Справа № 640/12312/21
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2022-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2022 року м. Київ № 640/12312/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кармазіна О.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу
за позовомОСОБА_1 в інтересах якої (неповнолітньої) станом на час звернення до суду діяв ОСОБА_2 (законний представник на час звернення до суду)
до треті особи:відповідача 1 - Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка, відповідача 2 - Національного військового медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь», Міністерство оборони України, Міністерство охорони здоров`я України, Міністерство освіти і науки України,
провизнання протиправними дій, визнання протиправною та скасування постанови, стягнення моральної шкоди,-
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов ОСОБА_1 в інтересах якої (неповнолітньої) станом на час звернення до суду діяв ОСОБА_2 (законний представник на час звернення до суду) до Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка, Національного військового медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь», треті особи - Міністерство оборони України, Міністерство охорони здоров`я України, Міністерство освіти і науки України, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд:

1) визнати протиправними дії посадових осіб Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка, заступника начальника Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка полковника ОСОБА_3 , начальника медичної служби капітана медичної служби Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка ОСОБА_27, тимчасово виконуючої обов`язки начальника курсу військового гуманітарно - лінгвістичного факультету старшого лейтенанта ОСОБА_4 що полягали в незаконному позбавленні волі та поміщенні до психіатричної клініки Національного військового медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» курсанта 1 курсу 111-пс навчальної групи солдата ОСОБА_1 ;

2) визнати протиправною та скасувати постанову військово-лікарської комісії Національного військового медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь», на підставі якої ОСОБА_1 визнана непридатною до навчання у ВВНЗ та непридатною до військової служби з виключенням з військового обліку;

3) стягнути з Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 200000,00 грн.;

4) стягнути з Національного військового медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 200000,00 грн.;

5) стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_2 , що діє в інтересах ОСОБА_1 , судові витрати по оплаті судового збору в сумі 5816.00 грн.

Позиція позивача.

В обґрунтування позовних вимог зазначається, що ОСОБА_1 виявила бажання реалізувати своє конституційне право на освіту обравши для вступу на навчання на військовий гуманітарно-лінгвістичний факультет Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка за спеціальністю «Психологія».

14.08.2020 успішно пройшла первинний, повторний і остаточний медичний огляд військово-лікарською комісією Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка, визнана такою, що придатна для навчання у Вищому військовому навчальному закладі.

Додає, що 18.08.2020 ОСОБА_1 було подано весь необхідний пакет документів, на підставі цього останню зарахували до списків особового складу факультету психології Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка, після чого 26.08.2020 кандидата ОСОБА_1 направили для проходження первинної військової підготовки до 169 навчального центру « ІНФОРМАЦІЯ_1 », де остання перебувала до 25.09.2020.

Як зазначається у позові, за час проходження первинної військової підготовки ОСОБА_1 зарекомендувала себе добре, жодних скарг з боку командування за грубе порушення військової дисципліни та незадовільний стан здоров`я не надходило.

04.10.2020 громадянка України ОСОБА_1 прийняла військову присягу на вірність Українському народові та набула статусу курсанта Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка.

Представник позивача у позові звертає увагу на те, що військова присяга на вірність Українському народові приймається з автоматичною самострільною бойовою зброєю, а саме - автоматом Калашникова (АК-74), однак ОСОБА_1 незважаючи на свої спалахи агресії, дивну поведінку та дії які несли загрозу для оточуючих, про що зазначали курсові офіцери та курсанти Військового інституту свідомо допущена командуванням до складання військової присяги з бойовою зброєю.

Зазначає, що 07.10.2020 ОСОБА_1 , внаслідок нібито дивної та агресивної поведінки, оскільки висновки про агресивність та неадекватну поведінку були зроблені на підставі рапортів курсантів Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка, які були написані в один день, а саме 07.10.2020 року, за рішенням начальника курсу, без попереднього огляду медичного спеціаліста, курсанта ОСОБА_1 відселено в окрему кімнату під нагляд добового наряду в розташуванні Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка, оскільки в останньої були виявлені неодноразові спалахи безпідставного гніву, а також незрозумілої поведінки, з моменту прибуття після проходження первинної військової підготовки, а саме з 25.09.2020, що викладено у пояснювальній записці, яка була адресована начальнику клініки психіатрії Національного військового медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь».

09.10.2020 курсанта ОСОБА_1 доставлено до військового лазарету, після чого черговим лікарем військового лазарету, який не є психіатром, було поставлено діагноз астенно-невротичний синдром, ситуаційно обумовлений, при цьому лікар поставив такий діагноз на підставі слів супроводжуючих, хоча курсант лише мала скарги на порушення сну.

Додає, що у той же день за направленням заступника начальника Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка, курсанта 111 групи ОСОБА_1 безпідставно без первинного огляду було направлено на стаціонарне лікування до відділення психіатрії Національного військового медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь».

У позовній заяві представник позивача звертає увагу на те, що батьків неповнолітньої ОСОБА_1 про те, що їх доньку госпіталізують до відділення психіатрії повідомлено жодним чином не було. Вказана інформація стала відома внаслідок численної кількості систематичних дзвінків за рахунок рідного брата неповнолітньої ОСОБА_1 .

За твердженням представника позивача, внаслідок тиску з боку лікарів та керівництва Київського національного університету імені Тараса Шевченка ОСОБА_1 надала неусвідомлену згоду на проходження лікування у відділенні психіатрії Національного військового медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь».

12.10.2020 лікарями відділення психіатрії Національного військового медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь», було повторно запропоновано підписати згоду на лікування у відділенні психіатрії, після чого внаслідок надання недостовірної інформації про стан психічного здоров`я ОСОБА_1 за відсутності спеціальних знань в галузі психіатрії та погроз лікарів матір`ю ОСОБА_9 була надана неусвідомлена згода на проходження лікування у відділенні психіатрії Національного військового медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь».

Як зазначено у позовній заяві, у той же день ОСОБА_1 було написано рапорт про категоричну відмову проходження лікування у відділенні психіатрії, та заява матері ОСОБА_9 , яка підтверджує намір доньки не проходити лікування у відділенні психіатрії - Національного військового медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь».

Зауважує, що незважаючи на це лікарями відділення психіатрії Національного військового медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» було проігноровано рапорт курсанта та її матері, внаслідок чого, як стверджує представник позивача, ОСОБА_1 продовжила незаконно перебувати у відділенні психіатрії.

Додає, що протягом строку незаконного перебування у відділенні психіатрії Національного військового медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь», а саме: з 09.10.2020 по 18.11.2020 ОСОБА_1 неодноразово відмовлялася приймати ліки, просила повернути її до Університету для продовження навчання, окрім цього у неповнолітньої постійно відбирали засіб мобільного зв`язку, коли у останньої виникало бажання зателефонувати батькам.

У позовній заяві зазначено, що 29.10.2020 ОСОБА_1 направлено на медичний огляд військово-лікарською комісією з метою визначення придатності до навчання у ВВНЗ та придатності до військової служби, за результатами чого ОСОБА_1 визнана непридатною до навчання у ВВНЗ та непридатною до військової служби з виключенням з військового обліку на підставі постанови ВЛК від 13.11.2020.

18.11.2020 після прибуття до розташування військового гуманітарно-лінгвістичний факультету Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка курсант ОСОБА_1 була поміщена в окрему кімнату, біля якої виставлено чергування військовослужбовців добового наряду.

Після чого, на підставі рішення військово-лікарської комісії, відповідно до статті 16-а графи І Розкладу хвороб та графи 5 Таблиці «Д» (гострий поліморфний психотичний розлад без симптомів шизофренії) наказом начальника Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка курсанта ОСОБА_1 було відраховано з навчання у Військовому інституті.

За твердженням представника позивача, вказані дії посадових осіб Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка та військового медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» грубо порушують ряд гарантій передбачених Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, норми матеріального права в особливості основи законодавства України «Про охорону здоров`я», є такими що порушують конституційні права на свободу пересування, на освіту, на особисту недоторканність, на повагу до гідності особи, та такими що спричинили заподіяння моральної шкоди, які полягали, зокрема, в незаконному поміщенні та утриманні особи в закладі психіатричної допомоги, оскільки кожний кандидат на навчання у ВВНЗ і військовому ліцеї оглядається хірургом, терапевтом, невропатологом, психіатром, окулістом, оториноларингологом, стоматологом, дерматологом, а за медичними показаннями і лікарями інших спеціальностей.

Додає, що перед початком огляду лікарі вивчають документи, що містять дані про стан здоров`я кандидата, з числа осіб цивільної молоді - особову справу призовника, медичну картку амбулаторного хворого (облікова форма МОЗ України № 025) та вкладний лист на підлітка до неї (облікова форма МОЗ України № 025/о), медичну довідку про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів (облікова форма МОЗ України № 122-2/о), сертифікат про проходження профілактичного наркологічного огляду (облікова форма МОЗ України № 140/о).

Наголошує, що факт придатності ОСОБА_1 до навчання в ВВНЗ підтверджений, зокрема тією обставиною, що 14.08.2020 ОСОБА_1 успішно пройшла первинний, повторний і остаточний медичний огляд військово-лікарською комісією Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка, визнана такою, що придатна для навчання у Вищому військовому навчальному закладі.

Додає, що у пояснювальній записці, яка була адресована начальнику клініки психіатрії Національного військового медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь», зазначено, що у ОСОБА_1 були виявлені неодноразові порушення розпорядку дня, спалахи безпідставного гніву, а також незрозумілої поведінки, яка зокрема проявлялась у відсутності реакції на зауваження з боку командирів та інших курсантів, про що зазначено у рапортах: курсанта 116ж навчальної групи ОСОБА_10 , курсанта 117-пл навчальної групи ОСОБА_11 , курсанта 113-іф навчальної групи ОСОБА_12 , курсанта 111-пс групи навчальної групи ОСОБА_13 від 07.10.2020.

За словами представника позивача, рапорти курсанта 116 ж навчальної групи ОСОБА_10., курсанта 117-пл навчальної групи ОСОБА_11 , курсанта 113-іф навчальної групи ОСОБА_12., курсанта 111-пс групи навчальної групи ОСОБА_13 від 07.10.2020 є прямим доказом незаконних дій керівництва Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка, оскільки складені в один день та мають виключно формальний характер, складені під впливом і використовуються керівництвом задля виправдання своїх незаконних дій.

Представник позивача зазначає, що за період з 25.09.2020 по 06.10.2020 жодних зауважень, дисциплінарних стягнень, доповідних записок та ініційованих службових розслідувань щодо курсанта 111-пс групи військового гуманітарно-лінгвістичного факультету Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка ОСОБА_1 на підставі відповідних рапортів, не було, що також, на думку заявника, підтверджує факт незаконних дій офіцерів Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка.

Особливу увагу, представник позивача, акцентує увагу на події 07.10.2020, коли ОСОБА_1 , внаслідок нібито дивної та агресивної поведінки, за рішенням начальника курсу, без попереднього огляду медичного спеціаліста, поміщено в окрему кімнату під нагляд добового наряду в розташуванні Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка, чим обмежено свободу її пересування та позбавлена волі.

Щодо правової оцінки дій лікаря 09.10.2020, яким було поставлено діагноз астенно-невротичний синдром, який, за твердженням представника позивача, не є психіатром, то представник позивача зазначив, що 09.10.2020 за направленням заступника начальника Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка, курсанта 111 групи ОСОБА_1 безпідставно без первинного огляду було доправлено на стаціонарне лікування до відділення психіатрії Національного військового медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь», чим, на думку представника, грубо порушено вимоги статті 7 та 11 Закону України «Про психіатричну допомогу».

Повторно зазначає, що діагноз був встановлений беручи за основу рапорти курсанта 116-ж навчальної групи ОСОБА_10 , курсанта 117-пл навчальної групи ОСОБА_11 , курсанта 113-іф навчальної групи ОСОБА_12 , курсанта 111-пс групи навчальної групи ОСОБА_13 від 07.10.2020, які складені в один день.

Додає, у відповіді Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка на адвокатський запит від 30.11.2020 № 622 щодо надання копій документів та інформації стосовно ОСОБА_1 предметом якого було, зокрема, рапорти та доповідні записки свідків, які б засвідчували факт перебування ОСОБА_1 в стані короткочасного психічного розладу. Військовим інститутом повідомлено про те, що таких документів до командування інституту не надходило, що, на думку представника, дозволяє дійти висновку про те, що курсант ОСОБА_1 була піддана покаранню у вигляді каральної психіатрії.

Зазначає, що 09.10.2020 та 12.10.2020 лікарями відділення психіатрії Національного військового медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» запропоновано підписати згоди на лікування у відділенні психіатрії, після чого, як стверджує представник позивача, внаслідок надання недостовірної інформації про стан психічного здоров`я ОСОБА_1 та матір`ю ОСОБА_9 за відсутності спеціальних знань в галузі психіатрії та погроз лікарів була надана неусвідомлена згода на проходження лікування.

Додає, що пунктом 3.7 Етичного кодексу лікаря, пацієнт має право на вичерпну інформацію про стан свого здоров`я, але він може від неї відмовитися або визначити особу, якій можна повідомляти про стан його здоров`я. Інформація може бути прихована від пацієнта в тих випадках, якщо є вагомі підстави вважати, що вона може завдати йому серйозної шкоди. Проте у разі наполегливої вимоги пацієнта, лікар зобов`язаний надати йому вичерпну інформацію. У випадку несприятливого для хворого прогнозу необхідно поінформувати його делікатно й обережно, залишивши надію на продовження життя, можливий успішний результат.

