Справа № 320/4526/22
Суддя: Брагіна О.Є.
Дата ухвалення: 2022-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про залишення позову без розгляду

07 жовтня 2022 року Київ № 320/4526/22

Суддя Київського окружного адміністративного суду Брагіна О.Є., розглянувши позовну заяву представника позивача - адвоката Коталейчука Сергія Петровича в інтересах Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

адвокат Коталейчук С.П. звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на користь НАВС вартість витрат, пов`язаних з утриманням відповідача у навчальному закладі у сумі 94874,80 грн.

Ухвалою КОАС від 09.06.2022 позовну заяву було повернуто заявникові у зв`язку з пропуском строку звернення з даним позовом до адміністративного суду.

Постановою ШААС від 08.09.2022 ухвала КОАС від 09.06.2022 була скасована, справа направлена до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою КОАС від 21.09.2022 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позову протягом 10 днів з дня отримання ухвали та встановлено спосіб усунення недоліків позовної заяви шляхом надання суду її оригіналів (оскільки оригінал позову повернуто заявнику на підставі ухвали КОАС від 09.06.2022) у кількості екземплярів, що відповідає кількості учасників процесу з надання належним чином засвідчених копій документів, які додані до позовної заяви; подання заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду з посиланням на докази, якими підтверджена поважність причин пропуску такого строку.

На виконання вимог ухвали КОАС від 21.09.2022 від представника позивача - адвоката Коталейчука С.П. надійшли оригінали позовної заяви та заява про поновлення пропущеного строку звернення до суду.

Разом з цим, як вбачається зі змісту заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду, остання є аналогічною за змістом до заяви, поданою заявником на виконнання вимог ухвали КОАС від 25.05.2022 та щодо якої суд в своїй ухвалі від 09.06.2022 вже вказував заявнику, що наведені в ній причини пропуску строку звернення до суду є неповажними, у зв`язку з чим просив позивача в ухвалі від 21.09.2022 навести інші обставини, які зумовили неможливість подання ним позову у визначений законом строк.

При цьому, жодних доказів, якими підтверджена поважність причин пропуску строку звернення до суду, заявником не надано.

Таким чином, суд доходить висновку, що заявником проігноровано вимоги ухвали КОАС від 21.09.2022, у зв`язку з чим звертає увагу на таке:

положеннями ч.1 ст. 129-1 Конституції України передбачено, що судове рішення є обов`язковим до виконання.

Вказана норма кореспондується зі ст.370 КАСУ, при цьому ухвала суду, згідно ст.241 КАСУ є різновидом судового рішення.

Згідно ч.5 ст. 44 КАСУ, учасник справи зобов`язаний виявляти повагу до суду; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати наявні у нього докази в порядку та строки, встановлені судом, не приховуючи їх.

Практика Європейського суду з прав людини, відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" №3477-IV від 23.02.2006, є джерелом права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його правами та обов`язками. У рішенні Європейського суду з прав людини "Чуйкіна проти України" ((CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) 13 січня 2011 року ОСТАТОЧНЕ) вказано, що "стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), пп. 28- 36, Series A № 18)".

Доступ до правосуддя включає не лише можливість подати заяву до суду, йому відповідає обов`язок суду розглянути справу по суті з винесенням остаточного рішення по справі, яке підлягає обов`язковому виконанню. Виконання в розумний термін також є невід`ємною частиною права на доступ до суду.

У 1975 році, під час вирішення справи "Golder проти Сполученого Королівства" (№4451/70, рішення від 21 лютого 1975 року) ЄСПЛ вперше дійшов висновку, що сама конструкція статті 6 Конвенції була б безглуздою та неефективною, якби вона не захищала право на те, що справа взагалі буде розглядатися. У рішенні за наслідками розгляду цієї справи ЄСПЛ закріпив правило, що частина перша статті 6 Конвенції містить у собі невід`ємне право особи на доступ до суду. Таким чином, стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду.

В той же час, рівень доступу, наданий національним законодавством, повинен бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права, тому право на доступ до правосуддя не є абсолютним з точки зору його практичного забезпечення. У зазначеній вище справі "Golder проти Сполученого Королівства" ЄСПЛ наголосив, що вказане право в силу своєї природи вимагає державного регулювання (яке може змінюватися залежно від місця та часу, з урахуванням потреб і ресурсів як суспільства, так і конкретних осіб). Під законними обмеженнями ЄСПЛ розглядає встановлені законом строки давності, заходи забезпечення позову та нормативне регулювання права звернення до суду.

Верховний Суд у справі №705/5060/18 акцентував увагу на тому, що "Конвенція покликана гарантувати не права, які є теоретичними або ілюзорними, а права, які є практичними та ефективними. Це особливо стосується гарантій, закріплених у статті 6 Конвенції, з огляду на важливе місце, яке в демократичному суспільстві займає право на справедливий суд з усіма гарантіями відповідно до цієї статті.

Правила, що регулюють офіційні кроки та строки, які мають бути дотримані при подачі апеляційної скарги або заяв на судовий перегляд, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя та дотримання, зокрема, принципу правової визначеності".

Суд нагадав, що "... національні органи влади, зокрема суди, мають вирішувати проблеми тлумачення внутрішнього законодавства, їх роль обмежується перевіркою відповідності результатів такого тлумачення Конвенції.

