Справа № 440/6254/22
Суддя: С.О. Удовіченко
Дата ухвалення: 2022-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про залишення позовної заяви без розгляду

04 жовтня 2022 рокум. ПолтаваСправа № 440/6254/22

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Удовіченка С.О.,

секретаря судового засідання Карпінської М.Д.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача Дубини М.Б., Слобожанюка А.М.,

представника відповідача Білька В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, зобов`язання нарахувати та виплатити середнього заробітку зая час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Полтавській області в якій просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Полтавській області № 86 від 16 лютого 2022 року "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності" ОСОБА_1 ,

- поновити ОСОБА_1 на посаді тимчасово виконуючого обов`язки начальника відділу поліції № 1 Полтавського районного управління поліції ГУНП в Полтавській області з 16 лютого 2022 року,

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Полтавській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В обгрунтування позовної заяви позивач зазначив, що наказом ГУНП в Полтавській області № 546 о/с від 01 листопада 2021 року, призначений на посаду тимчасово виконуючого обов`язки начальника відділу поліції №1 Полтавського районного управління поліції ГУНП в Полтавській області. Слідчим першого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань розслідується кримінальне провадження № 0000163 від 08 липня 2021 року за частиною 3 статті 368 Кримінального кодексу України, в межах якого повідомлено підозру ОСОБА_1 . На цій підставі ГУНП в Полтавській області призначено службове розслідування, за результатами якого, ОСОБА_1 наказом № 86 від 16 лютого 2022 року звільнено зі служби в поліції за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби). Однак, на думку позивача останнього звільнено всупереч чинного законодавства України, оскільки кримінальне провадження № 0000163 від 08 липня 2021 року за частиною 3 статті 368 Кримінального кодексу України не завершено та не доведено винуватість ОСОБА_1 у його вчиненні.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

У ході розгляду справи судом встановлено, що правовідносини, з приводу яких позивач звернувся до суду, виникли у лютому 2022 року, водночас з даним позовом до суду позивач звернувся 22 липня 2022 року.

Відповідно до частини третьої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду (частина четверта статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України).

Таким чином під час розгляду справи постало питання про дотримання позивачем строку звернення до суду та надано позивачу термін для обгрунтування поважності пропуску такого строку.

Розгляд справи призначений на 13 вересня 2022 року відкладено на 04 жовтня 2022 року.

У судовому засіданні 04 жовтня 2022 року представники позивача зазначили, що позивачем позов подано у встановлений Законом строк, про що зазначалось при поданні позовної заяви. Також зазначили, що про існування наказу про звільнення ОСОБА_1 дізнався після того, як 06 червня 2022 року звернувся із заявою до ГУНП в Полтавській області.

Надаючи оцінку дотримання ОСОБА_1 строку звернення до суду, суд виходить з наступного.

Частина шоста статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Згідно з частиною першою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частин другої, третьої цієї статті для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За приписами частини п`ятої тієї ж статті для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Згідно позовної заяви та доданих до неї документів позивач зазначає, що дізнався про звільнення зі служби в поліції із листа ГУНП в Полтавській області № К-173/115/04/12-2022 від 28 червня 2022 року.

Як випливає із листа ГУНП в Полтавській області № К-173/115/04/12-2022 від 28 червня 2022 року ОСОБА_1 повідомлено, що наказом ГУНП в Полтавській області від 16 лютого 2022 року № 86 о/с (витяг додається) останнього звільнено зі служби в Національній поліції 16 лютого 2022 року за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України) про що ОСОБА_1 було неодноразово повідомлено листами від 16 лютого 2022 року вих.№ 188/115/12/02-2022 та від 22 лютого 2022 року вих. № 226/115/12/02-2022 за адресами АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 (а.с. 26).

При цьому, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що наказом ГУНП в Полтавській області № 1070 від 17 листопада 2021 року призначено комісійне службове розслідування за фактом внесення відомостей до ЄДР за № 0000163 від 08 липня 2021 року за частиною 3 статті 368 Кримінального кодексу України щодо прийняття пропозиції, обіцянки або одержання службовою особою неправомірної вигоди та причетність до цих подій т.в.о. начальника ВП № 1 Полтавського РУП ГУНП майора поліції ОСОБА_1 (а.с. 70).