На думку представника позивача, проігнорувавши вказані вимоги, лікарями відділення психіатрії Національного військового медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» така інформація ні пацієнту в особі ОСОБА_1, а ні її матері у доступній формі надана не була, що, на думку заявника, ставить під сумнів розуміння наслідків підписання згоди на проходження лікування у відділенні психіатрії Головний військовий клінічний госпіталь. Після чого 22.11.2020 ОСОБА_2 звернувся із запитом про надання інформації про стан психічного здоров`я особи, в якому просив надати: Інформацію щодо стану психічного здоров`я ОСОБА_1 , про застосування методів діагностики та лікування, альтернативних методів лікування, дозування можливого ризику та побічних ефектів застосованих препаратів, умов, порядку і тривалості надання психіатричної допомоги, а також документи та всі прийняті рішення (накази) щодо надання неповнолітній ОСОБА_1 психіатричної допомоги відділенням психіатрії Національного військового медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь».

Зауважує, що у своїй відповіді від 10.12.2020 лікарями відділення психіатрії Національного військового медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» було надано копії 2 попередніх заяв ОСОБА_1 та її матері ОСОБА_9 щодо згоди на проходження лікування, що, на думку представника позивача, свідчить про грубе порушивши вимоги ст.ст. 32, 34 Конституції України, а також ст. 26 Закону України «Про психіатричну допомогу».

Крім того, представник позивача зазначає, що відповідно до статей 11, 12, 13 Закону України «Про психіатричну допомогу», абзацу дев`яносто четвертого підпункту 8 пункту 4 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267, затверджено Форму первинної облікової документації № 003-10/о «Усвідомлена згода особи на лікування у психіатричному закладі» та інструкцію щодо її заповнення, водночас надані заяви абсолютно не відповідають вказаним нормативним вимогам, що дозволяє дійти висновку про неподання усвідомленої згоди на проходження лікування.

Підсумовуючи викладене представник позивача просить суд задовольнити позовні вимоги.

Позиція відповідача 1 - Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка (далі - ВІКНУ ім. Тараса Шевченка).

В обґрунтування відзиву позивач наголошує на безпідставності заявлених позовних вимог, виходячи з наступного. Пояснює, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2, у Збройних Силах України з 26.08.2020. Призвана на військову службу Голосіївським РВК м. Києва. Проходила військову службу з 26.08.2020 по 27.11.2020 на посаді курсанта Військового інституту. За медичними показниками 09.10.2020 була направлена на консультацію до клініки психіатрії Національного військово-медичного центру «Головний військовий клінічний госпіталь», де проходила стаціонарне обстеження та лікування з 09.10.2020 по 18.11.2020.

ОСОБА_1 проходила військову службу (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки та перебувала у військовому званні солдат.

Наказом начальника Військового інституту (по особовому складу) №55 PC від 27.11.2020 ОСОБА_1 відрахована зі складу курсантів військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка, з якою припинено контракт про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України курсантами вищого навчального закладу, військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти за станом здоров`я на підставі висновку військово-лікарської комісії.

Відповідач пояснює, що для правильного розуміння подій які відбулись із ОСОБА_1 07.10.2020 року у гуртожитку Військового інституту необхідно розкрити аспекти правового статусу курсантів Військового інституту зокрема, що стосується деяких обмежень, які на них поширюються.

Пояснює, що курсанти 1-2 курсів Військового інституту у вільний від занять та робіт час мають право вільно переміщатися по території Військового інституту. Територією Військового інституту є навчальний корпус за адресою вул. Ломоносова, 81, м. Київ та гуртожиток № НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_1 .

Під час навчальних занять, інших заходів повсякденної діяльності курсанти повинні перебувати у місцях визначених розпорядком дня та розкладом занять.

Курсанти, з моменту вступу до Військового інституту проходять службу та навчання з певними обмеженнями, які визначені законами України, зокрема, обмежується право їх вільного пересування, що передбачено вищезазначеними нормами національного та міжнародного законодавства.

Велика кількість курсантів Військового інституту є неповнолітніми особами, оскільки ст. 20 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлює, що на військову службу (навчання) на посадах курсантів військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти можуть прийматись особи віком від 17 років до 30 років, у тому числі ті, яким 17 років виповнюється в рік початку і військової служби.

Міністерство оборони України та ОСОБА_1 уклали контракт про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України курсантами вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти від 18.08.2020, відповідно до пункту 1 цього контракту вона ознайомилась із законами та іншими нормативно-правовими актами, які регулюють порядок проходження військової служби (навчання), і добровільно взяла на себе зобов`язання, в тому числі:

проходити військову службу (навчання) у Військовому інституті Київського національного університету імені Тараса Шевченка протягом строку Контракту відповідно до вимог, визначених законодавством, що регулюють порядок проходження військової служби, та цим Контрактом;

сумлінно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів, свої службові обов`язки, добре володіти довіреною військовою технікою (озброєнням), уміло керувати особовим складом.

Згода на укладення ОСОБА_1 контракту була надана її матір`ю - ОСОБА_9 .

З моменту призначення на посаду курсанта починається проходження військової служби особою, яка вступила на навчання до військового навчального підрозділу закладу вищої освіти.

Правовий статус військовослужбовця визначається обсягом його прав, обов`язків і відповідальності.

Законодавством України не передбачено особливостей та виключень для військовослужбовців з числа неповнолітніх.

Тобто, як зазначає відповідач, з моменту призначення на посаду курсанта Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка ОСОБА_1., незважаючи на своє неповноліття, набула правового статусу військовослужбовця в повному обсязі відповідно до вимог законодавства.

Проте, позивач у позові вказує, що « 04.10.2020 року громадянка України ОСОБА_1 прийняла військову присягу на вірність українському народові та набула статусу курсанта Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка».

Однак, як стверджує відповідач, в даному випадку позивач зробив хибний та необґрунтований висновок, пов`язуючи набуття статусу курсанта із прийняттям військової присяги на вірність Українському народові.

Складання Військової присяги є дуже важливим військовим ритуалом, який проводиться в урочистій обстановці.

Відповідно до пунктів 1, 2 Положення про порядок складання Військової присяги кожен громадянин України, який поступає на військову службу, особисто складає Військову присягу на вірність Українському народові та скріплює її власноручним підписом. Військова присяга покладає на військовослужбовця всю повноту відповідальності за виконання ним військового обов`язку. Але набуття правового статусу курсанта пов`язується із іншими юридичними фактами, передбаченими законодавством України.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» початком проходження військової служби вважається: ... день призначення на посаду курсанта вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти - для громадян, які не проходили військову службу, та військовозобов`язаних.

Відповідно до абз. 26 п. 23. Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 контракт про навчання набирає чинності з дня призначення особи на посаду курсанта вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти.

Отже, відповідач наголошує, що ОСОБА_1 набула статусу курсанта в день призначення на посаду курсанта 26.08.2020.

Додає, що курсант ОСОБА_1 зобов`язана була виконувати всі обов`язки які покладаються на військовослужбовців законодавством України, дотримуватись обмежень в частині вільного пересування, а також була наділена правами, гарантіями і пільгами, правом на охорону здоров`я та медичну допомогу.

Натомість під час проходження військової служби (навчання) у Військовому інституті на ОСОБА_1 розповсюджувались лише ті обмеження, що й на інших курсантів (військовослужбовців) Військового інституту, які передбачені законодавством України.

Жодних персональних обмежень щодо ОСОБА_1 не встановлювалось, ОСОБА_1 мала можливість вільно пересуватись в межах Військового інституту (гуртожитку № 3), вільно входити та виходити з кімнати в якій вона проживала.

Однак, 07.10.2021 ОСОБА_1 переселилась до іншої кімнати за власним бажанням через конфлікти з іншими курсантами.

18.11.2020 після повернення з клініки психіатрії НВМКЦ «ГВКГ», курсант 111-пс навчальної групи ОСОБА_1 звернулася до офіцера навчального курсу з клопотанням, про виділення їй окремої кімнати на першому поверсі.

Як зазначає відповідач, в той же день її клопотання було погоджено. Будь-яких вказівок добовому наряду з приводу ОСОБА_1 не віддавалось.

При цьому, відповідач зауважує, що нагляд добового наряду у контексті як це викладає у позовній заяві позивач не відповідає дійсності.

Додає, що відповідно до ст. 267 Статуту щодня у Військовому інституті призначається добовий наряд, не виключенням були і періоди описані позивачем у позові, а саме: вересень, жовтень 2020 року. Добовий наряд призначається для підтримання внутрішнього порядку, охорони особового складу, озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, приміщень, майна військової частини (підрозділу), контролю за станом справ у підрозділах і своєчасного вжиття заходів для запобігання правопорушенням, а також для виконання інших обов`язків внутрішньої служби.

Добовий наряд, який призначався на 07.10.2021 будь-яких вказівок з приводу ОСОБА_1 не отримував, нагляду за нею не здійснював, службу ніс у відповідності до вимог ст.ст. 312, 314 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України.

Відтак, на думку представник військового інституту, враховуючи вищевикладене, стає очевидним, що позивач, вказуючи на обмеження свободи пересування та позбавлення волі застосовані до ОСОБА_1 , наводить фактичні обставини, які по своїй суті не є ні обмеження свободи пересування, ні позбавленням волі, що свідчить про формальність звинувачень позивача та намагань перекрутити реальні обставини справи.

Вищезазначені нормативно-правові акти та пояснення посадових осіб повністю Спростовують надумані міркування Позивача про незаконне позбавлення волі, а лише підтверджують виконання обов`язків військовослужбовцем ОСОБА_1 та дією на неї законних обмежень, пов`язаних із проходженням військової служби (навчання).

Підсумовуючи викладене відповідач 1 просить суд задовольнити позовні вимоги.

Позиція відповідача 2 - Національного військового медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» (далі - НВМКЦ «ГВКГ»).

У відзиві на позовну заяву представник наголосила на безпідставності заявлених позовних вимог, з огляду на те, що 09.10.2020 курсанта ОСОБА_1 було доставлено до НВМКЦ «ГВКГ» у супроводі представників Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка з діагнозом: астенно-невротичний синдром, ситуаційно обумовлений.

Під час огляду пацієнта черговим лікарем-психіатром НВМКЦ «ГВКГ» було розглянуто та вивчено супровідні документи, які надані представниками Інституту, за результатами якого було госпіталізовано ОСОБА_1 встановленим порядком у відповідності до вимог чинного законодавства.

Щодо незаконного перебування у відділенні психіатрії НВМКЦ «ГВКГ» курсанта ОСОБА_1 у період з 09.10.2020 по 18.11.2020, представник зазначила, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до абзацу 5 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», одним із видів військової служби є: військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення.

Звертає увагу, що відповідно до статті 260 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» на стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини військовослужбовці направляються за висновком лікаря військової частини, а для подання невідкладної допомоги за відсутності лікаря - черговим фельдшером (санітарним інструктором) медичного пункту з одночасним доповіданням про це начальникові медичної служби і черговому військової частини. До лікувальних закладів хворі доставляються у супроводі фельдшера (санітарного інструктора).

Представник відповідача НВМКЦ «ГВКГ» зазначає, що військовослужбовці строкової військової служби звільняються із служби за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби.

Так, 09.10.2020 ОСОБА_1 у супроводі представників Київського національного університету імені Тараса Шевченка була доставлена до НВМКЦ «ГВКГ» та оглянута черговим лікарем-психіатром, за результатами вивчення отриманих документів (направлення, медична характеристика, службова характеристика, лист бесіди, рапорти тимчасово виконуючого обов`язки начальника курсу Інституту ті інших осіб), яку було госпіталізовано до клініки психіатрії.

Представник НВМКЦ «ГВКГ» зауважує, що з метою дотримання вимог чинного законодавства було отримано згоду ОСОБА_1 та її матері - ОСОБА_9 .

Крім того, ОСОБА_1 було поінформовано про добровільну згоду пацієнта на проведення діагностики та лікування у клініці психіатричній (з палатами для наркологічних хворих) НВМКЦ «ГВКГ», де згода особи на лікування у психіатричному закладі засвідчена підписами лікаря та ОСОБА_1 зазначена від 09.10.2020 у медичній карті стаціонарного хворого № 17022/526.

Відтак, як стверджує представник військового госпіталю госпіталізацію ОСОБА_1. здійснено у відповідності до вимог чинного законодавства.

Щодо скасування постанови військово-лікарської комісії від 05.11.2020, затвердженої Центральною військово-лікарською комісією від 13.11.2020, то представник зазначила, що під час проходження військово-лікарської комісії потребувала постійного контролю медперсоналом, відмовлялася виконувати вказівки лікуючого лікаря. На фоні проведеного лікування стала спокійнішою, більш впорядкованою, покращився сон. Однак, настрій нестійкий, емоціональний з елементами амбівалентності, вимогливості, претензійності, інколи з нецензурними висловлюваннями; не завжди дотримує дистанцію під час спілкування. Висловлювала небажання продовжувати навчання у військовому інституті. Критична самооцінка формальна. Про її негативну поведінку свідчать доповіді медичного персоналу та пацієнтів, які знаходилися на лікуванні.

Наголошує, що за результатами проведених досліджень та проведеного курсу лікування позаштатна ВЛК НВМКЦ «ГВКГ» винесла рішення ВЛК: на підставі статті 16-а графи І Розкладу хвороб непридатна до навчання у ВВНЗ, непридатна до військової служби з виключенням з військового облік.

Зазначене рішення затверджене Центральною військово-лікарською комісією від 13.11.2020.

Додає, що відповідно до підпункту 2.3.1. пункту 2.3. глави 2 розділу І Положення № 402 ЦВЛК є органом військового управління, який здійснює керівництво ВЛК регіонів у Збройних Силах України та є керівним органом із військово-лікарської експертизи в Збройних Силах України.

Відповідно до підпункту 2.3.3. пункту 2.3 глави 2 Розділу І Положення № 402 на ЦВЛК покладається організація військово-лікарської експертизи у Збройних Силах України, а також: розгляд заяв, пропозицій, скарг та прийом відвідувачів з питань військово-лікарської експертизи; прийняття та перегляд постанов ВЛК про ступінь придатності особи для проходження військової служби.

Також, згідно з підпунктом 2.3.4. пункту 2.3. глави 2 Розділу І Положення № 402 ЦВЛК має право, зокрема, розглядати, переглядати, скасовувати, затверджувати, контролювати згідно з цим Положенням постанови будь-якої ВЛК Збройних Сил України.

