Справа № 300/1882/22
Суддя: Панікар І.В.
Дата ухвалення: 2022-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
"29" вересня 2022 р. справа № 300/1882/22
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
судді Панікара І.В.,
при секретарі Подольській Т.М.,
представника відповідача - Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області: Соловйової О.Б.,
представника відповідача - Державної міграційної служби України: Цахнюк Н.М.,
розглянувши у порядку загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні клопотання про залишення позовної заяви без розгляду в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області, Державної міграційної служби України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області (надалі відповідач) про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 20.05.2015 року по 17.05.2018 року з урахуванням підвищення тарифних ставок і посадових окладів.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.05.2022 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку, визначеному статтею 262 КАС України (а.с.38-39).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02.06.2022 року задоволено клопотання відповідача про розгляд справи № 300/1882/22 в судовому засіданні з повідомленням (викликом). Розгляд справи № 300/1882/22 за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, здійснювати в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28.07.2022 року залучено Державну міграційну службу України до участі у справі №300/1882/22 в якості співвідповідача. Розгляд адміністративної справи №300/1882/22 розпочато спочатку
В ході проведення підготовчого провадження, 11.05.2022 року представником Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області через канцелярію суду подано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду в зв`язку з пропуском позивачем строків звернення до суду.
Подане клопотання мотивоване тим, що строк звернення до адміністративного суду із вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою виконання судового рішення про поновлення на роботі обмежується трьома місяцями з дня поновлення ОСОБА_1 на роботі (17.05.2018), і даний строк позивачем пропущено.
18.05.2022 року від ОСОБА_1 через підсистему Електронний суд надійшли письмові пояснення на вищевказане клопотання Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області про залишення позовної заяви без розгляду. Позивач зазначив, що його наявне право на вимогу щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі, не обмежується строком давності (а.с.76-78).
В судовому засіданні представники відповідачів подане клопотання підтримали, та просили його задовольнити.
Позивач в судове засідання не з`явився. Водночас, 17.06.2022 року через підсистему Електронний суд подав клопотання про розгляд справи без його участі (а.с.99).
Розглянувши зазначене клопотання, заслухавши думку представників відповідачів, дослідивши матеріали адміністративної справи, суд зазначає наступне.
Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.03.2016 року у справі № 809/2184/15, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду від 25.10.2016 року, зокрема, поновлено ОСОБА_1 на державній службі на посаді завідувача Богородчанського районного сектору Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області з 20.05.2015 року (а.с.11-17).
Наказом Державної міграційної служби України від 17.05.2018 року № 102-кт поновлено ОСОБА_1 з 20.05.2015 року на посаді завідувача Богородчанського районного сектору Управління ДМС в Івано-Франківській області (а.с.28).
Як встановлено судом та не заперечується представниками сторін, при поновленні на роботі Державною міграційною службою України не виплачено позивачу середній заробіток за період вимушеного прогулу з 20.05.2015 року по 17.05.2018 року.
Позивач, вважаючи, що відповідачем при поновленні протиправно не виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу, звернувся з даним позовом до суду за захистом свого порушеного права.
З огляду на заявлене клопотання Управлінням Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області, щодо застосування наслідків пропуску позивачем процесуальних строків звернення до адміністративного суду, суд вказує на таке.
Частиною 2 статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Верховний Суд України в постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 362/7105/15-ц (провадження № 6-1395цс16), проаналізувавши зміст частини 2 статті 233 КЗпП України, зробив висновок, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто всіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Верховний Суд України вказав, що позовна вимога про стягнення компенсації за вимушений прогул відноситься до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці та відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду.
Вказане свідчить про суперечливу судову практику щодо застосування частини першої чи другої статті 233 КЗпП України до вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та щодо визначення правової природи середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
При розгляді справи належить з`ясувати питання, чи можна вважати середній заробіток за час вимушеного прогулу складовою заробітної плати та чи поширюється на вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу положення частини першої статті 233 КЗпП України про тримісячний строк звернення до суду.
У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону № 108/95-ВР Конституційний Суд України вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.
Конституційний Суд України зробив висновок, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто всіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Тобто, Конституційний Суд України фактично зробив висновок, що навіть у разі невиконання трудової функції не з власної вини, він вважається таким, що працює і отримує за це заробітну плату, а не компенсацію, бо саме заробітна плата є тією грошовою виплатою, яка забезпечує можливість самого існування як працівника, так і, можливо, членів його сім`ї, а також наповнення державного бюджету, бо із цієї виплати вираховуються податки і збори, у тому числі внески до Пенсійного фонду України у розмірах, який передбачений саме для заробітної плати, а період вимушеного прогулу зараховується до страхового стажу.
Такий період невиконання трудової функції можна порівняти з простоєм.
При цьому під простоєм розуміється зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (частина перша статті 34 КЗпП України).
Тобто простій можливий як з вини роботодавця, так і за відсутності його вини. Законодавство у будь-якому випадку простою гарантує працівникам отримання частини заробітної плати.
У свою чергу, вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію.
Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою.
Вказане також узгоджується з пунктом 1.3 розділу 1 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713) яким передбачено, що для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
Відповідно до підпункту 2.2.12 пункту 2.2 розділу 2 Інструкції № 114/8713 до фонду додаткової заробітної плати включається оплата за невідпрацьований час, зокрема, оплата простоїв не з вини працівника.
У розділі 3 Інструкції № 114/8713 закріплено вичерпний перелік виплат, що не належать до фонду оплати праці. Згідно з пунктом 3.9 розділу 3 вказаної Інструкції до фонду оплати праці не належать суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.
В Інструкції № 114/8713 середній заробіток за час вимушеного прогулу не віднесено до вичерпного переліку виплат, що не належать до фонду оплати праці.
На думку суду, середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.
Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.
Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника.
Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства.
Правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу відрізняється від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є. Заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату. При виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.
Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати бо є заробітною платою.
Отже, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці.
Згідно із частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, і не залежить від здійснення роботодавцем нарахування таких виплат.
За наведених обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області про залишення позовної заяви без розгляду.
На підставі статті 124 Конституції України, керуючись статтями 243, 248, 369 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У Х В А Л И В:
В задоволенні клопотання Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області про залишення позовної заяви без розгляду - відмовити.
Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Відповідно до статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складання в повному обсязі, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя Панікар І.В.

Ухвала складена в повному обсязі 10.10.22, у зв`язку з перебуванням судді на планових навчаннях у Львівському регіональному відділенні Національної школи суддів України у період з 04.10.2022 по 05.10.2022.