Справа № 420/22295/21
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2022-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2022 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А., розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Одесі адміністративну справу за позовом Головного управління ДПС у Миколаївській області до Фізичної особи ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу та зустрічного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов Головного управління ДПС у Миколаївській області (далі - ГУ ДПС у Миколаївській області, відповідач за зустрічним позовом) до Фізичної особи ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач за зустрічним позовом) про стягнення з відповідача податкового боргу із земельного податку з фізичних осіб у розмірі 77 977,63 грн. за 2017, 2018, 2019, 2020 рік на користь Державного бюджету.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ОСОБА_1 відповідно до приписів Податкового кодексу України є платником податків. Водночас за відповідачем рахується податковий борг по земельному податку з фізичних осіб, який виник з підстав прийняття податкових повідомлень-рішень від 30.06.2017 року №50958-1303, від 03.05.2018 року №4-1402, від 30.06.2019 року №23751-5008-1402 та від 02.04.2020 року №72526-5005-1402 на загальну суму у розмірі 77 977,63 грн. Оскільки позивачем борг не сплачено ГУ ДПС у Миколаївській області звернулось до суду з даним адміністративним позовом.

Представником відповідача 11.02.2022 року надано відзив на адміністративний позов, з якого вбачається, що відповідач позов не визнає та вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, оскільки податкові повідомлення-рішення про які вказує у позові позивач ним не отримувались та у ОСОБА_1 відсутній об`єкт оподаткування земельним податком.

Ухвалою суду від 28.12.2021 року позовну заяву Головного управління ДПС в Одеській області до Фізичної особи ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін, передбачене ч. 5 ст. 262 КАС України.

11.02.2022 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов зустрічний адміністративний позов ОСОБА_1 до ГУ ДПС у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення від 30.06.2017 року №50958-1303 форми «ф» на суму 19 494,41 грн., податкового повідомлення-рішення від 03.05.2018 року №4-1402 форми «ф» на суму 19 494,41 грн., податкового повідомлення-рішення від 30.06.2019 року №23751-5008-1402 форми «ф» на суму 19 494,41 грн. та податкового повідомлення-рішення від 02.04.2020 року №72526-5005-1402 форми «ф» на суму 19 494,41 грн. (далі оскаржувані ППР).

В обґрунтування зустрічного позову представником ОСОБА_1 зазначено, що оскаржувані ППР ОСОБА_1 не отримував від податкового органу, оскільки вони були направлені контролюючим органом за старою адресою місця реєстрації фізичної особи. Представник позивача за зустрічним позовом вказує на те, що всі оскаржувані ППР були винесені контролюючим органом після 26.06.2017 р., тобто після того, як ОСОБА_1 змінив місце реєстрації. Всі оскаржувані ППР були надіслані за старою адресою місця реєстрації позивача за зустрічним позовом - АДРЕСА_1 , за якою відповідач не проживає більше 4х років. Вбачається, що надсилання оскаржуваних ППР на адресу, за якою позивач за зустрічним позовом з 26.06.2017 року не проживає та не зареєстрований, є помилкою, допущеною контролюючим органом. Відтак, в матеріалах справи відсутні належні докази надіслання та вручення ОСОБА_1 оскаржуваних ППР.

Також представником позивача за зустрічним позовом зазначено, що з оскаржуваних ППР не можливо встановити який об`єкт оподаткування земельним податком має ОСОБА_1 представником ОСОБА_1 зазначено, що позивач за зустрічним позовом не має у своїй власності земельних ділянок а ні на праві оренди, а ні на праві користування, що підтверджується також копією інформаційної довідки з Реєстру прав на нерухоме майно. Тобто, у ОСОБА_1 відсутній об`єкт оподаткування земельним податком.

Таким чином представник позивача за зустрічним позовом вважає оскаржувані ППР протиправними та такими, що підлягають скасуванню з підстав чого зустрічний позов підлягає задоволенню.

Ухвалою від 21.02.2022 року було прийнято до спільного розгляду зустрічний позов у справі №420/22295/21, здійснено перехід від спрощеного позовного провадження до загального та призначено підготовче засідання.