В той же час, НВМКЦ «ГВКГ» є медичним закладом, який відповідно до пункту 6 «Положення Про Національний військово-медичний клінічний центр Головний військовий клінічний госпіталь», затвердженого наказом начальника Головного військово-медичного управління - начальника медичної служби Збройних Сил України від 30.10.2019 № 170 підпорядковується начальнику Головного військово-медичного управління.

Відповідно до пункту 39.3. згідно з додатком 31 наказу начальника НВМКЦ «ГВКГ» від 28.12.2019 № 331 «Про організацію лікувально-діагностичної роботи НВМКЦ «ГВКГ» в 2021 році» призначено позаштатну військово-лікарську комісію НВМКЦ "ГВКГ" за клінічним психоневрологічним профілем.

Враховуючи вищевикладене, відповідач зазначає, що постанови ВЛК згідно з Положенням розглядаються, затверджуються, контролюються, а за необхідності переглядаються ЦВЛК, а відтак, зазначає, що звернення позивача до суду першої інстанції про скасування рішення ВЛК НВМКЦ «ГВКГ» є необґрунтованим та безпідставним і не відповідає вимогам чинного законодавства.

Щодо стягнення з НВМКЦ «ГВКГ» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду і розмірі 200 000 грн., то представник НВМКЦ «ГВКГ» зазначив, що Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що моральною шкодою є втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Крім того, Верховний Суд України у вищевказаній постанові Пленуму зазначає, що в позовній заяві про відшкодування моральної шкоди повинні бути зазначені обставини того, у чому полягає моральна шкода, якими діями, рішеннями вона завдана та якими доказами вона підтверджена. Факт заподіяння шкоди доводить позивач.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, обов`язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що позивається із таким позовом.

Натомість, як стверджує відповідач, у позовній заяві відсутнє висвітлення в чому саме полягає порушення прав позивача, яке вчинило саме НВМКЦ «ГВКГ». Також, не зазначено якою посадовою чи службовою особою це право порушено.

Підсумовуючи викладене представник НВМКЦ «ГВКГ» просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Пояснення третьої особи - Міністерства охорони здоров`я України.

Представник МОЗ України надав пояснення з приводу заявлених позовних вимог, в яких зазначив, що відповідно до пункту 3 Положення про КЕК МОЗ, клініко-експертна оцінка якості надання медичної допомоги та медичного обслуговування КЕК МОЗ України проводиться у разі незгоди заявника з висновком за результатами клініко-експертної оцінки КЕК Міністерства охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, структурних підрозділів з питань охорони здоров`я обласних. Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.

При цьому, як наголошує представник МОЗ, позивач наданим йому правом не скористався, до клініко-експертної комісії структурних підрозділів з питань охорони здоров`я та клініко-експертної комісії МОЗ України з питань якості надання медичної допомоги не звертався.

Пояснення третьої особи - Міністерства оборони України.

Представник Міноборони України просив відмовити у задоволенні позовних вимог, виходячи з обставин, викладених у поясненнях, які є ідентичними відзиву на позовну заяву, поданого відповідачем 1.

У відповіді на відзив відповідача 1 представник позивача наголосив на необґрунтованості доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву та зазначив, що 07.10.2020 ОСОБА_1 , внаслідок ніби то дивної та агресивної поведінки, за рішенням начальника курсу, без попереднього огляду медичного спеціаліста, відселено в окрему кімнату під нагляд добового наряду в розташуванні Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка. Відповідач 1 у своєму Відзиві зазначає про те, що переселення в окрему кімнату погоджено на підставі ї`ї особистого звернення на підставі вимог Законодавства, при цьому на підставі яких саме вимог, причин та підстав Законодавства Відповідач 1 у своєму відзиві не наводить, крім цього не знайшов свого підтвердження факт особистого звернення ОСОБА_1 .

Також представник позивача додає що відповідач 1 за рахунок некоректного тлумачення положень статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України, що не відповідає дійсним обставинам справи намагається довести «формальність» звинувачень, при цьому зазначаючи про те, що посадовими особами інституту, які є прямо зацікавленими в результатах розгляду справи на свою користь, можуть бути спростовані всі доводи позивача стосовно незаконного переселення та тримання під вартою, з огляду на що, за твердженням представника позивача, відповідачем 1 на виконання положень ч. 2 ст. 77 КАС України, в частині доказування суб`єктом владних повноважень правомірності свого рішення, жодним чином правомірність дій не доведена, а тому обставини викладені позивачем не спростовано.

Представника заявника повторно звертає увагу суду на те, що за період з 25.09.2020 по 06.10.2020 жодних зауважень, дисциплінарних стягнень, доповідних записок та ініційованих службових розслідувань щодо курсанта 111-ПС групи військового гуманітарно-лінгвістичного факультету Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка ОСОБА_1 на підставі відповідних рапортів, не було, що повторно підтверджує факт незаконних дій офіцерів Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка. Однак відповідач 1 у своєму відзиві прямо вказує на те, що жодні службові перевірки, службові розслідування, не проводились оскільки вказані повноваження є дискреційними, крім цього відповідачем 1 зазначено про те, що командир повинен нагадати військовослужбовцю про його обов`язки в разі порушення дисципліни, однак Відповідачем 1 не надано жодних копій аркушів бесід стосовно проведення виховної та роз`яснювальної роботи.

Представника позивача також додає, що у своєму відзиві відповідач 1 зазначає про те, що на підставі ст.ст. 111, 112 Статуту (якого саме невідомо) курсовий офіцер молодший лейтенант ОСОБА_4 повідомила матір ОСОБА_9 про те, що її доньку направили на консультацію до ГВКГ.

Звертає увагу суду на те, що насправді мав місце факт направлення на госпіталізацію, що підтверджується належними доказами, при цьому батьків неповнолітньої ОСОБА_1 про те, що їх доньку госпіталізують до відділення психіатрії повідомлено жодним чином не було. Вказана інформація стала відома внаслідок численної кількості систематичних дзвінків за рахунок рідного брата неповнолітньої ОСОБА_1 .

Таким чином, на думку представника позивача, відповідачем 1 на виконання положень ч. 2 ст. 77 КАС України, в частині доказування суб`єктом владних повноважень правомірності свого рішення, жодним чином правомірність дій не доведена, а тому обставини викладені позивачем не спростовано.

Стосовно припущення внаслідок «агресивної та неадекватної поведінки», надання неусвідомленої згоди на проходження лікування у відділенні психіатрії НВКМЦ «ГВКГ», а також незаконного поміщення і утримання в закладі психіатричної допомоги, то представник позивача додав, що у відповіді Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка на адвокатський запит від 30.11.2020 № 622 щодо надання копій документів та інформації стосовно ОСОБА_1 , предметом якого були, зокрема, рапорти та доповідні записки свідків які б засвідчували факт перебування ОСОБА_1 в стані короткочасного психічного розладу. Військовим інститутом повідомлено про те, що таких документів до командування інституту не надходило, що дозволяє дійти висновку про те, що курсант ОСОБА_1 була піддана покаранню у вигляді каральної психіатрії.

Звертає увагу на те, що 09.10.2020 курсанта ОСОБА_1 було доставлено до військового лазарету, після чого черговим лікарем військового лазарету, який не є психіатром, було поставлено діагноз астенно-невротичний синдром, ситуаційно обумовлений, при цьому лікар поставив такий діагноз на підставі слів супроводжуючих, хоча курсант лише мала скарги на порушення сну, про що прямо зазначено у медичній характеристиці від 09.10.2020 підписаній начальником медичної служби-начальником лазарету. У той же день за направленням заступника начальника Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка, курсанта 111 групи ОСОБА_1 безпідставно без первинного огляду було направлено на стаціонарне лікування до відділення психіатрії Національного військового медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь», чим було грубо порушено статті 7 та 11 Закону України «Про психіатричну допомогу». Варто зазначити про те, що діагноз був встановлений беручи за основу рапорти курсанта 116 ж навчальної групи ОСОБА_10 , курсанта 117-пл навчальної групи ОСОБА_11 , курсанта 113-іф навчальної групи ОСОБА_12 , курсанта 111-пс групи навчальної групи ОСОБА_13 від 07.10.2020.

За висновком представника позивача, вказане дозволяє зробити висновок про те, що рапорти курсанта 116 ж навчальної групи ОСОБА_10 , курсанта 117-пл навчальної групи ОСОБА_11 , курсанта 113-іф навчальної групи ОСОБА_12 , курсанта 111-пс групи навчальної групи ОСОБА_13 від 07.10.2020 є прямим доказом незаконних дій керівництва Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка, оскільки мали виключно формальний характер та станом на сьогоднішній день використовуються керівництвом задля виправдання своїх незаконних дій.

Підсумовуючи викладене представника позивача просить суд задовольнити позовні вимоги.

Відповідь представника позивача на пояснення третьої особи - Міністерства оборони України є ідентичною відповіді представника позивача на відзив відповідача 1 - Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка.

У відповіді на пояснення третьої особи - МОЗ України, представник позивача зазначив на безпідставності та необґрунтованості пояснень МОЗ України, оскільки МОЗ як центральний орган виконавчої влади в сфері забезпечення формування та реалізації державної політики у сфері охорони здоров`я не вчинило жодних дій, а відтак, за висновком представника позивача, така бездіяльність не відповідає положенням чинного законодавства в сфері охорони здоров`я.

У запереченнях на відповідь на відзив ВІ КНУ ім. Тараса Шевченка, представники ВІ КНУ ім. Тараса Шевченка та Міністерства оборони України, які є ідентичними зазначили, що жодних персональних обмежень щодо ОСОБА_1 не встановлювалось. ОСОБА_1 мала можливість вільно пересуватися в межах Військового інституту (гуртожитку № 3), вільно входити та виходити з кімнати, в якій вона проживала.

Щодо відсутності дисциплінарних стягнень, то представник зазначив, що законодавством не передбачено, що за порушення, допущені ОСОБА_1 , які описують у своїх рапортах курсанти ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , курсант ОСОБА_1 обов`язково б мала бути притягнута до дисциплінарної відповідальності або ініціювати призначення службового розслідування.

При цьому, представник третьої особи додає, що законодавством не передбачено порядку документальної фіксації нагадування курсанту про обов`язки служби, визначеного ст. 45 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, з огляду на що відсутність дисциплінарних стягнень у ОСОБА_1 або ініціювання службових розслідувань стосовно ОСОБА_1 не спростовує інформації, викладеної в рапортах курсантів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 стосовно неодноразових порушень розпорядку дня, спалахів безпідставного гніву, незрозумілої поведінки, яка виразилась у відсутності реакції на зауваження з боку командирів та інших курсантів.

Підсумовуючи викладене, відповідач у вказаних запереченнях просив відмовити у задоволенні позовних вимог,

У додаткових поясненнях від 12.09.2021 представник позивача виклав ті самі обставини, що у позовній заяві та відповідях на відзив.

У запереченнях на додаткові пояснення від 23.09.2021 представник ВІ КНУ ім. Тараса Шевченка дублює свої обґрунтування з приводу заявлених позовних вимог.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді Мамедовой Ю.Т. від 12.05.2021 відкрито провадження по справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою судді від 07.07.2021 заяву представника відповідача-1 про розгляд адміністративної справи № 640/12312/21 за правилами загального позовного провадження залишено без задоволення.

Ухвалою судді від 13.08.2021 заяву представника позивача про розгляд адміністративної справи № 640/12312/21 за правилами загального позовного провадження залишено без задоволення.

Однак, 04.05.2022 розпорядженням керівника апарату Окружного адміністративного суду міста Києва № 378 адміністративну справу № 640/12312/21 передано на повторний автоматизований розподіл судових справ, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Мамедовой Ю.Т.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказаний адміністративний позов 04.05.2022 розподілено на суддю Кармазіна О.А.

Ухвалою судді від 06.05.2022 справу № 640/12312/21 прийнято до розгляду та вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою від 06.05.2022 позовну заяву на підставі ч. 13 ст. 171 КАС України залишено без руху та запропоновано позивачу усунути недоліки позовної заяви.

Ухвалою суду від 22.06.2022 продовжено розгляд справи.

Ухвалою суду від 22.06.2022 виправлено описку в описовій частині ухвали від 06.05.2022 про залишення позовної заяви без руху після відкриття провадження у справі.

Встановлені судом обставини.

Розглянувши наявні в матеріалах справи документи, враховуючи пояснення представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши та оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2, з 26.08.2020 призвана на військову службу Голосіївським РВК м. Києва.

Так, 26.08.2020 між начальником Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка генерал-майором ОСОБА_30. (керівник вищого військового навчального закладу, військового підрозділу навчального підрозділу закладу вищої освіти) та громадянкою ОСОБА_1 (курсант) відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України уклали контракт про таке, зокрема: Курсант ОСОБА_1 ознайомилася із законами та іншими нормативно-правовими актами, які регулюють порядок проходження військової служби (навчання) і добровільно бере на себе зобов`язання; проходити військову службу (навчання) у Військовому інституті Київського національного університету імені Тараса Шевченка протягом строку Контракту відповідно до вимог, визначених законодавством, що регулюють порядок проходження військової служби, та цим Контрактом; мати позитивні результати навчання, наполегливо оволодіти знаннями, необхідними для майбутньої військової служби на посаді офіцера; сумлінно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів, свої службові обов`язки, добре володіти довіреною військовою технікою (озброєнням), уміло керувати особовим складом.

ОСОБА_1 проходила військову службу (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки та перебувала у військовому званні солдат.

Відповідно до п. 8 Контракту, контракт набув чинності 26.08.2020 згідно наказу начальника ВІ КНУ ім. Тараса Шевченка № 174 від 26.08.2020.