Це стосується, зокрема, тлумачення судами процесуальних норм, таких як строки подання документів або подання апеляцій (рішення у справі "Кунерт проти Польщі", заява № 8981/17, від 04 квітня 2019 року)".

Далі Верховний Суд зазначив: "Отже, залишаючи позовну заяву без руху, позивач був поінформований про обов`язок виправити недоліки вказаної заяви, а саме: привести її зміст та форму до вимог процесуального законодавства. Отже, оскільки він (позивач) не подав позовну заяву, яка повинна відповідати вимогам закону, і таким чином, не вичерпав наявних засобів захисту свого права, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про визнання позовної заяви неподаною та її повернення".

У зв`язку з цим варто також звернути увагу і на рішення Європейського суду у справі "Моннелл і Морріс проти Сполученого королівства", в якій ЄСПЛ висловив правову позицію про те, що обмеження доступу до суду з метою запобігання зловживанню процесуальними засобами може визнаватися таким, що має легітимну мету.

Також у рішеннях від 8 грудня 1983 року у справі "Аксен проти Німеччини", заява №8273/78; рішення від 25 квітня 2002 року у справі "Варела Ассаліно проти Португалії", заява №64336/01) судом вказано, що у певних випадках, при вирішенні справи, влада, керуючись "міркуваннями ефективності й економії часу розгляду справи має право допускати дії, яким встановлюється порядок розгляду справи та вирішення спору".

Крім того, у даному випадку варто також процитувати і рішення у справі Жоффр де ла Прадель проти Франції, посилання на яке останнім часом набуло ознак системності. Звертаючи увагу на недопущення надмірного формалізму, Європейський суд разом з цим вказав на необхідність додержання процедурних передумов звернення до суду. Суд підкреслив, що "згідно Конвенції кожна держава-учасниця має право встановлювати правила судової процедури, у тому числі процесуальні заборони й обмеження, які полягають у тому, щоб судовий процес не перетворився на безладний рух".

Саме ця справа була покладена в основу рішень Верховного Суду у справах №№ 705/3875/17 та 705/5060/18.

В даному випадку суд констатує факт ухилення позивачем від виконання покладеного на нього обов`язку ухвалою суду від 21.09.2022 (яка є обов`язковою для виконання всіма суб`єктами на території України) подати заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду з посиланням на докази, якими підтверджена поважність причин пропуску такого строку, в чому суд вбачає зловживання учасником своїми правами.

Суд наголошує, що згідно ч.1 ст. 45 КАСУ учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається. З урахуванням конкретних обставин справи суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню адміністративного судочинства, зокрема: подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, які спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення, - п.1 ч.2 ст.45 КАСУ.

З урахуванням конкретних обставин справи, суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню адміністративного судочинства. Про це було зазначено Верховним Судом в ухвалі від 17.05.2018. Так, Верховний Суд у справі №916/36/16 визнав прикладом зловживання особою процесуальними правами дій, які полягають у «вчиненні інших ніж визначено Кодексом аналогічних дій, спрямованих на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи».

Відповідно до ч.1 ст.2 КАСУ, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У даному випадку заявником допускаються дії, які стоять на заваді ефективного здійснення судочинства, в чому вбачається зловживання наданими правами.

В своїх рішеннях, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див. рішення Суду у справі "Шульга проти України", пункт 28, No 16652/04, від 02.12.2010) і запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у процесі є завданням саме державних органів (див. рішення Суду у справі "Мусієнко проти України", пункт 24, No 26976/06, від 20.01.2011).

У цьому зв`язку варто знову звернутися до прецедентної практики ЄСПЛ, який акцентував увагу на тому, що неможливість суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08 листопада 2005 року у справі № 36655/02 «Смірнова проти України», рішення ЄСПЛ від 27 квітня 2000 року у справі No 30979/96 «Фрідлендер проти Франції» (Frydlender v. France)).

Неприпустимість зловживання процесуальними правами як принцип адміністративного судочинства забезпечується гарантіями дотримання судом усіх інших основних засад, встановлених ст.2 КАСУ таких як: учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися наданими процесуальними правами; суд з метою запобігання зловживанням правами активно забезпечує справедливий баланс використання учасниками процесу своїх прав та обов`язків, не спростовуючи принцип змагальності сторін.

Зловживання процесуальними правами - це адміністративне процесуальне правопорушення, яке характеризується умисними недобросовісними діями учасників адміністративного процесу (їх представників), що спричиняють порушення процесуальних прав інших учасників процесу (їх представників), перешкоджають гарантованому п. 1 ст. 6 ЄКПЛ правосуддю, що є підставою для застосування судом процесуальних санкцій (позбавлення права на процесуальну дію або застосування судом інших негативних юридичних наслідків, передбачених законом).

За приписами ч.3 ст.45 КАСУ, якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи, має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Відтак, оскільки судом встановлено зловживання заявником своїми процесуальними правами, суд вважає за необхідне застосувати один із засобів реагування на допущене учасником справи зловживання у вигляді залишення позовної заяви без розгляду.

Керуючись статтями 44-45, 240, 243, 248, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

позовну заяву представника позивача - адвоката Коталейчука Сергія Петровича в інтересах Національної академії внутрішніх справ (, площа Солом`янська, 1, м. Київ, 03035) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) про стягнення коштів, - залишити без розгляду.

Копію ухвали направити позивачу для відома.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення (підписання) ухвали.

Суддя Брагіна О.Є.