13 січня 2022 року начальником ГУНП в Полтавській області Є.Рогачовим затверджено висновок службового розслідування за фактом порушення службової дисципліни окремими працівниками Полтавського РУП ГУНП та Кременчуцького РУП ГУНП (а.с. 71-79).

17 січня 2022 року ГУНП в Полтавській області винесено наказ № 93 "Про неналежне виконання службових обов`язків та притягнення до дисциплінарної відповідальності" (а.с. 109-111).

Згідно вищевказаного наказу ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції.

Відповідно до запису на останній сторінці наказу № 93 від 17 січня 2022 року: "08 лютого 2022 року за місцем мого мешкання о 14:25 год, прийшов працівник, а саме заступник начальника відділу комплектування УКЗ ГУНП в Полтавській області, майор поліції ОСОБА_2 з метою ознайомлення мене з наказом ГУНП в Полтавській області № 93 від 17 січня 2022 року "Про неналежне виконання службових обов`язків та притягнення до дисциплінарної відповідальності".

З 02 лютого 2022 року я перебував на лікарняному. 18 січня 2022 року щодо незаконного звільнення звертався до керівника ГУНП в Полтавській області ОСОБА_3 , але відповіді на своє звернення не отримав. 27 січня 2022 року я звертався до офісу Президента України, міністра внутрішніх справ України та голови Національної поліції України, щодо незаконного звільнення та наказу про дисциплінарну відповідальність, але відповіді не отримав.

08 лютого 2022 року підпис ОСОБА_4 " (а.с. 111 зворотній бік).

Відповідно до пункту 2 статті 22 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України "Про Дисциплінарний статут Національної поліції України" від 15 березня 2018 року № 2337-VIII наказ про застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення виконується шляхом його оголошення в органі (підрозділі) поліції та особистого ознайомлення поліцейського з ним.

З аналізу вищевикладеного випливає, що про притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення (наказ № 93 від 17 січня 2022 року) ОСОБА_1 було відомо ще 08 лютого 2022 року, з огляду на доведення до відома позивачу під підпис вказаного наказу.

Крім того, судом встановлено, що ГУНП в Полтавській області складено лист від 31 січня 2022 року № 134/115/12/02-2022, за змістом якого ОСОБА_1 повідомляється, що наказом ГУНП в Полтавській області від 17 січня 2022 року № 93 "Про неналежне виконання службових обов`язків та притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції". Повідомляється, що відповідно до ухвали Октябрського районного суду м. Полтави по справі № 554/10931/21 від 23 листопада 2021 року та від 14 січня 2022 року наказом ГУНП в Полтавській області ОСОБА_1 відсторонено від виконання службових обов`язків за посадою заступника начальника відділу поліції № 2 Кременчуцького районного управління поліції ГУНП в Полтавській області з превентивної діяльності. Під час відсторонення від виконання службових обов`язків поліцейський зобов`язаний перебувати на робочому місці (а.с. 51).

До листа від 31 січня 2022 року № 134/115/12/02-2022 додано: копію наказу ГУНП в Полтавській області від 17 січня 2022 року № 93, витяг з наказу ГУНП в Полтавській області від 26 січня 2022 року № 46 о/с, витяг з наказу ГУНП в Полтавській області від 21 січня 2022 року № 133.

Лист від 31 січня 2022 року № 134/115/12/02-2022 разом із додатками направлено ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , однак, як слідує з відмітки поштового відділення відправлення не вручено у зв`язку із "закінченням терміну зберігання - 28 лютого 2022 року" (а.с. 52-53).

При цьому, судом враховано, що вищевказану кореспонденцію направлено за адресою проживання ОСОБА_1 , яка також вказана позивачем в позовній заяві.

У подальшому ГУНП в Полтавській області винесено наказ № 83 о/с від 16 лютого 2022 року про звільнення ОСОБА_1 зі служби за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" (а.с. 56).

Листом від 16 лютого 2022 року № 188/115/12/02-2022 ГУНП в Полтавській області повідомляло ОСОБА_1 , що наказом ГУНП в Полтавській області від 16 лютого 2022 року № 86 о/с останнього звільнено зі служби в Національній поліції, 16 лютого 2022 року за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" (а.с. 55).

До листа від 16 лютого 2022 року № 188/115/12/02-2022 додано витяг з наказу ГУНП в Полтавській області від 16 лютого 2022 року № 86 о/с.

Лист від 16 лютого 2022 року № 188/115/12/02-2022 разом із додатками направлено ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 54).