Однак, 09.10.2020 заступником начальника військового інституту ВІ КНУ ім. Тараса Шевченка та начальником медичної служби - начальником лазарету виписано направлення № 18/2574 адресоване начальнику Національного військового медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь», відповідно до якого ОСОБА_1 направляється на стаціонарне лікування з 09.10.2020 з діагнозом Астено-невротичний синдром, ситуаційно обумовлений.

Постановою ВЛК НВКМЦ «ГВКГ» від 05.11.2020 встановлено діагноз ВЛК про причинний зв`язок захворювання, поранення, контузія, каліцтво ОСОБА_1 , а саме:

Гострий поліморфний психотичний розлад без симптомів шизофренії. Захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням військової служби.

Ідіопатичний пролапс передньої стулки мітрального клапану з регургетацією іст. CH0ст. Захворювання, НІ, не пов`язане з проходженням військової служби.

Вказаною постановою зроблено висновок про те, що: На підставі статті 16-а графи І Розкладу хвороб «непридатна до навчання у ВВНЗ та до військової служби з виключенням з військового обліку». Потребує одного супроводжуючого.

На підставі вказаної постанови наказом начальника Військового інституту (по особовому складу) № 55 PC від 27.11.2020 ОСОБА_1 відрахована зі складу курсантів військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка, з якою припинено контракт про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України курсантами вищого навчального закладу, військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти за станом здоров`я на підставі висновку військово-лікарської комісії.

Позивач вважаючи свої права порушеними звернулася до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Щодо вимоги про визнання протиправними дії посадових осіб Військового інституту Київського Національного університету імені Тараса Шевченка, заступника начальника Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка полковника ОСОБА_3 , начальника медичної служби капітана медичної служби Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка ОСОБА_27, тимчасово виконуючої обов`язки начальника курсу військового гуманітарно - лінгвістичного факультету старшого лейтенанта ОСОБА_4 що полягали в незаконному позбавленні волі та поміщенні до психіатричної клініки Національного військового медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» курсанта 1 курсу 111-пс навчальної групи солдата ОСОБА_1 , то суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.

Збройні Сили України та інші військові формування ніким не можуть бути використані для обмеження прав і свобод громадян або з метою повалення конституційного ладу, усунення органів влади чи перешкоджання їх діяльності.

Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Здійснення правового регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби визначається Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно з ч. 2 ст. 1 вказаного Закону військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно з ч. 6 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» одним із видів військової служби є військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів);

Відповідно до ч. 11 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» кожен громадянин України, вперше вступаючи на військову службу до Збройних Сил України, особисто складає Військову присягу на вірність Українському народу і скріплює її власноручним підписом. Іноземець або особа без громадянства, який (яка) вперше приймається на військову службу до Збройних Сил України, бере офіційне зобов`язання неухильно додержуватися Конституції та законів України, сумлінно виконувати обов`язки військової служби.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» початком проходження військової служби вважається: день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації;

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про Збройні Сили України» Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.

Збройні Сили України забезпечують стримування збройної агресії проти України та відсіч їй, охорону повітряного простору держави та підводного простору у межах територіального моря України у випадках, визначених законом, беруть участь у заходах, спрямованих на боротьбу з тероризмом.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про Збройні Сили України» правовою основою діяльності Збройних Сил України є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", статути Збройних Сил України, інші закони України, акти Президента України, Кабінету Міністрів України, міжнародні договори України, що регулюють відносини в оборонній сфері.

Згідно з ст. 3 Закону України «Про Збройні Сили України» Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Збройні Сили України мають таку загальну структуру, зокрема, з`єднання, військові частини, військові навчальні заклади, установи та організації, що не належать до видів Збройних Сил України;

Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій.

Міністерством освіти і науки України та Міністерством оборони України прийнято спільний наказ від 15.08.2013 № 1190/560, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 06.09.2013 за № 1541/24073, яким затверджено Положення про військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів (далі - Положення № 1190/560), відповідно до пункту 1 розділу 1 якого це Положення визначає повноваження органів управління військовими навчальними підрозділами (військові інститути, військові коледжі, факультети, кафедри військової підготовки і кафедри медицини катастроф та військової медицини) вищих навчальних закладів (далі - військові навчальні підрозділи), порядок проходження особовим складом військової служби, використання військового майна, озброєння та військової техніки.

Положення поширює свою дію на вищі навчальні заклади незалежно від їх підпорядкування, в структурі яких функціонують військові навчальні підрозділи.

Пунктом 4 розділу 1 Положення № 1190/560 передбачено, що військові навчальні підрозділи функціонують з метою:

підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації військових фахівців різних освітньо-кваліфікаційних рівнів для проходження військової служби за контрактом у Збройних Силах України, інших утворених відповідно до законів України військових формуваннях, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (далі - Збройні Сили України та інші військові формування);

військової підготовки студентів ВНЗ за програмою підготовки офіцерів запасу;

організації та проведення наукової, науково-технічної діяльності;

підготовки наукових, науково-педагогічних та педагогічних працівників для Збройних Сил та інших військових формувань;

здійснення військово-патріотичного виховання.

У військових навчальних підрозділах здійснюється навчання курсантів, студентів, слухачів, ад`юнктів, докторантів та інтернів (далі - ті, хто навчаються). Військові навчальні підрозділи мають право надавати освітні послуги відповідно до законодавства України.

Згідно з пункту 7 розділу 1 Положення № 1190/560 військовий навчальний підрозділ діє на підставі статуту ВНЗ та положення про військовий навчальний підрозділ ВНЗ, що затверджується наказом МОН (органу виконавчої влади, якому підпорядкований ВНЗ) та центральним органом виконавчої влади, якому підпорядкований військовий навчальний підрозділ, і цього Положення.

Разом з тим, наказ від 15.08.2013 № 1190/560 втратив чинність на підставі наказу Міністерства освіти і науки № 910/412 від 15.08.2018.

Так, Міністерством освіти і науки України та Міністерством оборони України прийнято спільний наказ від 15.08.2018 № 910/412, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 30.10.2018 за № 1229/32681, яким затверджено Положення про військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти (далі - Положення № 910/412), пунктом 1 розділу 1 якого передбачено, що це Положення визначає повноваження органів управління військовими навчальними підрозділами (військові інститути, військові коледжі, факультети, відділення військової підготовки, кафедри військової підготовки, кафедри медицини катастроф та військової медицини) закладів вищої освіти (далі - військові навчальні підрозділи), особливості організації та здійснення освітньої діяльності в них, порядок проходження особовим складом військової служби, використання військового майна, озброєння та військової техніки.

Положення поширює свою дію на заклади вищої освіти (далі - ЗВО) незалежно від їх підпорядкування, у структурі яких функціонують військові навчальні підрозділи.

Відповідно до пункту 4 розділу 1 Положення № 910/412 військові навчальні підрозділи функціонують з метою:

підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації військових фахівців відповідних рівнів вищої освіти для проходження військової служби у Збройних Силах України, інших утворених відповідно до законів України військових формуваннях, а також правоохоронних органах спеціального призначення та Державній спеціальній службі транспорту (далі - Збройні Сили України та інші військові формування);

військової підготовки громадян України (далі - громадян) за програмою підготовки офіцерів запасу;

організації та проведення наукової, науково-технічної, інноваційної та/або методичної діяльності;

підготовки наукових, науково-педагогічних та педагогічних працівників для Збройних Сил України та інших військових формувань;

здійснення військово-патріотичного виховання.

У військових навчальних підрозділах здійснюється навчання курсантів, студентів, слухачів, громадян за програмою підготовки офіцерів запасу, ад`юнктів, докторантів та інтернів (далі - ті, хто навчаються). Військові навчальні підрозділи мають право надавати освітні послуги відповідно до законодавства України.

Відповідно до пункту 7 розділу 1 Положення № 910/412 військовий навчальний підрозділ діє на підставі статуту ЗВО та положення про військовий навчальний підрозділ ЗВО, що затверджується наказом МОН (органу виконавчої влади, якому підпорядковано ЗВО) та центральним органом виконавчої влади, якому підпорядковано військовий навчальний підрозділ, і цього Положення.

На виконання вимог пункту 7 розділу. 1 Положення № 1541/24073 Міністерством освіти і науки України та Міністерством оборони України прийнято спільний наказ від 18.04.2014 № 483/260, яким затверджено Положення про Військовий інститут Київського національного університету імені Тараса Шевченка, що додається (далі - Положення № 1541/24073).

Згідно з пунктом 1.1. розділу 1 Положення № 1541/24073 це Положення визначає основні завдання та функції Військового інституту (далі - Військовий інститут) Київського національного університету імені Тараса Шевченка (далі - Університет), його структуру та органи управління, права та обов`язки начальника, майно та джерела фінансування, організацію навчальної, методичної та наукової діяльності, а також інші питання щодо його функціонування.

Відповідно до пункту 1.2. розділу 1 Положення № 1541/24073, Положення про Військовий інститут Київського національного університету імені Тараса Шевченка розроблено відповідно до Законів України «Про освіту», «Про вищу освіту», «Про військовий обов`язок і військову службу», Порядку проведення військової підготовки студентів вищих навчальних закладів за програмою підготовки офіцерів запасу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.02.2012 № 48, Положення про військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України, Міністерства оборони України від 15.08.2013 № 1190/560, Статуту Університету, інших нормативно-правових актів і ґрунтується на гуманістичних, демократичних традиціях світової, вітчизняної й власної університетської освіти, науки, культури.

Пунктом 1.3. розділу 1 Положення № 1541/24073 передбачено, що військовий інститут є військовим навчальним підрозділом Київського національного університету імені Тараса Шевченка.

Відповідно до п. 2.1. розділу 2 вказаного Положення Військовий інститут функціонує з метою, зокрема:

підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації фахівців різних освітньо-кваліфікаційних рівнів для роботи та проходження військової служби за контрактом у Збройних Силах України, інших утворених відповідно до законів України військових формуваннях, а також правоохоронних органів, Державної спеціальної служби транспорту та інших міністерств і відомств (далі - Збройні Сили України та інші військові формування);

військової підготовки студентів вищих навчальних закладів (далі - ВНЗ) за програмою офіцерів запасу за кошти юридичних або фізичних осіб;

підготовки наукових, науково-педагогічних та педагогічних працівників для Збройних Сил та інших військових формувань;

Згідно з п. 2.2. розділу 2 Положення № 1541/24073 основними завданнями Військового інституту є, зокрема:

повне та якісне виконання державного замовлення на підготовку фахівців відповідних освітньо-кваліфікаційних рівнів для Збройних Сил України та інших військових формувань України (в очній і заочній формах навчання та через екстернат);

проведення військової підготовки студентів за програмою офіцерів запасу;

підвищення кваліфікації військовослужбовців та працівників Збройних Сил України та інших військових формувань;

Відповідно до п/п. 4.1.1. п. 4.1 Розділу 4 Положення № 1541/24073 освітня діяльність у Військовому інституті реалізується у вигляді навчально-виховного процесу, включає навчальну, виховну, методичну роботу та наукову і науково-технічну діяльність. Вона здійснюється на підставі ліцензій на освітню діяльність та передбачає видання випускникам документів про вищу освіту державного зразка за умови акредитації напрямів, спеціальностей підготовки випускників.

Згідно з п/п 4.2.1. п. 4.2 розділу 4 Положення № № 1541/24073 основним видом діяльності Військового інституту є навчальна робота. Вона включає заходи командування Військового інституту та його структурних підрозділів, наукових, науково-педагогічних та інших працівників із питань підготовки за фахом курсантів (слухачів, студентів), докторантів, ад`юнктів, організації й науково-методичного забезпечення всіх видів навчальних занять, самостійної роботи, практичної підготовки, проведення діагностики результатів навчання, виховання й розвитку курсантів (слухачів, студентів), ад`юнктів, їх атестування та управління якістю навчального процесу.

Підпунктом 4.3.1. п. 4.3 розділу 4 Положення № № 1541/24073 передбачено, що виховна робота у Військовому інституті є невід`ємною частиною навчально-виховного процесу і включає в себе систему організаційних, морально-психологічних, педагогічних, інформаційних, ідеологічних, культурно-просвітницьких та військово-соціальних заходів, спрямованих на формування й розвиток у курсантів (слухачів, студентів) морально-психологічних якостей, необхідних для військової служби.

Основні форми та методи виховної роботи, функціональні обов`язки посадових осіб структур по роботі з особовим складом Військового інституту визначаються наказом Міністра оборони України № 491 від 17.07.2013 «Про затвердження Положення про органи по роботі з особовим складом Збройних Сил України», Концепцією виховної роботи в Збройних Силах України, Статутами, наказами та директивами Міністра оборони України, начальника Генерального штабу Збройних Сил України - Головнокомандувача Збройних Сил України, вказівками директора Департаменту соціальної та гуманітарної політики Міністерства оборони України та начальника Головного управління по роботі з особовим складом Збройних Сил України та цим Положенням.

Згідно з п/п 4.3.2. п. 4.3 розділу 4 Положення № № 1541/24073 основними складовими виховної роботи є: воєнно-ідеологічна робота; морально-психологічне забезпечення бойової готовності Військового інституту, навчально-виховного процесу, служби військ; морально-психологічне забезпечення військової дисципліни та профілактика правопорушень; соціально-психологічне супроводження навчально-виховного процесу; професійний психологічний відбір та професійна орієнтація молоді; військово-патріотичне виховання; інформаційно-пропагандистське забезпечення; ідеологічна робота; психологічна підготовка; правове виховання; культурно-виховна й просвітницька робота, організація дозвілля; військово-соціальна робота; індивідуально-виховна робота; зв`язки з громадськістю та засобами масової інформації.

