень 2020) + 20 днів (червень 2020) + 23 дні (липень 2020) + 20 днів (серпень 2020) +22 дні (вересень 2020) + 21 день (жовтень 2020) + 21 день (листопад 2020) + 22 дні (грудень 2020) + 19 днів (січень 2021) +20 днів (лютий 2021) + 22 дні (березень 2021) + 22 дні (квітень 2021) + 18 днів (травень 2021) + 20 днів (червень 2021) + 22 дні (липень 2021) + 21 день (серпень 2021) + 19 днів (вересень 2021).

Таким чином, відповідач повинен сплатити позивачу середній заробіток за час затримки виконання рішення суду у сумі 1 455 575,64грн (2401,94грн х 606).

При цьому, суд критично оцінює доводи позивача щодо необхідності застосування коефіцієнта підвищення посадового окладу позивача, з якого належить обраховувати суму середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача за час вимушеного прогулу за період з 26 березня 2020 року по 28 вересня 2021 року, враховуючи таке.

Як зазначає позивач, у зв`язку з реформуванням Генеральної прокуратури України та початком роботи Офісу Генерального прокурора з 26 березня 2020 року посадовий оклад позивача зріс до 52056,00грн, що підтверджується довідкою Офісу Генерального прокурора від 27.05.2020 №21-1089зп (а.с.79).

СУдом встановлено, що зазначена довідка від 27.05.2020 №21-1089зп видана ОСОБА_1 відповідачем відповідно до рішень КСУ від 13.12.2019 №7(ІІ)/2019 та від 26.03.2020 №6-р/2020 та містить інформацію про розмір заробітної плати (в т.ч. посадового окладу) за відповідною (прирівняною) посадою начальника Головного управління за нормами, чинними станом на 26.03.2020.

Частиною першою статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII (далі Закон №1697-VII) встановлено, що заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Законом України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28.12.2014 № 79-VIII внесено зміни до пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1697-VII та встановлено, що стаття 81 Закону України "Про прокуратуру" застосовується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевою бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Рішенням Конституційного Суду України №6-р/2020 від 26 березня 2020 року у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" №1697-VII від 14 жовтня 2014 року зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

Суд зазначає, що на дату поновлення позивача на посаді (відповідно до судового рішення) в системі органів прокуратури відбувалися зміни, супроводжувані, зокрема, (поетапною) атестацією працюючих прокурорів (усіх рівнів) і переведенням їх на посади відповідно до Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19.09.2019 №113-ІХ (далі - Закон №113-ІХ), який набрав чинності 25.09.2019, запроваджено реформування системи органів прокуратури.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 №1155 "Про умови оплати праці прокурорів" (далі - Постанова №1155) затверджено посадові оклади прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур.

Суд зауважує, що виплата заробітної плати згідно з Постановою №1155 і статтею 81 Закону №1697-VII пов`язувалася якраз із фактом переведення прокурорів (після їхньої атестації) на посади в "новоутворені"/"оновлені" прокуратури (відповідно до Закону №113-ІХ).

Прокурори, зокрема Генеральної прокуратури України, які не були переведені на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора, отримували/отримують заробітну плату відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505. Водночас, ті прокурори, які переведені на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора, отримують заробітну плату згідно з Постановою №1155 та статтею 81 Закону №1697-VII.

Прирівнювати посадовий оклад позивача до прокурорів Офісу Генерального прокурора (для визначення коефіцієнта підвищення при розрахунку середнього заробітку при поновленні на посаді) за відсутності факту переведення його на посаду прокурора в цю структуру (без попереднього проходження атестації як умови для переведення) суперечило б меті і вимогам Закону №113-ІХ).

Такі висновки суду узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 30 червня 2021 року у справі №826/17798/14.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 07.10.2021 подав заяву про переведення на посаду в Офісі Генерального прокурора та про намір пройти атестацію (а.с.126).

Жодних доказів проходження позивачем атестації суду не надано.

Отже, підстави для застосування коефіцієнта підвищення посадового окладу позивача, з якого належить обраховувати суму середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача за час вимушеного прогулу за період з 26 березня 2020 року по 28 вересня 2021 року, відсутні.

Частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача

У сукупності викладеного, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не обґрунтував обставини, на яких ґрунтуються його заперечення, а позивач частково довів ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Отже, позов підлягає до часткового задоволення.

Згідно з ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Подаючи позовну заяву у цій справі, позивач сплатив судовий збір у сумі 11350,00грн згідно з квитанціями від 21.12.2021 №ПН3121 та від 12.01.2022 №73 (а.а.с.84, 91 (зворот)).

Враховуючи часткове задоволення позову, суд стягує на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати зі сплати судового збору в сумі 3143,00грн.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з Офісу Генерального прокурора середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі в сумі 1453173 (один мільйон чотириста п`ятдесят три тисячі сто сімдесят три) гривні 70 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2886 (дві тисячі вісімсот вісімдесят шість) гривень 77 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Офіс Генерального прокурора (вул.Різницька, буд.13/15, м.Київ, 01011; ідентифікаційний код юридичної особи 00034051).

Рішення складено 11 жовтня 2022 року.

Суддя О.М. Дудар