Також ухвалою суду від 21.02.2022 року зобов`язано Головне управління ДПС в Одеській області надати до суду в строк для надання відзиву до суду всі наявні документи, які слугували підставою для прийняття оскаржуваних за зустрічним позовом податкових повідомлень-рішень винесених стосовно ОСОБА_1 , а саме щодо:

- податкового повідомлення-рішення форми «Ф» від 30.06.2017 року №50958-1303 на суму 19 494,41 грн.;

- податкового повідомлення-рішення форми «Ф» від 03.05.2018 року №4-1402 на суму 19 494,41 грн.;

- податкового повідомлення-рішення форми «Ф» від 30.06.2019 року №23751-5008-1402 на суму 19 494,41 грн.;

- податкового повідомлення-рішення форми «Ф» від 02.04.2020 року №72526-5005-1402 на суму 19 494,41 грн.

Ухвалою суду від 15.09.2022 року зазначено, що судові засідання по справі №420/22295/21, в тому числі призначене на 19.09.2022 року о 12:00 год., можливо здійснювати в режимі відеоконференції поза межами суду за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення «EasyCon» (https://vkz.court.gov.ua - «EasyCon»).

Ухвалою суду без виходу до нарадчої кімнати від 19.09.2022 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до розгляду по суті.

28.09.2022 року представником позивача за зустрічним позовом надано клопотання про розгляд справи в письмовому провадженні.

Враховуючи те, що позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) в судове засідання в режимі відеоконференції не з`явився, а представником відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) надано клопотання про розгляд справи в письмовому провадженні, суд вирішив продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши письмові докази та оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні доказів, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, а зустрічний позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

Головним управлінням ДПС у Миколаївській області згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України та відповідно до пункту 286.5, статті 286 розділу XIII Податкового кодексу України винесено наступні податкові повідомлення-рішення форми «Ф» стосовно ОСОБА_1 , а саме:

- від 30.06.2017 року №50958-1303 на суму 19 494,41 грн.;

- від 03.05.2018 року №4-1402 на суму 19 494,41 грн.;

- від 30.06.2019 року №23751-5008-1402 на суму 19 494,41 грн.;

- від 02.04.2020 року №72526-5005-1402 на суму 19 494,41 грн.

Вказані вище ППР направлені ГУ ДПС у Миколаївській області за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується матеріалами справи, проте були повернуті з підстав закінчення терміну зберігання (а.с.14-23).

Згідно розрахунку податкової заборгованості за ОСОБА_1 існує податковий борг по земельному податку з фізичних осіб (код сплати 50 18010700), який виник з підстав нарахованих податкових зобов`язань за оскаржуваними (за зустрічним позовом) ППР у загальному розмірі 77 977,63 грн. (а.с.7).

24.01.2018 року Головним управлінням ДПС у Миколаївській області винесено податкову вимогу форми «Ф» щодо існуючої суми податкового боргу за ОСОБА_1 на суму 19 494,40 грн. (а.с.11).

Вказану вище податкову вимогу також направлено на адресу ОСОБА_1 , а саме за адресою АДРЕСА_2 (а.с.12).

Водночас судом також встановлено, що з 26.06.2017 року місце проживання ОСОБА_2 зареєстровано за адресою АДРЕСА_3 , що підтверджується матеріалами справи, а саме паспортом ОСОБА_2 та наданою відповіддю Відділу адресно-довідкової роботи Головного управління ДМС України в Одеській області на запит суду у цій справі (а.с.30, 78).

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Податковий кодекс України (ПК України - далі) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до п. 58.2. ст. 58 ПК України: «Податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) за кожним окремим податком, збором та/або разом із штрафними санкціями, передбаченими цим Кодексом, а також за кожною штрафною (фінансовою) санкцією за порушення норм іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на такий контролюючий орган, та/або пенею за порушення строків розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності».