Відповідно до п/п 4.3.3 п. 4.3 розділу 4 Положення № № 1541/24073 основними завданнями виховної роботи є: здійснення завдань гуманітарного та соціального забезпечення у підпорядкованих структурних підрозділах Військового інституту; організація морально-психологічного забезпечення, приведення Військового інституту у бойову готовність, виконання завдань чергування та несення служби; розроблення рекомендацій щодо укомплектування та використання військовослужбовців на відповідних посадах з урахуванням їхніх нахилів; створення атмосфери взаємної поваги між військовослужбовцями, викладачами та курсантами (слухачами, студентами), виховання статутних взаємовідносин, високої культури поведінки; вживання необхідних заходів щодо стабілізації колективу, формування атмосфери творчої роботи, високої моралі та відповідальності; виховання в курсантів (слухачів, студентів) якостей, необхідних майбутньому офіцеру, здатному грамотно навчати та виховувати підлеглих, зміцнювати військову дисципліну й організованість, підтримувати постійну бойову готовність, уміло згуртовувати військові колективи, працювати в умовах демократизації життя у військах (силах); аналіз відгуків на випускників Військового інституту з військ, розробка пропозицій щодо вдосконалення виховної роботи; організація психологічної підготовки та психологічної роботи з військовослужбовцями, формування в них стійкості та психологічної готовності до виконання завдань за призначенням; вивчення та прогнозування морально-психологічного стану особового складу, забезпечення стану військової дисципліни, організація індивідуальної роботи з військовослужбовцями, надання їм психологічної допомоги та консультування; виявлення причин та соціально-психологічних передумов скоєння правопорушень, особливо пов`язаних з порушеннями статутних правил взаємовідносин між військовослужбовцями, їх загибелі і травмування, в тому числі внаслідок суїцидальних вчинків, проведення заходів щодо профілактики та корекції їх поведінки; аналіз суспільно-політичної обстановки в районі дислокації Військового інституту, її вплив на морально-психологічний стан особового складу, забезпечення нейтралізації впливу негативних факторів; організація занять з воєнно-ідеологічної підготовки та інформаційна робота з військовослужбовцями, формування в них громадянської свідомості, державних та суспільних цінностей, правової освіченості; організація військово-патріотичного виховання, культурно-просвітницької роботи та дозвілля особового складу, членів їх сімей, працівників Збройних Сил; пропаганда культурної спадщини українського народу, національно-історичних, бойових та військових традицій Збройних Сил України за участю закладів культури та самодіяльних (аматорських) колективів, сприяння всебічному культурному та духовному розвитку особистості військовослужбовця, підтримання його творчих здібностей та дарувань; співпраця з релігійними організаціями в питаннях духовного підтримання особового складу; організація моніторингу соціальних процесів у військових колективах, реалізація заходів правового і соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, працівників Збройних Сил, попередження виникнення та нейтралізація випадків соціальної напруги у військових колективах; співпраця з інститутами громадськості в Збройних Силах України, Громадською радою при Міністерстві оборони України та приймальною Міністра оборони України, інформування щодо роботи телефонів довіри, розгляд пропозицій, скарг і заяв з питань соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей, визначення шляхів їх вирішення; виконання заходів соціальної та професійної адаптації військовослужбовців та членів їх сімей, співпраця з місцевими органами влади та органами місцевого самоврядування м. Києва, регіональними центрами зайнятості; реалізація заходів щодо шефства в Збройних Силах; визначення штатно-табельної потреби в технічних засобах виховання, організація роботи щодо їх постачання, обліку, збереження, експлуатації, відновлення та списання; створення та підтримання на належному рівні навчально-методичної бази відділення по роботі з особовим складом, використання навчальних матеріалів та відеофільмів; дотримання у Військовому інституті принципів тендерної рівності; впровадження передового досвіду роботи з особовим складом у діяльність посадових осіб факультетів, навчальних курсів.

Згідно з 4.7.1. п. 4.7 розділу 4 Положення № № 1541/24073 на навчання за програмами підготовки військових фахівців для проходження військової служби за контрактом приймаються громадяни України відповідно до Положення про проходження громадянами України військової служби в Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153.

Згідно з п/п 4.7.6. п. 4.7 розділу 4 Положення № № 1541/24073 початком проходження військової служби громадян, які проходять підготовку на посади осіб офіцерського складу для проходження військової служби за контрактом і під час навчання змінюють статус студента на статус курсанта, є день їх призначення на посаду курсанта Військового інституту.

Так, загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначаються Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» (далі - Статут).

Статутом керуються всі військові частини, кораблі, управління, штаби, організації, установи і військові навчальні заклади Збройних Сил України (далі - військові частини). Дія Статуту поширюється на військовослужбовців Служби зовнішньої розвідки України, Служби безпеки України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Управління державної охорони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів спеціального призначення з правоохоронними функціями.

Разом з тим, відповідно до п. 3 розділу Загальні положення Статуту військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком осіб (за винятком випадків, визначених законом), пов`язаній із захистом України.

Згідно з п. 5 розділу Загальні положення Статуту внутрішня служба - це система заходів, що вживаються для організації повсякденного життя і діяльності військової частини, підрозділів та військовослужбовців згідно з цим Статутом та іншими нормативно-правовими актами.

Внутрішня служба здійснюється з метою підтримання у військовій частині порядку та військової дисципліни, належного морально-психологічного стану, які забезпечують постійну бойову готовність та якісне навчання особового складу, збереження здоров`я військовослужбовців, організоване виконання інших завдань (п. 6 розділу Загальні положення Статуту).

Вимоги цього Статуту зобов`язаний знати й сумлінно виконувати кожен військовослужбовець.

Згідно з п. 7 розділу Загальні положення Статуту внутрішньою службою у військових частинах та підрозділах керують їх командири. У разі розташування в одному приміщенні кількох підрозділів, командири яких не мають спільного безпосереднього начальника, керівництво внутрішньою службою наказом командира військової частини покладається на командира одного з цих підрозділів. Безпосереднім організатором внутрішньої служби у військовій частині є начальник штабу, а в роті - головний сержант роти.

Згідно з п. 11 розділу Загальні обов`язки військовослужбовців Статуту необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема:

свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок;

виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни.

Згідно з п. 12 розділу Загальні обов`язки військовослужбовців Статуту про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові.

Відповідно до п. 13 розділу Загальні обов`язки військовослужбовців Статуту військовослужбовець зобов`язаний додержуватися вимог безпеки, вживати заходів до запобігання захворюванню, травматизму, повсякденно підвищувати фізичну загартованість і тренованість, утримуватися від шкідливих для здоров`я звичок.

Згідно з п. 16 розділу Загальні обов`язки військовослужбовців Статуту кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Разом з тим, Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України (далі - Дисциплінарний статут), відповідно до п. 1 якого військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.

Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі (п. 2 Дисциплінарного статуту).

Згідно з п. 4 Дисциплінарного статуту військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця, зокрема,:

додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів;

додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство;

виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету;

поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Згідно з п. 5 Дисциплінарного статуту кожний військовослужбовець зобов`язаний сприяти командирові у відновленні та постійному підтриманні порядку й дисципліни.

Таким чином, проаналізувавши зазначені вище норми у їх сукупності, суд приходить до висновку, що курсанти Військового інституту є військовослужбовцями Збройних Сил України, початком проходження військової служби яких є день їх призначення на посаду курсанта Військового інституту. При цьому, з моменту призначення особи на посаду курсанта, останні зобов`язані неухильно дотримуватися правил військової дисципліни та обов`язків військовослужбовців під час навчання у вищому військовому навчальному закладі (ВВНЗ), а також неухильно дотримуватися порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.

Разом з тим, судом встановлено, що відповідно до рапорту від 07.10.2020 ОСОБА_13 (том 1 а.с. 39), курсанта 1-го курсу, 111 групи, остання доповідає начальнику курсу про те, що курсант ОСОБА_1 неодноразово порушує військову дисципліну, відмовляється виконувати накази командирів та з неповагою ставиться до них, порушує розпорядок дня, відмовляється йти на заняття та не реагує на зауваження.

Відповідно до рапорту курсанта першого курсу ОСОБА_10 від 07.10.2020 (том 1 зворотній бік а.с. 39), остання доповідає начальнику курсу про те що курсант ОСОБА_1 порушує розпорядок дня, без дозволу нишпорить і бере особисті речі, відмовляється виконувати накази безпосередніх начальників, з неповагою відноситься до інших курсантів та військовослужбовців старших за військовим званням, зводе наклеп на солдата ОСОБА_13 та погрожує їй, а також систематично порушує порядок в кімнаті.

Згідно рапорту від 07.10.2020 курсанта 1-го курсу групи 111-ї ОСОБА_18 (том 1 а.с. 40), остання доповідає начальнику курсу про те, що курсант ОСОБА_1 під час добового наряду порушила розпорядок дня, не виконує свої обов`язки, використовує ненормативну лексику в бік днювальних.

Відповідно до рапорту від 08.10.2020 курсанта 1-го курсу 111 групи ОСОБА_19 (том 1 зворотній бік а.с. 40), остання доповіла начальнику курсу про те що курсант ОСОБА_1 під час супроводу до інституту порушувала субординацію стосовно офіцерів, погрожувала розправою, не виконує накази начальників, порушує розпорядок дня, принижує честі і гідність курсантів.

Згідно рапорту від 08.10.2020 курсанта 1-го курсу 112 групи ОСОБА_20 (том 1 а.с. 41), остання вказаним рапортом доповідає начальнику курсу про те, що курсант ОСОБА_1 під час свого переселення в іншу кімнату на центральному проході, коли ОСОБА_20 поверталася, ОСОБА_1 навмисно замахнулася своїми берцями прямо в обличчя, якими могла вибити щелепу, з огляду на що просить прийняти міри.

Відповідно до рапорту від 07.10.2020 курсанта 1-го курсу 116 групи ОСОБА_21 (том 1 зворотній бік а.с. 41) адресованого начальнику курсу про те, що на його думку, неадекватну поведінку курсанта 111-пс групи 1 курсу ОСОБА_1 , підтвердженням чого є багаторазові порушення статутних відносин між військовослужбовцями, а саме: погрози курсанта ОСОБА_1 , в сторону солдата ОСОБА_13 , неадекватне ставлення до однокурсників, свідком якого він був неодноразово, у зв`язку з чим просить керівництво прийняти міри.

Згідно рапорту від 07.10.2020 курсанта 113 навчальної групи ОСОБА_12 (том 1 а.с. 42), адресованого начальнику курсу про те, що курсант ОСОБА_1 порушує розпорядок дня і заважає їй під час відбою, а також дуже часто, з неповагою відноситься до інших курсантів, вона не дотримується наказів своїх командирів, нишпорить в її особистих речах, відноситься не толерантно, а також зазначає, що чула, як курсант ОСОБА_1 погрожувала солдату ОСОБА_13 та систематично порушує порядок в кімнаті.

Відповідно до рапорту від 07.10.2020 курсанта 117 навчальної групи ОСОБА_11 (том 1 зворотній бік а.с. 42), адресованого начальнику курсу, в якому зазначено, що курсант ОСОБА_1 не дотримується встановленого статутом внутрішнього порядку, порушує розпорядок дня, з`являючись в кімнату близько 3-ї години ночі, не поважає керівний склад, дозволяючи грубити їм та зводити наклепи про те, що крадуть її особисті речі і нишпорить в особистих речах співмешканок по кімнаті, не дотримується наказів командирів та відмовляється виконувати будь-які свої обов`язки.

Згідно рапорту від 08.10.2020 курсанта курсу 111 групи ОСОБА_22 (том 1 а.с. 43), остання доповідає начальнику курсу про те, що курсант ОСОБА_1 під час супроводу до інституту погрожувала розправою.

Відповідно до рапорту від 09.10.2020 курсанта 117 групи ОСОБА_23 (том 1, зворотній бік а.с. 43), остання доводить до відома начальника курсу про те, що курсант ОСОБА_1 негативно впливає на її морально-психологічний стан, а також ОСОБА_23 дійсним доповідає про те, що курсант ОСОБА_1 була помічена в кутку туалету зі знаряддям праці, а саме: зі шваброю в неадекватному стані, дезорієнтована з нервовим приступом, а саме: посіпуванням голови. Через декілька хвилин, коли напад закінчився, курсантка різко повернулася і пішли прибирати в кімнаті. Коли ОСОБА_23 повернулась, то курсант ОСОБА_1 тривалий час дивилась в дверну щілину.

Також, згідно рапорту від 09.10.2020 курсанта ОСОБА_24 (том 1 а.с. 44), остання доводить до відома начальника курсу про те, що курсант 111 групи ОСОБА_1 негативно впливає на її морально-психологічний стан, а також дійсним підтверджує, що курсант ОСОБА_1 була помічена в кутку туалету зі знаряддям праці, а саме: зі шваброю в неадекватному стані, дезорієнтована з нервовим приступом, а саме: посіпуванням голови. Через декілька хвилин, коли напад закінчився, курсантка різко повернулася і пішли прибирати в кімнаті. Коли ОСОБА_24 повернулась, то курсант ОСОБА_1 тривалий час дивилась в дверну щілину.

Відповідно до рапорту від 07.10.2020 курсанта 1-го курсу 117 групи ОСОБА_11 (том 1 а.с. 46), адресованого начальнику курсу, в якому ОСОБА_11 , доповідає про те, що курсант ОСОБА_1 не реагувала на зауваження командирів, постійно знаходилася у заторможеному стані, могла годинну сидіти в одному положенні, не реагуючи ні на кого. Також курсант постійно говорила про те, що вона постійно нервує і що їй потрібно заспокійливе, а саме: валер`янка.

Рапорт є формалізованою формою звернення на військовій службі та формою реалізації прав та повноважень військовослужбовців, а відтак у суду відсутні підстави вважати їх неналежними чи недопустимими доказами у справі.

Відтак, проаналізувавши зазначені вище рапорти у їх сукупності, в контексті викладених норм права, суд приходить до висновку про очевидне порушення курсантом ОСОБА_1 правил військової дисципліни та порушення обов`язків військовослужбовця під час навчання у вищому військовому навчальному закладі, які проявились у невиконанні наказів командирів, неповаги до однокурсників, погрози курсантам та інших згаданих діях.