Листом від 22 лютого 2022 року № 226/115/12/02-2022 ГУНП в Полтавській області повторно повідомляло ОСОБА_1 , що наказом ГУНП в Полтавській області від 16 лютого 2022 року № 86 о/с останнього звільнено зі служби в Національній поліції, 16 лютого 2022 року за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" (а.с. 60).

До листа від 22 лютого 2022 року № 226/115/12/02-2022 додано витяг з наказу ГУНП в Полтавській області від 16 лютого 2022 року № 86 о/с.

Лист від 16 лютого 2022 року № 188/115/12/02-2022 разом із додатками направлено ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , однак, як слідує з відмітки поштового відділення відправлення не вручено у зв`язку із "закінченням терміну зберігання - 19 березня 2022 року" (а.с. 57-59).

При цьому, судом враховано, що вищевказану кореспонденцію направлено за адресою проживання ОСОБА_1 , яка також вказана позивачем в позовній заяві.

Листом від 03 березня 2022 року № К-48 ГУНП в Полтавській області повідомляло ОСОБА_1 , що заява від 11 лютого 2022 року щодо надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 31 січня 2022 року за дорученням керівництва ГУНП в Полтавській області уважно розглянута управлінням кадрового забезпечення ГУНП області. Наказом ГУНП в Полтавській області від 16 лютого 2022 року № 86 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в Національній поліції, 16 лютого 2022 року за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" (а.с. 63).

До листа від 03 березня 2022 року № К-48 додано витяг з наказу ГУНП в Полтавській області від 16 лютого 2022 року № 86 о/с.

Лист від 03 березня 2022 року № К-48 разом із додатками направлено ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , однак, як слідує з відмітки поштового відділення відправлення не вручено у зв`язку із "закінченням терміну зберігання - 30 березня 2022 року" (а.с. 62).

При цьому, судом враховано, що вищевказану кореспонденцію направлено за адресою проживання ОСОБА_1 , яка також вказана позивачем в позовній заяві.

Відповідно до пункту 5 та 6 статті 22 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України "Про Дисциплінарний статут Національної поліції України" від 15 березня 2018 року № 2337-VIII за відсутності на службі без поважних причин поліцейського, до якого застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення з посади чи звільнення із служби в поліції, таке дисциплінарне стягнення виконується, а витяги з наказів про застосування та виконання дисциплінарного стягнення надсилаються рекомендованим листом з повідомленням на адресу місця проживання поліцейського, що зазначена в його особовій справі. У такому разі днем ознайомлення поліцейського із зазначеними наказами є дата, зазначена в поштовому повідомленні про вручення їх поліцейському, до якого застосовано дисциплінарне стягнення, або повнолітньому члену сім`ї такого поліцейського. У разі якщо поліцейський, до якого застосовано дисциплінарне стягнення, відмовляється від отримання витягів з наказів про застосування та виконання дисциплінарного стягнення, днем отримання витягів з наказів є день проставлення в поштовому повідомленні відмітки про відмову в їх отриманні чи повернення поштового відправлення з позначкою про невручення.

У ході розгляду справи судом встановлено та підтверджено самим ОСОБА_1 , що останній 11 лютого 2022 року подав до ВДЗ ГУНП в Полтавській області заяву про надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 31 січня 2022 року та на службу не з`являвся.

З аналізу вищевикладеного випливає, що ГУНП в Полтавській області вчиняло дії щодо доведення до відома ОСОБА_1 наказу ГУНП в Полтавській області № 86 о/с від 16 лютого 2022 року у встановленому Законом України "Про Дисциплінарний статут Національної поліції України" порядку.

У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі "Пономарьов проти України" ЄСПЛ указав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Однією з підстав для поновлення строку може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте, навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Від судів вимагається вказувати підстави. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41).

Реалізувати своє право на захист у порядку адміністративного судочинства, потрібно вчасно, а поновити пропущений строк суд може, якщо для цього є поважні та об`єктивні причини.

Отже, строк звернення до адміністративного суду це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на звернення з позовом, тобто, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Порівняльний аналіз термінів "дізнався" та "повинен дізнатися" дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

При визначенні початку строку суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльність), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.

Вищевказані правові висновки відображені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 лютого 2021 року при розгляді справи № 9901/141/20.