Форма та порядок надіслання податкового повідомлення-рішення і розрахунку грошового зобов`язання регулюється ст. 58 ПК України та «Порядком надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 28.12.2015 р. №1204 (далі - «Порядок №1204»).

У п. 58.3 ст. 58 ПК України, зазначено: «Податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу». Ідентичне відсилання до норми 42 ПК України міститься і у Порядку №1204.

Відповідно до п. 42.2 ст. 42 ПК України: «Документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику)».

Пункт 58.3 ст. 58 ПК України (чинний на момент виникнення спірних правовідносин) містив також такий абзац, а саме: «У разі якщо вручити податкове повідомлення - рішення неможливо через помилку, допущену контролюючим органом, податкове повідомлення - рішення вважається таким, що не вручено платнику податків».

Відповідно до п. 6 Розділу II Порядку N°1204 (в редакції від 19.09.2017 р.): «У разі якщо вручити податкове повідомлення-рішення неможливо через помилку, допущену контролюючим органом при його надісланні, податкове повідомлення-рішення вважається таким, що не вручено платнику податків. У разі встановлення такої помилки працівник структурного підрозділу, до функцій якого належить реєстрація вхідної та вихідної кореспонденції, або відповідальна особа, визначена керівником контролюючого органу для виконання таких функцій, забезпечує виправлення допущених при надісланні податкового повідомлення-рішення помилок та надсилає його повторно не пізніше наступного робочого дня з дня отримання відповідного повідомлення пошти (поштової служби]».

Тобто, законодавцем визначено, що податкове повідомлення-рішення у випадку не отримання його платником через допущену помилку контролюючим органом є не врученим.

При цьому, у випадку отримання повернутого поштового відправлення, Контролюючий орган повинен був перевірити чи не було ним допущено помилку та направити податкове повідомлення рішення повторно.

Як встановлено судом оскаржувані ППР від 30.06.2017 року №50958-1303, від 03.05.2018 року №4-1402, від 30.06.2019 року №23751-5008-1402 та від 02.04.2020 року №72526-5005-1402 направлені ГУ ДПС у Миколаївській області за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується матеріалами справи, проте були повернуті з підстав закінчення терміну зберігання.

При цьому суд вказує на те, що з 26.06.2017 року місце проживання ОСОБА_2 зареєстровано за адресою АДРЕСА_3 , що підтверджується матеріалами справи, а саме паспортом ОСОБА_2 та наданою відповіддю Відділу адресно-довідкової роботи Головного управління ДМС України в Одеській області на запит суду у цій справі.

Тобто суд зазначає, що всі оскаржувані ППР винесені ГУ ДПС у Миколаївській області після 26.06.2017 р., тобто після того, як ОСОБА_1 змінив місце реєстрації. Таким чином оскаржувані ППР були надіслані за старою адресою місця реєстрації, за якою відповідач не проживає більше 4х років.

Вбачається, що надсилання оскаржуваних ППР на адресу, за якою Відповідач з 26.06.2017 року не проживає та не зареєстрований, є помилкою, допущеною контролюючим органом.

Проте, всупереч положень п. 6 Розділу II Порядку №1204 (в редакції від 19.09.2017 p.) Контролюючий орган не забезпечив своєчасне повторне направлення оскаржуваних ППР після того, як на його адресу повернулися поштові відправлення.

Відтак, в матеріалах справи відсутні належні докази надіслання та вручення ОСОБА_1 оскаржуваних ППР.

Правове регулювання оподаткування земельним податком визначено Розділом XII «Податок на майно» ПК України.

Відповідно до п. 15.1 ст. 15 Податкового кодексу України (далі - ПК України), платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Згідно з п. 16.1.4 ст. 16 ПК України, платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

За змістом пп. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 ПК України платою за землю є загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

При цьому, суд зазначає, що земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України .

Відповідно до пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України, платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.

Підпунктом 270.1.1 п.270.1 ст. 270 ПК України передбачено, що об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Відповідно до п. 286.5 ст. 285 ПК України: «Нарахування фізичним особам сум плати за землю проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки, у тому числі право на яку фізична особа має як власник земельної частки (паю), які надсилають платнику податку у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу, разом із детальним розрахунком суми податку який, зокрема, але не виключно, має містити кадастровий номер та площу земельної ділянки, розмір ставки податку та розмір пільги зі сплати податку».