Щодо тверджень представника позивача про те, що рапорти курсанта 116 ж навчальної групи ОСОБА_10 , курсанта 117-пл навчальної групи ОСОБА_11 , курсанта 113-іф навчальної групи ОСОБА_12 , курсанта 111-пс групи навчальної групи ОСОБА_13 від 07.10.2020 або будь-які інші рапорти, які зазначені вище, складені курсантами під впливом і використовуються керівництвом задля виправдання своїх незаконних дій, то слід звернути увагу на те, що ні позивачем, ні його представником не надано суду будь-яких доказів того, що рапорти складені та написані під будь-яким впливом та/або тиском керівництва на вказаних курсантів.

Позивач, представник не зверталися до суду із заявою виключити ці рапорти з числа доказів і вирішувати справу на підставі інших доказів, якщо вважали такі докази такими, що викликають обґрунтований сумнів у їх достовірності.

Відповідно, відсутні і заяви про призначення експертиз щодо цих доказів.

При цьому, суддя звертає увагу, що відповідно до п. 6 Дисциплінарного статуту право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк. Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав.

У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу аж до притягнення його до кримінальної відповідальності. Командир зобов`язаний вжити заходів щодо затримання підлеглого при вчиненні або здійсненні ним замаху на вчинення злочину чи безпосередньо після вчинення злочину, пов`язаного із непокорою, опором чи погрозою начальнику, застосуванням насильства, самовільним залишенням військової частини або місця служби, ухиленням від військової служби чи дезертирством, із негайним доставлянням затриманого до уповноваженої службової особи або вжити заходів щодо негайного повідомлення уповноваженої службової особи про затримання та місцезнаходження особи, яка підозрюється у вчиненні діяння з ознаками злочину.

Тобто, у разі непокори чи опору підлеглого обов`язком командира є вжиття всіх заходів передбачених статутами Збройних Сил України для відновлення порядку, аж до притягнення його до кримінальної відповідальності. При цьому, при вчиненні або здійсненні підлеглим замаху на вчинення злочину чи безпосередньо після вчинення злочину, пов`язаного із непокорою, опором чи погрозою начальнику, застосуванням насильства, самовільним залишенням військової частини або місця служби, ухиленням від військової служби чи дезертирством, командир зобов`язаний вжити заходів щодо затримання такого підлеглого із негайним доставлянням затриманого до уповноваженої службової особи або вжити заходів щодо негайного повідомлення уповноваженої службової особи про затримання та місцезнаходження особи, яка підозрюється у вчиненні діяння з ознаками злочину.

Між тим, позивачем в порядку ч. 1 ст. 77 КАС України не доведено, а судом не встановлено обставин затримання ОСОБА_25 працівниками Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка.

При цьому, слід звернути увагу на те, що у своїх вимогах позивач просить суд саме визнати протиправними дії посадових осіб ВІ КНУ ім. Тараса Шевченка, що полягали в незаконному позбавленні волі та поміщенні до психіатричної клініки.

В той же час, термін «позбавлення волі» є різновидом покарання за вчинення кримінального правопорушення, який вживається у кримінальному судочинстві, оскільки відповідно до ст. 63 Кримінального кодексу України покарання у виді позбавлення волі полягає в ізоляції засудженого та поміщенні його на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу.

Покарання у вигляді позбавлення волі застосовується виключно від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Тобто, заявлені у позові до оцінки обставини знаходяться поза межами компетенції адміністративного суду та можуть бути предметом розгляду в рамках кримінального провадження.

Варто наголосити, що виключно суд призначає покарання у вигляді позбавлення волі, призначення покарання у вигляді позбавлення волі іншими органами, окрім суду, не передбачено, а відтак вважається незаконним діянням (незаконним позбавленням волі), що є кримінальним правопорушенням проти волі, честі та гідності особи, за яке передбачена кримінальна відповідальність.

Разом з тим, матеріали справи не містять жодних доказів звернення позивача та/або його представника до правоохоронних органів із заявою про вчинення працівниками Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка незаконного діяння у вигляді незаконного позбавлення волі курсанта ОСОБА_1 , а також відсутній будь-який вирок суду, який набрав би законної сили відносно таких осіб військового інституту, з якого можливо б було встановити призначення судом покарання працівникам Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка за незаконне позбавлення волі курсанта ОСОБА_1 .

При цьому, позивачем в матеріалах справи не зазначено та не обґрунтовано, які саме протиправні дії допустив кожен з посадових осіб Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка, а саме: заступник начальника Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка полковник ОСОБА_3 , начальник медичної служби капітан медичної служби Військового інституту Київського національного університету імені Тараса ОСОБА_27 та тимчасово виконуюча обов`язки начальника курсу військового гуманітарно - лінгвістичного факультету старший лейтенант ОСОБА_4 щодо незаконного позбавлення волі ОСОБА_1 , та судом не встановлено протиправних дій посадових осіб Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка, заступника начальника Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка полковника ОСОБА_3 , начальника медичної служби капітана медичної служби Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка ОСОБА_27, тимчасово виконуючої обов`язки начальника курсу військового гуманітарно - лінгвістичного факультету старшого лейтенанта ОСОБА_4 , що полягали в незаконному позбавленні волі ОСОБА_1 , відтак, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

В той же час, судом враховується, що військова служба є службою особливого характеру, з огляду на що, у відповідності до вимог ст. 17 Закону України «Про Збройні Сили України», військовослужбовці, резервісти на час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві та працівники Збройних Сил України можуть бути обмежені у свободі пересування, вільному виборі місця проживання та праві вільно залишати територію України, праві на збирання, використання і поширення інформації відповідно до закону.

Згідно з п. 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України військовослужбовці строкової військової служби у вільний від занять та робіт час мають право вільно переміщатися по території військової частини, а під час звільнення - і в межах гарнізону. Військовослужбовці офіцерського, сержантського (старшинського) складу, які проходять службу за контрактом, що виїжджають за межі гарнізону, письмово повідомляють про це командира військової частини. Виїзд військовослужбовців строкової військової служби за межі гарнізону (за винятком випадків відбуття у відпустку або відрядження) забороняється.

Відповідно до п. 222 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України курсанти 1-2 курсів звільняються із розташування військового навчального закладу у порядку, встановленому для військовослужбовців строкової військової служби. Курсанти старших курсів звільняються за рішенням командирів (начальників) військового навчального закладу після закінчення навчальних занять і обов`язкових годин самостійної роботи, визначених розпорядком дня

При цьому, слід зауважити, що переселення ОСОБА_1 до іншої кімнати, безпосередньо не свідчить про позбавлення її волі, оскільки позивачем не доведено, що ОСОБА_1 постійно утримувалася у такій кімнаті, а також відсутні будь-які докази, що її пересування по території військового інституту було обмеженим або взагалі неможливим, більш того, наявні пояснення щодо переселення на її прохання, що додатково свідчить про необґрунтованість заявлених позовних вимог в цій частині вимог.

Щодо добового наряду, то слід додати, що відповідно до п. 267 Статуту внутрішньої служби ЗСУ добовий наряд призначається для підтримання внутрішнього порядку, охорони особового складу, озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, приміщень і майна військової частини (підрозділу), контролю за станом справ у підрозділах і своєчасного вжиття заходів для запобігання правопорушенням, а також для виконання інших обов`язків внутрішньої служби.

Щоденно наказом по військовій частині призначаються черговий військової частини, помічник чергового військової частини, начальник варти, черговий парку, черговий підрозділ, а також підрозділи, від яких виділяються добовий наряд військової частини й особовий склад для виконання нарядів на роботи.

Відтак, суд зазначає, що добовий наряд призначається щоденно для підтримання внутрішнього порядку, охорони особового складу, озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, приміщень і майна військової частини, з огляду на що посилання представника позивача на те, що лише ОСОБА_1 перебувала під добовим нарядом, є необґрунтованим, оскільки не знаходить свого документального підтвердження в матеріалах справи.

Що ж стосується протиправних дій щодо поміщення до психіатричної клініки Національного військового медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» курсанта 1 курсу 111-пс навчальної групи солдата ОСОБА_1 , то суд в першу чергу звертає увагу на те, що позивачем в матеріалах справи не зазначено та не обґрунтовано, які саме протиправні дії допустив кожен з посадових осіб Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка, а саме: заступник начальника Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка полковник ОСОБА_3 , начальник медичної служби капітан медичної служби Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка ОСОБА_27 та тимчасово виконуюча обов`язки начальника курсу військового гуманітарно - лінгвістичного факультету старший лейтенант ОСОБА_4 щодо незаконного позбавлення волі ОСОБА_1 щодо поміщення до психіатричної клініки Національного військового медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» курсанта 1 курсу 111-пс навчальної групи солдата ОСОБА_1 .

В той же час, відповідно до п.п. 12, 13 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові. Військовослужбовець зобов`язаний додержуватися вимог безпеки, вживати заходів до запобігання захворюванню, травматизму, повсякденно підвищувати фізичну загартованість і тренованість, утримуватися від шкідливих для здоров`я звичок.

Згідно з п. 241 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України кожний військовослужбовець повинен піклуватися про збереження свого здоров`я, не приховувати хвороб, суворо додержуватися правил особистої, громадської гігієни та утримуватися від шкідливих звичок (куріння і вживання алкоголю).

Так, відповідно до п. 246 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України основними лікувально-профілактичними заходами є диспансеризація, амбулаторне, стаціонарне і санаторно-курортне лікування військовослужбовців.

Згідно з п. 247 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України диспансеризація включає медичний контроль за станом здоров`я особового складу, активне завчасне виявлення захворювань, вивчення умов служби і побуту військовослужбовців, виявлення факторів, які негативно впливають на їх здоров`я, проведення профілактичних і лікувально-оздоровчих заходів.

Пунктом 248 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України передбачено, що медичний контроль за станом здоров`я військовослужбовців здійснюється шляхом проведення:

щоденного медичного спостереження за ними у процесі бойової підготовки і в побуті;

медичних оглядів;

поглиблених і контрольних медичних обстежень.

До проведення медичного обстеження військовослужбовців залучаються лікарі-спеціалісти із військових закладів охорони здоров`я.

Відповідно до п. 254 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України військовослужбовці зобов`язані негайно повідомити про захворювання безпосередньому начальникові, який зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини.

В той же час, згідно з п. 255 вказаного Статуту амбулаторний прийом проводиться в медичному пункті військової частини лікарем (фельдшером) у години, встановлені розпорядком дня військової частини. Військовослужбовці, які захворіли раптово або дістали травму, направляються до медичного пункту частини негайно, у будь-який час доби.

Згідно з п. 256 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України військовослужбовці строкової військової служби направляються до медичного пункту частини черговим роти під командою інструктора з тактичної медицини роти або старшого, призначеного з числа хворих. Книга запису хворих (згідно з додатком 14 до цього Статуту) за підписом головного сержанта роти подається черговому медичного пункту не пізніше ніж за 2 години до початку амбулаторного прийому. Черговий медичного пункту контролює прибуття до медичного пункту всіх військовослужбовців, занесених до книги запису хворих.

Після огляду лікарем (фельдшером) хворі залежно від характеру хвороби направляються для лікування.

Хворі, яким призначене амбулаторне лікування, для приймання ліків і проведення інших лікувальних процедур, а також ті, що потребують консультації медичних спеціалістів, направляються до медичного пункту військової частини у дні і години, зазначені лікарем у книзі запису хворих.

В той же час, відповідно до п. 260 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України на стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини військовослужбовці направляються за висновком лікаря військової частини, а для подання невідкладної допомоги за відсутності лікаря - черговим фельдшером (санітарним інструктором) медичного пункту з одночасним доповіданням про це начальникові медичної служби і черговому військової частини. До лікувальних закладів хворі доставляються у супроводі фельдшера (санітарного інструктора).

Отже, проаналізувавши зазначені вище вимоги законодавства, суд приходить до висновку, що кожний військовослужбовець повинен піклуватися про збереження свого здоров`я, не приховувати хвороб, а відтак - проходити медичний огляд, у тому числі із проведенням поглиблених і контрольних медичних обстежень із залученням лікарів-спеціалістів із військових закладів охорони здоров`я, а відтак проходити лікування як амбулаторне у військовій частині так і стаціонарне як у межах військової частини, а за необхідністю шляхом направлення на стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини за висновком лікаря військової частини.

При цьому, згідно з п. 87 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України начальник медичної служби бригади відповідає за організацію та проведення лікувально-профілактичних, санітарно-гігієнічних і протиепідемічних заходів у бригаді, своєчасне надання необхідної медичної допомоги травмованим (пораненим) та хворим.

Також, відповідно до ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» усвідомлена згода особи - це згода, вільно висловлена особою, здатною зрозуміти інформацію, що надається доступним способом, про характер її психічного розладу та прогноз його можливого розвитку, мету, порядок та тривалість надання психіатричної допомоги, методи діагностики, лікування та лікарські засоби, що можуть застосовуватися в процесі надання психіатричної допомоги, їх побічні ефекти та альтернативні методи лікування.

Згідно з ст. 3 Закону України «Про психічну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про психіатричну допомогу». психіатричний огляд проводиться лікарем-психіатром: особи, яка досягла 14 років, на її прохання або за її усвідомленою письмовою згодою.

Психіатричний огляд проводиться лікарем-психіатром: особи, яка досягла 14 років, на її прохання або за її усвідомленою письмовою згодою; особі віком до 14 років (малолітній особі) - на прохання або за письмовою згодою її батьків чи іншого законного представника; особі, визнаній у встановленому законом порядку недієздатною, якщо така особа за своїм станом здоров`я не здатна висловити прохання або надати усвідомлену письмову згоду, - на прохання або за письмовою згодою її законного представника.

При цьому, ст. 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначено, що особа, яка досягла 14 років, госпіталізується до закладу з надання психіатричної допомоги добровільно - на її прохання або за її усвідомленою письмовою згодою.

