Справа № 400/919/22
Суддя: Вербицька Н. В.
Дата ухвалення: 2022-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2022 р.м.ОдесаСправа № 400/919/22
Головуючий в 1 інстанції: Гордієнко Т. О.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів Джабурії О.В.,

- Кравченка К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2022 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області про стягнення матеріальної допомоги в розмірі 18 270,00 грн,

В С Т А Н О В И Л А :

21 січня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській 18 270,00 грн матеріальної допомоги, призначеної наказом Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22.12.2021 року №09/ос/г/2021.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що йому протиправно не виплачена допомога на оздоровлення до щорічної відпустки за період роботи з 17.06.2014 по 16.06.2015 в розмірі посадового окладу, визначеного за станом на 20.03.15 року, що підтверджується наказом голови суду та її невиплата порушує його права на оплату праці.

Відповідач відзив на позовну заяву не надав.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 допомогу на оздоровлення до щорічної відпустки за період роботи з 17.06.14 по 16.06.15 в розмірі посадового окладу, визначеного станом на 20.03.2015 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Зокрема, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не зазначено в резолютивній частині судового рішення про стягнення чіткої суми матеріальної допомоги, яка підлягає виплаті на користь позивача. Апелянт наголошує, що вже понад 22 роки існує усталена практика, як стягувати суми заробітної плати. Пленум Верховного Суду України у постанові від 24.12.1999 №13 зазначив, що "задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення".

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не надав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлені та з матеріалів справи вбачаються наступні обставини.

Указом Президента України № 302/2013 від 23.05.2013 року призначено ОСОБА_1 суддею Свердловського міського суду Луганської області.

Указом Президента України № 81/2015 від 14.02.2015 року позивача переведено у межах п`ятирічного строку на роботу на посаду судді Ленінського районного суду м. Миколаєва.

Наказом Ленінського районного суду м. Миколаєва № 8 ос/г/15 від 20.03.2015 зараховано ОСОБА_1 в штат Ленінського районного суду м. Миколаєва на посаду судді з 20.03.2015 року, встановлено позивачу з 20.03.2015 року посадовий оклад відповідно до затвердженого штатного розпису.

Наказом Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05.05.2015 № 12/в/г/15 позивачу була надана частина щорічної відпустки за період роботи з 17.06.2014 по 16.06.2016 тривалістю один календарний день та надана матеріальна допомога на оздоровлення в розмірі посадового окладу, однак ТУ ДСА наказ повернуло без виконання.

Наказом голови Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22.12.2021 року №09ос/г/2021 «Про виплату допомоги на оздоровлення» вирішено виплатити судді Ленінського районного суду м. Миколаєва ОСОБА_1 допомогу на оздоровлення до щорічної відпустки за період роботи з 17.06.2014 по 16.06.2015 в розмірі посадового окладу, визначеного за станом на 20.03.2015 року, оскільки позивачем відпустка за цей період використана, а допомога на оздоровлення не отримана.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що належна позивачу допомога на оздоровлення за 2014-2015 роки протиправно не нарахована і не виплачена ОСОБА_1 . Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо стягнення, суд першої інстанції виходив з того, що нарахування та виплата допомоги на оздоровлення, зокрема, з урахуванням податків та зборів, належить до повноважень відповідача у справі.

Судова колегія не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Згідно висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 06.09.2021 по справі №240/722/20, наявність у судді права на щорічну основну відпустку за відпрацьований рік, незалежно від порядку та строків його реалізації, передбачає обов`язкове надання йому допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу, незалежно від часу звернення із заявою про це.

Оскільки відповідачем не оскаржується рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, спірним питанням під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції є визначення конкретної суми матеріальної допомоги на оздоровлення, яка підлягає стягненню на корить ОСОБА_1 .

Підставою для виникнення у позивача права на виплату допомоги на оздоровлення є наказ голови Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22.12.2021 року №09ос/г/2021 «Про виплату допомоги на оздоровлення», яким вирішено виплатити судді Ленінського районного суду м. Миколаєва ОСОБА_1 допомогу на оздоровлення до щорічної відпустки за період роботи з 17.06.14 по 16.06.15 в розмірі посадового окладу, визначеного за станом на 20.03.2015 року, з якого вбачається, що ОСОБА_1 щорічна відпустка за цей період використана, однак допомога не отримана.

Згідно з ч.3 ст.133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-УІ посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом.

Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік» установлено у 2015 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 1218 гривень.

Отже, в даному випадку, належна позивачу допомога на оздоровлення становить 18 270 грн, що вірно встановлено судом першої інстанції.

За сталою практикою Верховного Суду, на чому наголошує і апелянт, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми невиплаченої заробітної плати, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. Зокрема, ще положеннями абзацу п`ятого пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, відповідно до якого суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Отже, доводи апелянта щодо можливості визначення судом конкретної суми заробітної плати, яка підлягає стягненню на його користь, без урахування податків і зборів, є обґрунтованими.

При цьому судова колегія враховує, що частина 3 статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453 зазнавала змін.

Так, Законом України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року № 76-VIII (далі - Закон № 76) з частини третьої статті 129 Закону № 2453 виключено положення, яке з 1 січня 2015 року встановлювало посадовий оклад судді місцевого суду в розмірі 15 мінімальних заробітних плат. Тобто оклад судді місцевого суду було зменшено з 15 до 10 мінімальних заробітних плат.

Посадовий оклад судді місцевого суду в розмірі 10 мінімальних заробітних плат було закріплено і в частині третій статті 133 Закону № 2453 після викладення його у новій редакції Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192.

Рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 1-7/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII. Це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: "Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат".

Враховуючи, що наказ голови Ленінського районного суду м. Миколаєва про надання ОСОБА_1 допомоги на оздоровлення до щорічної відпустки за період роботи з 17.06.14 по 16.06.15 прийнятий 22.12.2021, тобто після відновлення Конституційним Судом України первинної редакції частини 3 статті 133 Закону № 2453, то така допомога повинна обраховуватись з розміру посадового окладу, визначеного з 15 мінімальних заробітних плат.

Метою адміністративного судочинства у силу приписів ч.1 ст. 2 КАС України є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський Суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13 Конвенції, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13 Конвенції, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством. Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» у теорії права та на практиці.

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника. Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулася до суду, відповідно до вимог законодавства.

Адміністративний суд здійснює правосуддя у порядку, встановленому процесуальним законом, і не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, та вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права.

«Ефективний засіб правового захисту» повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Ухвалення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав і забезпечення їхньої примусової реалізації, не відповідає положенням Конвенції та, відповідно, завданню адміністративного судочинства.

Судова колегія наголошує, що стягнення недоплаченої допомоги на користь позивача з ТУ ДСА в Миколаївській області, не є перебиранням функції іншого суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта та зобов`язанням його приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу, з огляду на обов`язковість ефективного механізму захисту порушеного права ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції на наведені обставини уваги не зверну, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Відповідно до п.1, п.4 ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог у повному обсязі шляхом стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській на користь ОСОБА_1 18 270,00 грн матеріальної допомоги, призначеної наказом Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22.12.2021 року №09/ос/г/2021.

Керуючись ст.ст.308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, судова колегія,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2022 року скасувати та ухвалити постанову про задоволення позову ОСОБА_1 .

Стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 18 270,00 грн (вісімнадцять тисяч двісті сімдесят гривень) матеріальної допомоги, призначеної наказом Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22.12.2021 року №09/ос/г/2021.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В.Кравченко