Згідно з п. 287.1 ст. 287 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.

Відповідно до п. 287.6 ст. 287 ПК України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Відповідно до пункту 271.1 статті 271 даного Кодексу, базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

При цьому, ч.ч.1, 2 ст. 120 ЗК України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Статтями 125, 126 Земельного кодексу України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ч.1 ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Вказаними нормами чітко встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 01.01.2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності (пункт 6.28 постанови Великої палати Верховного Суду від 16.06.2020 року, справа №689/26/17).

Принцип економічної обґрунтованості справляння плати за землю як майнового податку полягає в покладенні обов`язку з його сплати на особу, яка має юридичну можливість отримувати прибуток від використання землі, тобто обов`язок із перерахування до бюджету, зокрема, земельного податку саме з фактичним отриманням особою права користування земельною ділянкою.

На усіх власників чи користувачів земельними ділянками покладається обов`язок із плати за землю, зокрема у вигляді земельного податку. При цьому у разі набуття права власності чи оренди на нерухоме майно, обов`язок із сплати земельного податку або орендної плати покладається на власника/орендаря нерухомого майна, незалежно від факту оформлення права власності чи користування відповідною земельною ділянкою.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 14 травня 2020 року (справа №826/13115/16), від 03 серпня 2020 року (справа №826/13307/18).

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України: «В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача».

Зі змісту оскаржуваних ППР та доданих до первісного позову документів неможливо встановити - який конкретно об`єкт оподаткування земельним податком на думку контролюючого органу нібито має ОСОБА_1 , що є порушенням п. 286.5 ст. 285 ПК України.

Відсутність наведених даних унеможливлює встановлення обґрунтованості оскаржуваних ППР з точки зору наявності або відсутності об`єкта оподаткування та обґрунтованості розрахунку суми визначеного Контролюючим органом до сплати податку на землю.

Водночас як встановлено судом ОСОБА_1 був співвласником нежитлових приміщень першого поверху у багатоповерховому будинку, що розташовані за адресою:

АДРЕСА_4 , загальною площею - 1 394,5 кв. м. (далі - «Нежитлові приміщення»).

Проте, 19.09.2016 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (співвласник) було відчужено належні їм нежитлові приміщення на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за Договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ярош О.М. за реєстровим №2488 (а.с.81-84).

Відповідно, й право власності на зазначені нежитлові приміщення були зареєстровані за новими власниками більше 5 років тому - 19.09.2016 р., що підтверджується копією витягу про реєстрацію прав, який наявний в матеріалах справи (а.с.85-87).

Таким чином, з 19.06.2016 р. ОСОБА_1 перестав бути співвласником нежитлового приміщення та фактично користуватися земельною ділянкою.

Водночас, як вбачається х інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`ктів нерухомого майна щодо суб`єкта за ОСОБА_1 відсутні відомості щодо речових прав на нерухоме майно (а.с.79).

Тобто, останній податковий період за який ГУ ДПС у Миколаївській області могло визначити податкове зобов`язання зі сплати земельного податку та скласти податкове повідомлення-рішення було перше півріччя 2016 року, тоді як оскаржувані ППР були незаконно складені за податкові періоди 2017, 2018, 2019 та 2020 роки, тобто періоди, в яких ОСОБА_1 не мав об`єкту оподаткування земельним податком.

Аналогічних висновків щодо відсутності обов`язку зі сплати земельного податку дійшов Верховний Суд у постановах від 27.02.2020 року по справі №804/4665/18 та від 27.01.2020 року по справі №804/886/18.