Так, суд зазначає, що частинами першою та другою статті 16 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України "Про Дисциплінарний статут Національної поліції України" від 15 березня 2018 року № 2337-VIII (зі змінами) чітко закріплено, що службове розслідування проводиться та має бути завершено не пізніше одного місяця з дня його призначення керівником.

У разі потреби за вмотивованим письмовим рапортом (доповідною запискою) голови дисциплінарної комісії, утвореної для проведення службового розслідування, його строк може бути продовжений наказом керівника, який призначив службове розслідування, або його прямим керівником, але не більш як на один місяць. При цьому загальний строк проведення службового розслідування не може перевищувати 60 календарних днів.

Відтак, позивач був обізнаний про призначене з 17 листопада 2021 року службове розслідування, оскільки, як випливає із матеріалів справи 10 грудня 2021 року надавав в межах службового розслідування письмові пояснення (а.с. 81-82).

В той же час, позивачем не надано будь-яких належних доказів щодо підтвердження вжиття ним активних дій, направлених на отримання від відповідача інформації щодо результатів вказаного службового розслідування аж до червня 2022 року (заява ОСОБА_1 № К-137 від 09 червня 2022 року (а.с. 24-25)).

Суд наголошує, що Кодексом адміністративного судочинства України передбачено, зокрема, що строк для звернення до суду в особи обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Вказаний правовий висновок зроблено Верховним судом в Постанові від 23 квітня 2020 року №813/3756/17.

Крім того, в постанові Верховного суду України від 16 листопада 2016 року №6-2469цс16, зазначено, що порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися" дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який особа не знала про порушення свого права і саме з цієї причини не звернулася за його захистом до суду, недостатньо. Тобто, особа повинна також довести той факт, що вона не могла дізнатися про порушення свого права.

Стосовно тверджень позивача, що останній не отримував поштових повідомлень від ГУНП в Полтавській області, оскільки перебував під цілодобовим домашнім арештом, суд не приймає до уваги, з огляду на те, що ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 14 січня 2022 року по справі № 554/10931/21 ОСОБА_1 змінено запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту на домашній арешт у нічний період доби з забороною залишати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , в період часу з 22 години 00 хвилин до 07 години 00 хвилин наступного дня в межах строку досудового розслідування (офіційне посилання в Єдиному державному реєстрі судових рішень - https://reestr.court.gov.ua/Review/102595022).

Посилання позивача, як на підставу не приходити на службу та не перебувати на робочому місці, на подання 11 лютого 2022 року заяви до ГУНП в Полтавській області про надання відпустки по догляду за дитиною, суд не приймає до уваги, з огляду на те, що позивач займаючи керівну посаду в органах поліції - заступник начальника відділу поліції № 2 Кременчуцького районного управління поліції з превентивної діяльності, жодного разу не поцікавився розглядом поданої заяви та фактично самоусунувся від отримання такої інформації.

Крім того, позивач фактично не відвідував службу без наявності наказу ГУНП в Полтавській області про надання відпустки по догляду за дитиною

Суд також критично відноситься до посилань позивача, що останній не знав про своє звільнення, оскільки позивач не міг бути необізнаним з власним звільненням з посади, не отримуючи відповідного грошового забезпечення та не виконуючи покладені на нього обов`язки майже впродовж п`яти місяців.

Доводи представника позивача, що для обчислення строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі має застосовуватись частина перша статті 233 Кодексу законів про працю України, є необґрунтованими, оскільки цей спір виник з приводу проходження та звільнення з публічної служби, а тому до спірних відносин застосовуються положення КАС України, якими встановлено спеціальні строки звернення до адміністративного суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Такий висновок щодо пріоритету спеціального законодавства, в частині звернення з позовом щодо проходження публічної служби, викладений у постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року у справі №640/18439/19.

Верховний Суд при розгляді справи № 420/334/19 у постанові від 29 вересня 2021 року зазначив, що частиною другою статті 122 КАС України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Поняття "особа повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Таким чином, доводи скаржника, що строк звернення до суду слід було обчислювати з дати вручення йому копії наказу про звільнення або видачі трудової книжки, а не з дати коли він дізнався або повинен був дізнатися про звільнення з роботи є безпідставними.

Тобто, вирішення питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом не ставиться в залежність від порядку отримання наказів, а вирішується з огляду на факт, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення такого права.

