Справа № 420/20944/21
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2022-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

04 жовтня 2022 року

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

За участю секретаря Болдир Я.Ю.

За участю сторін:

Від позивача: Половець С.В.

Від відповідача: не з`явився

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Служби безпеки України (; вул.Володимирська, 33, м. Київ, 01601) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

02 листопада 2021 до Одеського окружного адміністративного суду надійшла адміністративна позовна заява ОСОБА_1 до Служби безпеки України, у якому позивач просить суд:

визнати протиправними дії (бездіяльність) Голови Служби безпеки України відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні, за період з 30.01.2020 року по 26.05.2020 року;

зобов`язати Голову Служби безпеки України виплатити ОСОБА_1 :

середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку під час звільнення тобто, з 30.01.2020 року по 26.05.2020 року;

суми за індексом інфляції за весь час прострочення;

3 ( три) відсотки річних від простроченої суми.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 02.11.2021 року справа №420/20944/21 розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою суду від 08.11.2021 року залишено без руху позовну заяву ОСОБА_1 з підстав необхідності надання до суду уточненої позовної заяви із приведеним у відповідність до заявлених позовних вимог складом учасників справи та їх процесуальним статусом.

16.11.2021 року за вх.№63831/21 від позивача надійшов уточнений позов, згідно якого він просить суд:

визнати протиправними дії (бездіяльність) Служби безпеки України відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні, за період з 30.01.2020 року по 26.05.2020 року;

зобов`язати Службу безпеки України виплатити ОСОБА_1 :

середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку під час звільнення тобто, з 30.01.2020 року по 26.05.2020 року;

суми за індексом інфляції за весь час прострочення;

3 ( три) відсотки річних від простроченої суми.

Вказаним усунуто недоліки позовної заяви.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 22.11.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в порядку ст.262 КАС України.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що він проходив військову службу та Наказом Служби безпеки України від 30.01.2022 року №30.01.2020 року його було звільнено з військової служби з 31.01.2020 року. Проте під час звільнення позивача з військової служби позивачу не було нараховано та не було виплачено грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпуски. Ці кошти були виплачені лише 26.05.2020 року, отже відповідач повинен виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку під час звільнення тобто, з 30.01.2020 року по 26.05.2020 року; суму за індексом інфляції за весь час прострочення та 3 відсотки річних від простроченої суми на підставі ст.625 ЦК України.

22.12.2021 року позивач подав суду клопотання про долучення до матеріалів справи розрахунку ціни позову, яке задоволено судом.

Ухвалою суду від 03.02.2022 року постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження у справі; призначено підготовче засідання на 02.03.2022р.

22.02.2022 року відповідач подав суду клопотання про продовження строку для подання відзиву на позов, яке задоволено судом.

Підготовче засідання, призначене на 02.03.2022 року не відбулось.

16.05.2022 року Служба безпеки України подала суду відзив на позовну заяву та клопотання про залишення позову без розгляду на підставі п.8 ч.1 ст.240 КАС України.

В обґрунтування клопотання зазначено, що позивача було звільнено з військової служби 30.01.2020 року, позивач зазначає, що грошові кошти були виплачені йому 26.05.2020 року. Відповідно до ч.5 ст.122 КАС України ОСОБА_1 повинен був звернутись до суду із позовом у даній справі у місячний строк з 26.05.2020 року, проте позов ним поданий лише 02.11.2021 року, тобто більш ніж через рік від дня остаточного розрахунку з ним. При цьому, поважність причини пропуску позивачем строку звернення до суду не доведена та не зрозуміла, отже позов має бути залишений судом без розгляду на підставі ст.123 КАС України, у зв`язку із пропуском позивачем строку звернення до суду з позовом, який становить 1 місяць з дня, коли йому стало відомо про порушення права.