Відповідно до медичної характеристика від 09.10.2020 начальника медичної служби - начальника лазарету на солдата ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 (том 1 а.с. 37), за час навчання у Військовому інституті КНУ імені Тараса Шевченка за медичною допомогою зверталася з приводу вегето-судинної дистонії, обстежувалася амбулаторно. На диспансерному обліку у психіатра, нарколога, фтизіатра не перебувала. На даний час скарги на порушення сну. Доставлена до лазарету в супроводі курсового офіцера. В контакт з лікарем не вступає, періодично виникають напади ступорозного стану. Зі слів супроводжуючих виявляє неадекватну поведінку, а саме: розлади сну, неадекватне поводження з курсантами у вигляді агресії. У вказаній медичній характеристиці зазначено діагноз, а саме: астено-невротичний синдром, ситуаційно обумовлений.

Зважаючи на те, що пунктом 248 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України надано право до проведення медичного обстеження військовослужбовців із залученням лікарів-спеціалістів із військових закладів охорони здоров`я, тоді як пунктом 260 вказаного Статуту, передбачено направлення на стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини військовослужбовці, 09.10.2020 заступником начальника військового інституту ВІ КНУ ім. Тараса Шевченка та начальником медичної служби - начальником лазарету виписано направлення № 18/2574 адресоване начальнику Національного військового медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь», відповідно до якого направляється ОСОБА_1 на стаціонарне лікування з 09.10.2020 із діагнозом астено-невротичний синдром, ситуаційно обумовлений.

При цьому, в матеріалах справи міститься інформована добровільна згода пацієнта на проведення діагностики та лікування у клініці психіатричній Національній військово-медичній клініці центру «головний військовий клінічний госпіталь» від 09.10.2020 за формою № 003-10/о (том 1 а.с. 78), в якій зазначено, що ОСОБА_1 дає згоду на госпіталізацію та лікування в клініці психіатричній (з палатами для наркологічних хворих), повідомлена про його наслідки, одержав(ла) інформацію про характер її захворювання, особливості його перебігу, діагностики та лікування та режиму відділення. Також, зазначено про те, що вона ознайомлена з планом обстеження і лікування. Отримала в повному обсязі роз`яснення про характер, мету, орієнтовну тривалість діагностично-лікувального процесу та про можливі несприятливі наслідки під час його проведення, про необхідність дотримання визначеного лікарем режиму в процесі лікування. Зобов`язується негайно повідомляти лікуючого лікаря про будь-яке погіршення самопочуття. Вона проінформована, що недотримання рекомендацій лікуючого лікаря, режиму прийому призначених препаратів, безконтрольне самолікування можуть ускладнити лікувальний процес та негативно позначитися на стані здоров`я. Зазначено, що їй надали в доступній формі інформацію про ймовірний перебіг захворювання і наслідки у разі відмови від лікування.

Крім того, 09.10.2020 ОСОБА_1 надано інформативну добровільну згоду пацієнта на проведення діагностики та лікування у клініці психіатрії, за формою, затвердженою наказом МОЗ України від 14.02.2012 № 110 (у редакції наказу МОЗ України від 08.08.2014 № 549) (том 1, зворотній бік а.с. 50), яка була чинною станом на час 09.10.2020.

Також, як підтверджується матеріалами справи, відповідно до заяви від 12.10.2020 ОСОБА_1 надала добровільну згоду на лікування в клініці психіатрії (том 1 а.с. 20).

Більш того, 12.10.2020 матір`ю ОСОБА_1 , ОСОБА_9 надано письмову згоду, в якій зазначено про усвідомлення необхідності госпіталізації та лікування її доньки (том 1 зворотній бік а.с. 20), при цьому така згода викладена у добровільній формі.

Посилання представника позивача у позовній заяві на те що батьків ОСОБА_1 не було повідомлено про те, що їх доньку госпіталізують є безпідставним та помилковим, оскільки, як зазначено вище, 12.10.2020 її матір`ю ОСОБА_9 надано письмову згоду, в якій зазначено про усвідомлення необхідності госпіталізації та лікування її доньки (том 1 зворотній бік а.с. 20), про що сам представник зазначає у позовній заяві.

Щодо тверджень представника позивача про те, що така згода була надана внаслідок недостовірної інформації про стан психічного здоров`я ОСОБА_1 , то суд вважає такі твердження необґрунтованими, оскільки, по-перше, представником позивача у позовній заяві не зазначено, яку ж саме інформацію про стан психічного здоров`я ОСОБА_1 , яку надано ОСОБА_1 та ОСОБА_9 , необхідно вважати недостовірною, по-друге, матеріали справи не містять жодних доказів звернення зі скаргами до керівництва Національного військового медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» на дії лікаря-психіатра та/або звернення позивача до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення лікарем-психіатром, який шляхом надання недостовірної інформації про стан психічного здоров`я ОСОБА_1 , отримав недобровільну згоду на її госпіталізацію та лікування.

Відсутні також і будь-які звернення позивача та/або представника позивача зі скаргами до керівництва Національного військового медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь», до Міністерства оборони Украйни, до Міністерства охорони здоров`я України та/або до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення лікарем-психіатром щодо незаконного перебування (утримання) у відділенні психіатрії Національного військового медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» курсанта ОСОБА_1 .

Таким чином, проаналізувавши зазначені вище обставини надання добровільної згоди на лікування в клініці психіатрії, як курсантом ОСОБА_1 так і її матір`ю ОСОБА_9 , судом не встановлено протиправних дій посадових осіб військового інституту щодо поміщення до психіатричної клініки Національного військового медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» курсанта 1 курсу 111-пс навчальної групи солдата ОСОБА_1 .

При цьому, слід звернути увагу на те, що посадові особи ВІ КНУ ім. Тараса Шевченка, а саме: заступник начальника Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка полковник ОСОБА_3 , начальник медичної служби капітан медичної служби Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка ОСОБА_27 не поміщали ОСОБА_1 до психіатричної клініки Національного військового медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь», а лише направляли її на лікування шляхом підписання направлення від 09.10.2020 № 18/2574, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині поміщення до психіатричної клініки ОСОБА_25 , також є безпідставними та необґрунтованими, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо тверджень представника позивача про те, що надані заяви абсолютно не відповідають вказаним нормативним вимогам, що дозволяє дійти висновку про неподання усвідомленої згоди на проходження лікування, то суд звертає увагу представника позивача на те, що окрім заяв про надання згоди, викладеної у добровільній формі, ОСОБА_1 надано інформативну добровільну згоду пацієнта на проведення діагностики та лікування і на проведення операції та знеболення, за формою, затвердженою наказом МОЗ України від 14.02.2012 № 110 (у редакції наказу МОЗ України від 08.08.2014 № 549) (том 1, зворотній бік а.с. 50), яка була чинною станом на час 09.10.2020, а також надано інформативну добровільну згоду пацієнта на проведення діагностики та лікування у клініці психіатричній (том 1 а.с. 48), на якій міститься підпис ОСОБА_1 , що не заперечується позивачем, при цьому, хоча така форма не відповідає формі первинної облікової документації № 003-10/о, затвердженої наказом МОЗ України від 15.09.2016 № 970, зазначені вище обставини у сукупності надають достатніх правових підстав про надання усвідомленої згоди ОСОБА_1 на її лікування. В той же час, позивачем не оскаржуються дії начальника клініки (відділення) ОСОБА_28 , а також лікуючого (чергового) лікаря ОСОБА_29 щодо надання позивачці форми, яка не відповідає формі первинної облікової документації № 003-10/о, затвердженої наказом МОЗ України від 15.09.2016 № 970.

Відносно тверджень позивача про те, що факт придатності ОСОБА_1 до навчання в ВВНЗ підтверджений, зокрема тією обставиною, що 14.08.2020 ОСОБА_1 , успішно пройшла первинний, повторний і остаточний медичний огляд військово-лікарською комісією Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка, визнана такою, що придатна для навчання у Вищому військовому навчальному закладі, то суд вважає вказані доводи безпідставними, з огляду на те, що протягом усього життя, у тому числі протягом військової служби емоційний стан особи, у тому числі військовослужбовця, у будь-який час можуть змінюватися, що впливає на поведінку такої особи-військовослужбовця та вочевидь відображається на проходженні нею військової служби.

Щодо вимоги про визнання протиправною та скасування постанови військово-лікарської комісії Національного військового медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь», на підставі якої ОСОБА_1 визнана непридатною до навчання у ВВНЗ та непридатною до військової служби з виключенням з військового обліку, то суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 1.1 розділу 1 глави 1 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 14.08.2008 № 402 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.11.2008 за № 1109/15800 (далі - Положення № 402) військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.

Згідно з п. 1.2 вказаного розділу військово-лікарська експертиза - це:

медичний огляд допризовників, призовників; військовослужбовців та членів їхніх сімей (крім членів сімей військовослужбовців строкової військової служби); військовозобов`язаних, офіцерів запасу, які призиваються на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, резервістів (кандидатів у резервісти); громадян, які приймаються на військову службу за контрактом; кандидатів на навчання у вищих військово-навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів Міністерства оборони України (далі - ВВНЗ), учнів військових ліцеїв; колишніх військовослужбовців; працівників Збройних Сил України, які працюють у шкідливих та небезпечних умовах праці та залучаються до роботи з джерелами іонізуючого випромінювання (далі - ДІВ), компонентами ракетного палива (далі - КРП), джерелами електромагнітних полів (далі - ЕМП), лазерного випромінювання (далі - ЛВ), мікроорганізмами I-II груп патогенності; працівників допоміжного флоту Військово-Морських Сил Збройних Сил України (далі - ВМС Збройних Сил України);

визначення ступеня придатності до військової служби, навчання у ВВНЗ, роботи за фахом;

установлення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів.

Відповідно до п. 2.1. розділу 2 глави 1 Положення № 402 для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі - ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі).

Штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі) ВЛК (лікарсько-льотні комісії (далі - ЛЛК)) приймають постанови. Постанови ВЛК (ЛЛК) оформлюються свідоцтвом про хворобу, довідкою військово-лікарської комісії, протоколом засідання військово-лікарської комісії з визначення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця. Постанови штатних та позаштатних ВЛК обов`язкові до виконання.

Згідно з п. 2.2. розділу 2 глави 1 Положення № 402 штатні ВЛК є військово-медичними установами. Вони мають гербову печатку, кутовий штамп та утримуються за окремим штатом. До штатних ВЛК належать:

Центральна військово-лікарська комісія (далі - ЦВЛК);

ВЛК регіону;

ВЛК евакуаційного пункту;

ВЛК пересувної госпітальної бази.

Штатні ВЛК комплектуються лікарями із клінічною підготовкою за однією з лікарських спеціальностей (терапія, хірургія, неврологія, психіатрія, оториноларингологія, офтальмологія, організація охорони здоров`я тощо), з досвідом роботи у військових частинах та лікувальних закладах.

Залучати особовий склад штатних ВЛК для вирішення питань та завдань, не пов`язаних із військово-лікарською експертизою, забороняється.

Відповідно до п/п 2.3.1. п. 2.3 розділу 2 глави 1 Положення № 402 Центральна військово-лікарська комісія (далі - ЦВЛК) є органом військового управління, який здійснює керівництво ВЛК регіонів у Збройних Силах України та є керівним органом із військово-лікарської експертизи в Збройних Силах України.

Згідно з п/п 2.3.3. п. 2.3 розділу 2 глави 1 Положення № 402 на ЦВЛК покладається організація військово-лікарської експертизи у Збройних Силах України, а також, зокрема, прийняття та перегляд постанов ВЛК про ступінь придатності колишніх військовослужбовців на період їх фактичного звільнення із Збройних Сил України.

В той же час, відповідно до п/п 2.3.4. п. 2.3 розділу 2 глави 1 Положення № 402 ЦВЛК має право, зокрема, розглядати, переглядати, скасовувати, затверджувати, не затверджувати, контролювати згідно з цим Положенням постанови будь-якої ВЛК (лікарсько-льотної комісії (далі - ЛЛК)) Збройних Сил України;

Згідно з п/п 2.3.5. п. 2.3 розділу 2 глави 1 Положення № 402 постанови ЦВЛК можуть бути оскаржені в судовому порядку.

Разом з тим, згідно з п/п 2.4.4. п. 2.4. розділу 2 глави 1 Положення № 402 на ВЛК регіону покладаються:

організація військово-лікарської експертизи, керівництво підпорядкованими ВЛК, контроль за їхньою роботою та надання їм методичної і практичної допомоги в зоні відповідальності;

контроль за організацією та проведенням медичного огляду осіб, визначених у пункті 1.2 розділу I Положення, поповнення, що прибуває для комплектування Збройних Сил України, з метою правильного розподілу його за родами військ, військовими частинами (кораблями), підрозділами та військовими спеціальностями, а також кандидатів на навчання за військовими спеціальностями з урахуванням стану здоров`я та фізичного розвитку;

розгляд заяв, пропозицій, скарг та прийом відвідувачів з питань військово-лікарської експертизи;

аналіз та узагальнення результатів і досвіду роботи підпорядкованих ВЛК;

проведення спільно з головними (провідними) медичними спеціалістами та іншими лікарями - спеціалістами аналізу та оцінки результатів медичного огляду військовослужбовців та інших контингентів, розробка пропозицій для покращення військово-лікарської експертизи;

організація та керівництво науковою роботою з питань військово-лікарської експертизи у підпорядкованих ВЛК;

підготовка та вдосконалення кадрів для ВЛК;

розробка та подання до ЦВЛК пропозицій з уточнення, доповнення та внесення змін до нормативно-правових актів з питань військово-лікарської експертизи;

контроль за організацією та проведенням лікувально-оздоровчої роботи серед допризовників та призовників, обстеженням та медичним оглядом призовників, кандидатів на навчання у ВВНЗ, громадян, які приймаються на військову службу за контрактом, військовозобов`язаних, резервістів, надання методичної та практичної допомоги органам та закладам охорони здоров`я України та військовим комісаріатам у цій роботі;

проведення спільно з органами МОЗ України і військовими комісаріатами аналізу та узагальнення результатів лікувально-оздоровчої роботи серед допризовників і призовників, обстеження та медичного огляду допризовників, призовників, громадян, які вступають у ВВНЗ, громадян, які приймаються на військову службу за контрактом, військовозобов`язаних, резервістів, розроблення пропозицій щодо покращення цієї роботи;

контроль за організацією та станом лікарсько-льотної експертизи в учбових та спортивних авіаційних закладах Товариства сприянні обороні України (далі - ТСО України), які знаходяться в межах регіону.