Отже, оскільки у власності ОСОБА_1 не було об`єкта оподаткування земельним податком у 2017-2020 роках, то обов`язок зі сплати земельного податку у нього не міг виникнути та відсутній, а відтак відповідач за зустрічним позовом не мав законних підстав для винесення податкових повідомлень-рішень від 30.06.2017 року №50958-1303 на суму 19 494,41 грн., від 03.05.2018 року №4-1402 на суму 19 494,41 грн., від 30.06.2019 року №23751-5008-1402 на суму 19 494,41 грн. та від 02.04.2020 року №72526-5005-1402 на суму 19 494,41 грн.

Щодо тверджень відповідача (позивача за зустрічним позовом) у відзиві на первісний позов про те, що контролюючий орган надіслав одну податкову вимогу на суму 19 494,40 грн. за одним ППР, а просить стягнути податковий борг у сумі 77 977,63 грн. за чотирма ППР, суд зазначає наступне.

Відповідно до пп. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

У разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання у встановлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення (п. 59.1 ст. 59 Податкового кодексу України).

Судом встановлено, що у зв`язку з несплатою суми грошового зобов`язання (яке помилково вважалось відповідачем узгодженим) та з метою вжиття заходів щодо її погашення, податковим органом на адресу ОСОБА_1 направлено податкову вимогу форми «Ф» від 24.01.2018 року №2795-17 на суму податкового боргу 19 494,40 грн.

Згідно п.59.5 ст.59 ПУ України вбачається, що у разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення.

У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).

Таким чином аналізуючи вищенаведені норми чинного законодавства та встановлені обставини судом, суд вказує на помилковість тверджень відповідача за первісним позовом, щодо необхідності надіслання податкових вимог по кожному ППР. Доказів того, що борг був погашений у якомусь періоді до суду стороною відповідача за первісним позовом не надавалось.

Враховуючи все вищенаведене суд доходить висновку щодо необхідності задоволення позовних вимог зустрічного позову та вважає за необхідне визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 30.06.2017 року №50958-1303 на суму 19 494,41 грн., від 03.05.2018 року №4-1402 на суму 19 494,41 грн., від 30.06.2019 року №23751-5008-1402 на суму 19 494,41 грн. та від 02.04.2020 року №72526-5005-1402 на суму 19 494,41 грн.

Враховуючи те, що підставою для стягнення (за первісним позовом) ГУ ДПС у Миколаївській області з ОСОБА_1 податкового боргу по земельному податку з фізичних осіб є саме податкові повідомлення-рішення, які згідно висновків суду за зустрічним позовом у цьому рішенні визнано протиправними та скасовано, то й підстави для задоволення первісного позову відсутні.

Згідно до п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст.9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.72 та ч.1 ст.73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Під час перевірки правомірності оскаржуваних рішень суд керується критеріями закріпленими у ст.2 КАС України, які повною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Підсумовуючи вищенаведене суд дійшов висновку щодо необхідності відмови у задоволенні первісного позову та задоволенні вимог зустрічного позову у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Так в матеріалах справи наявна квитанція №37091512 від 11.02.2022 року згідно якої позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Враховуючи задоволення вимог зустрічного позову суд вважає за необхідне стягнути з Головного управління у Миколаївській області судові витрати на користь ОСОБА_1 у розмірі 992,40 грн.

Керуючись ст.ст.9, 139, 241-246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову Головного управління ДПС у Миколаївській області до Фізичної особи ОСОБА_1 - відмовити.

Зустрічний адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Миколаївській області в Одеській області задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення форми «Ф» Головного управління ДПС у Миколаївській області винесені стосовно ОСОБА_1 від 30.06.2017 року №50958-1303 на суму 19 494,41 грн., від 03.05.2018 року №4-1402 на суму 19 494,41 грн., від 30.06.2019 року №23751-5008-1402 на суму 19 494,41 грн. та від 02.04.2020 року №72526-5005-1402 на суму 19 494,41 грн.

Стягнути з Головного управління ДПС у Миколаївській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у сумі 992,40 грн. сплачені за квитанцією №37091512 від 11.02.2022 року.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) Головне управління ДПС у Миколаївській області (54005, м. Миколаїв, вул. Лягіна 6, ).

Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , код ІПН НОМЕР_1 ).

Суддя Іванов Е.А.