02.06.2022 року позивач подав суду клопотання про продовження строку на подання відповіді на відзив, яке задоволено судом; 02.06.2022 року ОСОБА_1 подав суду відповідь на відзив, у якій зазначив, що він дізнався про порушення свого права 14.08.2021 року та 01.11.2021 року подав до суду позов. Строки звернення до суду по трудових спорах, що визначені ст.233 КЗПП України продовжені на строк дії карантинних обмежень, в Україні карантин запроваджено з 12.03.2020 року та діє до 31.12.2022 року. Крім того, у позивача були поважні причини пропуску строку звернення до суду за станом здоров`я у 2020-2021 роках ОСОБА_1 був госпіталізований та проходив реабілітацію у різних медичних закладах (з 20.02.2020 року по 06.03.2020 року, з 09.11.2020 року по 23.11.2020 року та з 26.07.2021 року по 04.08.2021 року був госпіталізований; з 20.10.2020 року по 31.10.2020 року,з 04.05.2021 року по 15.05.2021 року проходив реабілітацію).

09.06.2022 року відповідач подав суду копію подання до звільнення з військової служби позивача.

29.07.2022 року у справі призначено підготовче засідання на 08.09.2022 року.

Ухвалою суду від 08.09.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 04.10.2022 р.

У судовому засіданні 04.10.2022 року судом на обговорення поставлене клопотання відповідача про залишення позову без розгляду.

Позивач заперечував проти залишення його позову без розгляду з мотивів безпідставності клопотання.

Відповідач свого представника в засідання суду не направив, був повідомлений про час та місце проведення судового засідання.

Розглянувши клопотання відповідача, суд зазначає наступне.

Згідно із ч. 3 ст. 9 КАС України кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.

Положення наведених норм, відповідно до принципу диспозитивності, передбачають право позивача на порушення провадження в суді та право розпорядження своїми вимогами на свій розсуд.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби. Спір між сторонами виник через невиплату ОСОБА_1 у день звільнення з військової служби всіх належних йому до виплати сум.

Суд зазначає, що за характером спірних правовідносин та суб`єктним складом спір у даній справі є публічно-правовим спором з приводу звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Згідно з п.17 ч.1 ст.4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Частиною першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За приписами ч.1 ст.19 ЦПК України справи, що виникають з трудових правовідносин, суди розглядають у порядку цивільного судочинства. При цьому норми Цивільного кодексу України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257) та передбачають можливість встановлення законом для окремих видів вимог спеціальної позовної давності (стаття 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність.

Виходячи з цього, встановлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.

Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.

Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір.

Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України.

З огляду на вищезазначене, Верховний Суд у постанові від 11 лютого 2021 року у справі №240/532/20 відступив від висновку щодо застосування частини першої статті 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року (справа №806/2164/16), від 11 лютого 2020 (справа №420/2934/19), від 13 березня 2019 року (справа №813/1001/17), одночасно погоджуючись з висновком щодо застосування частини п`ятої статті 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року (справа №815/2681/17) і від 22 січня 2020 року (справа №620/1982/19).

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює часників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Тобто день, коли особа дізналася про порушення свого права - це підтверджений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів).

Значення слова "повинна" розуміється як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини є джерелом права, свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАГ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»), (спрага «Стаббірс та інші проти Beликoбpитaнiп», справа «Девеер проти Бельгії»). Кажучи про принцип рівності сторін. Європейський Суд з прав людини зазначає, що кожній стороні мають бути надані рівні можливості щодо представлення справи у такому вигляді, якій не ставить її у невигідне становище стосовно свого противника (рішення у справі "Бацаніна проти Росії від 26.05.2009 року).

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

З матеріалів справи вбачається, що позивач був звільнений з військової служби 30.01.2020 року (а.с.9), а 26.05.2020 року відповідач сплатив йому кошти - грошову компенсацію за 70 невикористаних днів додаткової відпустки з 2016-2020 рр. в сумі 65 908,13 грн. (а.с.10).