Відповідно до п/п 2.4.4. п. 2.4. розділу 2 глави 1 Положення № 402 ВЛК регіону має право:

оглядати військовослужбовців та інших осіб, зазначених у пункті 1.2 розділу I цього Положення;

перевіряти роботу підпорядкованих ВЛК та давати їм роз`яснення з питань військово-лікарської експертизи;

перевіряти організацію медичного огляду військовослужбовців та інших осіб у військових (цивільних) лікувальних закладах, військових частинах;

приймати постанови згідно з Положенням, контролювати, розглядати, затверджувати, за наявності підстав не затверджувати, переглядати або скасовувати постанови підпорядкованих ВЛК. Постанову про придатність до військової служби колишніх військовослужбовців на період їх фактичного звільнення зі Збройних Сил України має право приймати або переглядати тільки ЦВЛК;

перевіряти організацію та стан лікувально-діагностичної роботи у військових (цивільних) лікувальних закладах, медичних підрозділах військових частин та ВВНЗ у цілях військово-лікарської експертизи;

направляти у військові лікувальні заклади на контрольне обстеження та медичний огляд військовослужбовців, членів їх сімей (крім членів сімей військовослужбовців строкової служби), військовозобов`язаних, резервістів, працівників;

витребовувати особові та пенсійні справи, медичні документи, матеріали адміністративного розслідування, дізнання, судового розгляду, характеристики, архівні довідки, витяги з наказів, актів, протоколів та інші документи, необхідні для прийняття постанови;

залучати для вирішення питань військово-лікарської експертизи головних (провідних) медичних спеціалістів та інших лікарів-спеціалістів, за необхідності - інших спеціалістів, начальників медичної служби та представників командування (керівництва) військових частин, де проходить службу військовослужбовець;

приймати постанови, а за необхідності переглядати свої постанови про причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та смерті у осіб, звільнених з військової служби, з військовою службою (крім постанов ЦВЛК);

перевіряти у військових комісаріатах, органах (закладах) охорони здоров`я Автономної Республіки Крим (далі - АР Крим), областей, міста Києва, на території регіону організацію та стан лікувально-оздоровчої роботи серед допризовників та призовників, медичного огляду призовників, кандидатів на навчання у ВВНЗ, громадян, які приймаються на військову службу за контрактом, військовозобов`язаних, резервістів, результати перевірок доповідати керівникам територіальних командувань та керівникам органів місцевої державної адміністрації та місцевого самоврядування.

Підпунктом 2.4.6. п. 2.4. розділу 2 глави 1 Положення № 402 визначено, що рішенням штатної ВЛК може бути проведений повторний або контрольний медичний огляд.

Тоді як відповідно до п/п 2.4.7. п. 2.4. розділу 2 глави 1 Положення № 402 на ВЛК Центрального регіону (далі ВЛК ЦР), крім військово-лікарської експертизи, покладені організація та проведення лікарсько-льотної експертизи згідно з цим Положенням.

Крім того, на ВЛК ЦР покладаються:

контроль, розгляд, затвердження, незатвердження постанов позаштатних ЛЛК;

організація, проведення лікарсько-льотної експертизи та контроль за роботою ЛЛК у авіаційних частинах, закладах та ВВНЗ, які здійснюють підготовку льотного складу та операторів управління повітряним рухом (далі - УПР);

розроблення спільно з ЦВЛК методичних рекомендацій з лікарсько-льотної експертизи;

прийняття та перегляд постанов про причинний зв`язок захворювань, поранень, травм, контузій, каліцтв у колишніх військовослужбовців із числа осіб льотного складу, якщо вони звільнені у запас або відставку з льотної роботи.

Згідно з п/п 2.4.10. п. 2.4. розділу 2 глави 1 Положення № 402 постанова ВЛК регіонів може бути оскаржена у ЦВЛК або у судовому порядку.

Разом з тим, п. 2.6 розділу 2 глави 1 Положення № 402 передбачено, що діють також Позаштатні постійно діючі ВЛК (ЛЛК).

Згідно з п/п 2.6.1. п. 2.6 розділу 2 глави 1 Положення № 402 до позаштатних постійно діючих ВЛК (ЛЛК) належать: госпітальні ВЛК.

Відповідно до п/п 2.7.1. п. 2.7 розділу 2 глави 1 Положення № 402 госпітальна ВЛК створюється у військовому госпіталі, на госпітальному судні, у цивільному лікувально-профілактичному закладі, де обстежуються і лікуються військовослужбовці. На особливий період госпітальна ВЛК створюється в усіх військових санаторіях.

Згідно з п/п 2.7.4. п. 2.7. розділу 2 глави 1 Положення № 402 Госпітальна (гарнізонна) ВЛК має право, зокрема: приймати постанови відповідно до цього Положення.

Таким чином, проаналізувавши зазначені вище норми, суд приходить до висновку, що, зокрема, військово-лікарську експертизу, яка включає в себе медичний огляд та визначення ступеня придатності до військової служби, навчання у ВВНЗ, роботи за фахом, проводять, зокрема, госпітальні військово-лікарські комісії, за результатами якої приймається постанови, які є обов`язковими до виконання.

З матеріалів справи видно, що 05.11.2020 госпітальною військово-лікарською комісією психоневрологічного профілю НВМКЦ «ГВКГ» проведено огляд ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2, за результатами якої прийнято постанову ВЛК, якою встановлено діагноз та причинний зв`язок захворювання, поранення, контузія, каліцтва:

ГОСТРИЙ ПОЛІМОРФНИЙ ПСИХОТИЧНИЙ РОЗЛАД БЕЗ СИМПТОМІМ ШИЗОФРЕНІЇ. Захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням служби.

ІДІОПАТИЧНИЙ ПРОЛАПС ПЕРЕДНЬОЇ СТУЛКИ МІТРАЛЬНОГО КЛАПАНУ З РЕГУРГІТАЦІЮ Ісе. СН0ст. Захворювання, НІ, не пов`язане з проходженням служби.

Постанова військової-лікарської комісії про придатність до військової служби, служби за військовою спеціальністю, тощо: на підставі статті 16-а графи І Розкладу хвороб: НЕПРИДАТНА ДО НАВЧАНН У ВВНЗ ТА ДО ВІЙСЬКОВОЇ СЛУЖБИ З ВИКЛЮЧЕННЯМ З ВІЙСЬКОВОГО ОБЛІКУ,

У супроводжуючому має потребу. Потребує одного супроводжуючого.

Відтак, саме госпітальна Військово-лікарські комісія прийняла постанову від 05.11.2020 про встановлення діагнозу та причинного зв`язку захворювання, поранення, контузія, каліцтва, якою зокрема, встановлено непридатність до військової служби.

В той же час, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спори щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб.

Тобто, суд звертає увагу на те, що у разі оскарження рішення медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб, відповідачами щодо таких вимог може бути виключно така комісія, рішення якої оскаржується.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що Госпітальна ВЛК НВМКЦ «ГВКГ» не є відповідачем у даній справі щодо оскарження постанови від 05.11.2020 про встановлення діагнозу та причинного зв`язку захворювання, поранення, контузія, каліцтва, якою зокрема, встановлено непридатність до військової служби, що свідчить про те, що позивач оскаржує рішення, що прийняте ВЛК, яка не є відповідачем у даній справі, а відтак позов до такої особи, яка не заявлена відповідачем у справі, не може бути задоволений.

Водночас, як вже зазначалося, відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. При цьому, можливість виходу за межі позовних вимог для цілей ефективного захисту є правом суду та за умови, крім іншого, формування позивачем складу відповідачів та вимог до них.

Слід додати, що закріплений у ст. 9 КАС України принцип диспозитивності слід розуміти як можливість зацікавлених осіб, що беруть участь в адміністративній справі вільно розпоряджатися процесуальними способами доказування, всіма матеріальними і процесуальними правами, а суд повинен сприяти їм в реалізації цих прав і здійснювати контроль за законністю їх розпорядчих дій. Отже, сторони адміністративного провадження мають можливість самі вирішувати питання про об`єм і характер своїх прав і обов`язків, тобто чинити вибір із кількох варіантів, передбачених законом, самостійно регулювати свої стосунки, діяти на власний розсуд, вибирати оптимальну міру поведінки, виходячи з власних інтересів, спрямованих на порушення, розвиток і припинення справи з метою захисту суб`єктивних прав і охоронюваних законом інтересів.

Принцип диспозитивності характеризується такими положеннями: - хто хоче здійснити своє право, повинен про це сам потурбуватися; - особа, якій належить право, може від нього відмовитись; - нікого не можна примушувати пред`явити заяву проти своєї волі; - адміністративний суд не повинен виходити за межі вимог сторін, за винятками, встановленими законом; - правом розпоряджатися об`єктом процесу.

Таким чином, саме позивач у позові визначає, хто має відповідати за позовом та суд не зобов`язаний виходити за межі позовних вимог.

При цьому, в контексті положень частин 3 та 4 ст. 48 КАС України щодо можливості заміни неналежної сторони, суд звертає увагу, що позивач за змістом позову (у т.ч. уточненого) зазначав, що відповідати за позовом в частині оскарження постанови ВЛК має саме НВМКЦ «ГВКГ» та не надавав суду згоди на заміну такого відповідача іншою особою. Водночас, суд нагадує, що залучення другого відповідача в силу ч. 4 ст. 48 КАС України є правом, а не обов`язком суду.

Відтак, зважаючи на те, що госпітальна Військово-лікарська комісія не є відповідачем у даній справі в частині вимоги про оскарження постанови ВЛК, у суду відсутні правові підстави для виходу за межі позовних вимог щодо надання оцінки правомірності прийняття госпітальною ВЛК постанови військово-лікарської комісії Національного військового медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь», на підставі якої ОСОБА_1 визнана непридатною до навчання у ВВНЗ та непридатною до військової служби з виключенням з військового обліку.

При цьому, виходячи з положень ч. 5 ст. 48 КАС України, суд враховує, що позивач міг знати про те, що постанова прийнята саме ВЛК, оскільки у прохальній частині позивач просить суд саме визнати протиправною постанову військово-лікарської комісії Національного військового медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь».

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною та скасування постанови військово-лікарської комісії Національного військового медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь», на підставі якої ОСОБА_1 визнана непридатною до навчання у ВВНЗ та непридатною до військової служби з виключенням з військового обліку. При цьому, зважаючи на те, що Госпітальна військово-лікарської комісія Національного військового медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь», яка прийняла оскаржувану постанову, не є відповідачем у справі, суд позбавлений можливості надавати оцінку правомірності прийняття такої постанови по суті.

Крім зазначеного, слід звернути увагу на те, що відповідно до пункту 3 розділу IІ «Основні завдання КЕК» Положення про клініко-експертну комісію Міністерства охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, структурних підрозділів з питань охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05.02.2016 № 69 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24.02.2016 за № 286/28416 клініко-експертна оцінка якості надання медичної допомоги та медичного обслуговування проводиться протягом 30 календарних днів з дня надходження запиту чи звернення фізичної або юридичної особи. У разі неможливості прийняття рішення за цей час строк розгляду може бути продовжений на 15 календарних днів.

Однак, позивачем не надано суду жодних доказів звернення позивача до МОЗ України з приводу перевірки якості надання медичної допомоги та медичного обслуговування постанови ВЛК НВМКЦ «ГВКГ».

Щодо клопотання представника відповідача - ВІ КНУ ім. Тараса Шевченка про залишення позовної заяви без розгляду, то проаналізувавши зазначене клопотання та додані до нього документи, а також проаналізувавши наявні матеріалах справи докази, судом не встановлено обставин пропуску позивачем строку звернення до суду.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч. 5 ст. 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

За змістом ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування …».

Згідно з ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ч. 1 ст. 1173 ЦК України).

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Зі змісту наведених норми випливає, що основною умовою відшкодування моральної шкоди є те, що остання повинна бути заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин та полягати у фізичному болю та стражданнях, у душевних стражданнях, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 804/2252/14, від 31.01.2018 у справі № 813/5138/13-а та в рішеннях Верховного Суду від 12.02.2018 у справі № 800/500/16, від 01.03.2018 у справі № 9901/377/18.

У даному випадку, зважаючи на те, що вимога про стягнення шкоди є похідною від встановлення дій, рішень чи бездіяльності СВП протиправними, а судом не встановлено порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідачів, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди.

У взаємозв`язку з наведеним слід зазначити, що відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог та їх обґрунтування, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки досліджених доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на з`ясуванні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В силу положень ст. 139 КАС України підстави для відшкодування судового збору - відсутні, оскільки у задоволенні позову прийнято рішення відмовити повністю.

Керуючись статтями 6, 72-77, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 ) в інтересах якої (неповнолітньої) на час звернення до суду діяв ОСОБА_2 (законний представник; р.н.о.к.п.п. НОМЕР_3 ; АДРЕСА_2) - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 КАС України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Днем вручення процесуальних документів в електронній формі є день отримання судом повідомлення про доставлення документів на офіційну електронну адресу особи (п. 2 ч. 6 ст. 251 КАСУ), якою є (п. 5.8. Положення про ЄСІТС від 17 серпня 2021 року N 1845/0/15-21): сервіс Електронного кабінету ЄСІТС, адреса електронної пошти, вказана користувачем в Електронному кабінеті ЄСІТС, адреса електронної пошти, вказана в одному з державних реєстрів або адреса електронної пошти, з якої надійшли до суду документи, засвідчені кваліфікованим електронним підписом (п. 111 «Перехідні положення»).

Суддя О.А. Кармазін