Крім того, Суд уважає за необхідне зазначити, що ні наявність кримінального провадження, ні перебування під вартою не унеможливлюють звернення позивача до суду за захистом своїх прав через представника у встановлений законом строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення такого права.

Надаючи оцінку викладеному, варто наголосити, що при визначенні початку перебігу строку звернення до суду суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналась або мала реальну можливість дізнатись про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.

Як зазначалося судом раніше, виходячи із правових висновків Верховного Суду, незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Суд не погоджується з доводами скаржника про ототожнення моменту відліку строку звернення до суду виключно з моментом видання наказу про звільнення та ознайомлення з ним, оскільки вказане спростовується приписами статті 122 КАС України, яка вказує виключно на момент обізнаності особи чи її потенційної можливості бути обізнаною.

Вказаний правовий висновок зроблено Верховним Судом в постанові від 20 лютого 2020 року у справі №520/3809/19.

Верховним Судом, у постанові від 23 квітня 2020 року у справі №813/3756/17 відзначено, що порушення прав, свобод чи інтересів особи це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретної особи (або осіб) щодо неї.

День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.

Якщо цей день встановити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини.

Верховний Суд в постанові від 11 листопада 2021 року у справі №260/611/21 зазначив, що "... реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою. При цьому, отримання позивачем листа відповідача від 10 грудня 2020 №1723/02-12 у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку".

Вказане дає суду підстави вважати, що позивач мав можливість вжити своєчасних заходів щодо захисту порушених своїх прав в межах установленого КАС України місячного строку звернення до адміністративного суду, але не скористався таким за відсутності поважних причин. Доказів протилежного суду не надано.

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі, гарантує й стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною відповідним Законом від 17 липня 1997 року №475/97-ВР.

Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

У пункті 36 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Європейський суд) від 04 грудня 1995 року у справі "Белле проти Франції" (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

В той же час, у своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. У цьому відношенні Високі Договірні Сторони користуються певними межами свободи розсуду, хоча остаточне рішення про те, чи було дотримано вимог Конвенції, має виносити Суд. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права. Крім того, обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не ставить законної мети і якщо не забезпечено відповідного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (див. рішення у справі «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» [GC], №26083/94, ECHR 1999-I, пункт 59; рішення у справі "Т. Р. та К. М. проти Сполученого Королівства" [GC], №28945/95, пункт 98, ECHR 2001; рішення у справі "Z. та інші проти Сполученого Королівства" [GC], №29392/95, пункт 93, ECHR 2001, рішення від 12 липня 2001 року у справі за заявою №42527/98 «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини» (CASE OF PRINCE HANS-ADAM II OF LIECHTENSTEIN v. GERMANY), пункт 44).

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним і обмежене передусім встановленим строком звернення до суду. Такий підхід обумовлений необхідністю дотримання іншого, не менш важливого принципу - верховенства права, а точніше, одного з його елементів - принципу правової визначеності.

Поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами, які не дозволяють вчасно реалізувати право на судовий захист, для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. Проте, позивачем будь-яких об`єктивних обставин, які б свідчили про поважність причин пропуску строку звернення до суду, не зазначено та відповідно належних та допустимих доказів не надано.

Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17 липня 2018 року у справі № 521/21851/16-а, від 04 березня 2020 року у справі №2040/5999/18.

Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.

Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 березня 2020 року у справі № 826/10808/18.

Згідно з частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних відносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Виходячи з викладеного, суд не знайшов підстав для відступлення від наведених висновків щодо застосування норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

В межах даної справи жодних належних та допустимих доказів поважності причин пропуску строку звернення до адміністративного суду, які б унеможливлювали і не залежали б від волі позивача своєчасно звернутися за судовим захистом позивачем не надано.

Тобто, позов пред`явлено поза межами місячного строку звернення до суду та позивачем не наведено обставин, які б свідчили про неможливість подання ним позову у визначений законом строк.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Відтак, суд приходить до висновку про наявність підстав для залишення без розгляду позову та, як наслідок, залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Керуючись статтями 122, 123, 173, 180, 181, 205, 240, 241, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, зобов`язання нарахувати та виплатити середнього заробітку за час вимушеного прогулу - залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Другого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення судового рішення шляхом подання апеляційної скарги в порядку, визначеному частиною восьмою статті 18, частинами сьомою-восьмою статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, а також з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст ухвали складено 10 жовтня 2022 року.

Суддя С.О. Удовіченко