Таким чином, початком перебігу строку звернення до суду з вимогами про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є 27 червня 2020 року.

Верховний Суд у постанові від 31.03.2021 року у справі № 240/12017/19 зазначив, що строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

ОСОБА_1 достеменно знав про порушення його прав при звільненні щонайменше з 27.05.2020 року, а взагалі цей трок має обчислюватися ще з дня наступного за днем звільнення, тобто з 01.02.2020 року.

Така позиція узгоджується із висновками КАС у складі ВС у постанові від 25.02.2021 року у справі №240/5092/20, де наголошено, що строк для таких вимог (а вимоги позивача є по суті вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні) є спеціальним і охоплюється нормою ч.5 ст.122 КАС України.

Також Верховний Суд у постанові від 31.03.2021 року у справі № 240/12017/19 зазначив, що позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів. Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Позивач у відповіді на відзив в обґрунтування поважності пропуску строку звернення до суду посилається на карантин, введений в Україні з 12.03.2020 року у зв`язку із поширенням корона вірусної хвороби Covid-19, норми ст. 233 КЗпП України та Прикінцеві положення КЗпП України.

Суд зазначає, що у даному випадку положення ст.233 КзПП України не підлягають застосуванню, оскільки позивач проходив публічну службу, отже строк звернення до суду обчислюється відповідно до ч.5 ст.122 КАС України.

Постановою Кабміну України від 11 березня 2020 р. №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID -19», з подальшими змінами, установлено з 12 березня 2020 року на усій території України карантин; наразі карантин продовжений до 31.12.2022 року

Відповідно до п.3 Прикінцевих положень КАС України Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Позивачем не доведено суду, що пропуск звернення до суду з позовом зумовлений обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином; ОСОБА_1 лише посилається на сам факт введення карантину у країні.

Посилання позивача на проходження ним лікування та реабілітації також не можуть бути визнані поважними причинами пропуску строку звернення до суду, оскільки про порушення своїх прав позивачу було достеменно відомо щонайменше з 26.05.2020 року, а відповідно до поданих документів, ОСОБА_1 у 2020 році проходив лікування та реабілітацію при цьому після 06.03.2020 року та до 20.10.2020 року не вчинив жодних дій щодо захисту свого права, тобто тривалий час, як і у подальшому, допустив пасивну поведінку, пов`язаність якої із введенням карантинних обмежень ним не обгрунтована.

Також суд відхиляє аргумент позивача, що про порушення своїх прав він дізнався 14.08.2021 року, позаяк і в такому разі місячний строк звернення до суду з позовом на підставі ст.116 КЗпП України був пропущений.

Відтак суд констатує, що поважність причин пропуску строку, встановленого ч.5 ст.122 КАС України, позивачем не доведена та підстави для його поновлення судом відсутні.

Відповідно до ч. 3 ст.123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Згідно із п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Виходячи з викладеного, суд констатує, що після відкриття провадження у справі судом виявлено факт пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду з позовом, встановленого ч.5 ст.122 КАС України, а підстави, наведені ним у відповіді на відзив, не є поважними.

Відповідно до ч.2 ст.241 КАС України процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал.

Враховуючи вищевикладене та встановлені судом обставини, суд доходить висновку щодо необхідності залишення позову без розгляду на підставі ч.3 ст.123, п.8 ч.1 ст.240 КАС України на задоволення клопотання відповідача.

Згідно із ч.3 ст.240 КАС України про залишення позову без розгляду суд постановляє ухвалу. Ухвала суду про залишення позову без розгляду може бути оскаржена.

Керуючись п.8 ч.1 ст.240, ст. ст. 241-243, 248, 256, 294-297 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Служби безпеки України (; вул. Володимирська, 33, м. Київ, 01601) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала оскаржується в порядку та строки згідно ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Повна ухвала складена та підписана суддею 10.10.2022 року.

Суддя М.М. Аракелян