Справа № 344/6264/22
Суддя: Бородовський С. О.
Дата ухвалення: 2022-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 344/6264/22
Провадження № 2-а/344/125/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі судді Бородовського С.О.,

за участі секретаря судового засідання Герлан Н.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Грінченко Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративний позов ОСОБА_1 до рядового поліції батальйону УПП роти 2 Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області Микуляк Анатолія Івановича про скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення, -

ВСТАНОВИВ:

в позові вказано, що на відповідача складено постанову за зупинку транспортного засобу в зоні дії знаку 3.34 по вул. Мазепи в м. Івано-Франківськ, однак постанову складено без участі позивача, хоча все ж він був присутній, оскільки надав відповідачу посвідчення водія і висловив поліцейському свої заперечення, а в наступному пішов, про ухвалення постанови не знав, під час ухвалення постанови відповідач не встановив обставини правопорушення, оскільки жодних знаків, що забороняють зупинку не встановлено; автомобіль позивач зупинив на узбіччі по вул. Мазепи в м. Івано-Франківськ; позивач намагався довести відповідачу, що зона дії знаку до найближчого перехрестя, але відповідач його не слухав. Тому позивач просив визнати дії патрульного незаконними та скасувати постанову.

В судовому засіданні позивач надав перед судом пояснення про те, що він особисто виїхав автомобілем з прилеглої до дороги території до вул. Мазепи в м. Івано-Франківськ, повернув на право та зупинив автомобіль на вулиці Мазепи в м. Івано-Франківськ в зоні дії знаку 3.34, для того, щоб піти в магазин і купити хліб, який він забув купити, будь-яких інших покупок не передбачав здійснювати. Відійшов від автомобіля кілька метрів і в цей час під?їхав автомобіль поліції, а тому повернувся до автомобіля та відповідач висловив вимогу надати документи і пояснив, що автомобіль зупинено в забороненому місці та одразу запропонував сплатити штраф. Однак позивач відмовився сплачувати штраф. Копія постанови прийшла на адресу сина, на якого зареєстровано автомобіль, тому що свою адресо проживання позивач не повідомив відповідачу. Оскільки відповідач не знав місце проживання позивача, а відправив позивачу постанову на адресу власника автомобіля, яким користувався позивач тому він просив суд скасувати постанову. Свою ж адресу не надав відповідачу, тому що не згоден з діями відповідача.

В судовому засіданні представник відповідача надав перед судом пояснення про те, що зона дії знаку 3.34 відповідно до схеми руху - від його встановлення та до наступного перехрестя, а не так як пояснює суду позивач до місця його виїзду на дорогу з прилеглої території; позивач виїхав на проїжджу частину по вул. Мазепи в м. Івано-Франківськ не з дороги, а з прилеглої території і не з перехрестя доріг, як ним вказано в позові; тому пояснення позивача неправдиві і спрямовані на заплутування учасників дорожнього руху, так як йому було доведено відповідачем, що знак 3.34 у відповідному місці встановлений та забороняє зупинку на відповідній ділянці дороги; отже виїзд з прилеглої території не відноситься до перехресть і не припиняє зону дії знаку; в позові позивач вказує на одні аргументи, а в судовому засіданні вже їх змінив та надав пояснення про зовсім інші обставини, їх правову оцінку; позивач змінює пояснення лише для уникнення відповідальності, оскільки розуміє, що вчинив правопорушення і надає суду неправдиву інформацію; місце зупинки ним особисто автомобіля позивач не заперечує, а також і не заперечує, що воно перебуває в зоні дії знака 3.34; позивач намагається виправдати свої дії під будь-яким приводом, щоб не зазнати негативних наслідків адміністративної відповідальності; в судовому засіданні позивач підтвердив намагання уникнути відповідальності, оскільки сам і надав суду пояснення про те, що він в дійсності не задоволений тим, що має сплатити штраф у подвійному розмірі, в порівнянні із тим, що міг раніше сплатити, що вказує, що він свідомий своїх протиправних дій і неправомірного уникнення від відповідальності за неправдивими поясненнями; сам же позивач і вказує в позові, що розгляд справи за місцем вчинення правопорушення відбувся, але позивач його ігнорував, провокував конфлікт замість реалізації своїх прав на надання пояснень; ніщо не заважало позивачу фотографувати шеврони поліцейських, а також він надав і отримав назад посвідчення водія, висловив його заперечення, які мав на той час, критикував дії поліцейського; пояснення позивача в судовому засіданні були невиправдано широкі щодо його дій, починаючи з обставин за одну добу до дня вчинення ним правопорушення, що здійснено з метою заплутати суд у встановленні фактичних обставин про те, що автомобіль не позивача і не він його запаркував, хоча він особисто і неодноразово визнав перед судом, що він особисто зупинив автомобіль, на ділянці де заборонено це робити; відповідач відправив копію постанови протягом трьох днів, а доставку повідомлення здійснює Укрпошта; позивач міг отримати постанову в місці її складення, але самостійно для себе вирішив піти та не отримав постанову, оскільки він взяв свої документи та самовільно пішов, а постанову не взяв; свідома відмова позивача від отримання постанови не звільняє позивача від наслідків вчинення ним правопорушення; в наступному постанову відправлено для відома, а не для переконання позивача, що він може і надалі продовжувати вчиняти правопорушення; надана суду схема руху у спірному місці однозначно вказує на те, що позивач за його поясненням виїхав з прилеглої території, а не з другорядної дороги і не з перехрестя, а в місце зупинки автомобіля позивачем така дія заборонена знаком 3.34; крім цього і заїзд на прилеглу територію, з якої виїхав позивач за його поясненням, здійснюється виключно зі сторони зони дії знаку 3.34, а тому позивачу не гарантовано право ігнорувати дію знаку 3.34 з тієї підстави, що не він добу назад залишив автомобіль на прилеглій території, або що він за добу забув знаки зі сторони заїзду на прилеглу територію; виїзд з прилеглої території не звільняє позивача від обов?язку виконувати правила дорожнього руху на проїжджій частині доріг в м. Івано-Франківськ.

Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже зупинку автомобіля на вулиці Мазепи в м. Івано-Франківськ в місці, яке вказано в постанові та в поясненнях представника відповідача представник відповідача довів перед судом, а позивач особисто визнав і не спростував пояснення представника відповідача. Особисту зупинку автомобіля в зоні дії знаку 3.34 позивач не заперечив і не спростував. В судовому засіданні позивач надав перед судом пояснення про те, що автомобіль зупинив в забороненому місці безпосередньо перед тим, як під?їхав автомобіль поліції з відповідачем.

В судовому засіданні позивач надав перед судом пояснення проте, що він зупинив автомобіль в зоні дії знаку 3.34., але не підлягає відповідальності, оскільки виїхав з прилеглої території та ознайомився з місцем розміщення знаку після вчинення правопорушення.

Таким чином у позивача не було будь-яких перешкод ознайомитись із місцем розміщення знаку 3.34 та зоною його дії до виїзду на проїжджу частину, а не після вчинення позивачем правопорушення.

Ігнорування позивачем місць розміщення знаків дорожнього руху та правил і зон їх дії не визначено законом для звільнення від наслідків притягнення до адміністративної відповідальності.

Належність до категорії осіб, на яких не поширюється дія знаку 3.34 позивач перед судом не довів.

Відповідно до п. 2.3. Правил дорожнього руху для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху.

До обов?язків відповідача та інших учасників дорожнього руху не належить ознайомлення позивача з правилами заборони зупинки на спірній ділянці проїжджої частини.

Ігнорування позивачем правил дорожнього руху і порушення ним обов?язків водія не визначена законом в якості правової підстави для звільнення позивача від адміністративної відповідальності.

Порушення позивачем правил зупинки на ділянці дороги, на якій заборонено зупинку завдало протиправної шкоди правовим відносинам, що регулюються Правилами дорожнього руху, оскільки унеможливило проїзд транспортних засобів на відповідній ділянці дороги.

Також позивачем не доведено перед судом, що знак 3.34 в спірному місці передбачає винятки із його дії у відповідний час або, що позивач належить до суб?єктів, яким дозволено зупинку транспорту в зоні дії спірного знаку.

В ч. 1 ст. 122 КУпАП встановлено адміністративну відповідальність за порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил зупинки, стоянки.

Відповідно до Правил дорожнього руху в зоні дії знаку 3.34 Зупинку заборонено забороняються зупинка і стоянка транспортних засобів, крім таксі, що здійснює посадку або висадку пасажирів (розвантаження чи завантаження вантажу).

Отже позивач особисто зупинив автомобіль в місці дії знаку 3.34, що належить до адміністративних правопорушень за змістом ч. 1 ст. 122 КУпАП.

У позивача не було правових підстав і поважних причин на порушення заборони, що встановлена знаком 3.34, оскільки ним надано перед судом пояснення про те, що ним це особисто зроблено виключно для відвідування магазину з метою придбати виключно хліб.

Таким чином відповідач притягнув позивача до адміністративної відповідальності з підстави, що передбачена законом.

Право на притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вчинене правопорушення надано позивачу за змістом закону, неправомірності дій відповідача позивачем не доведено.

Так, в ст. 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено заборону зловживання правами, передбаченими в конвенції.

Під зловживанням правом у аспекті п.3 ст.35 конвенції ЄСПЛ розуміє у звичайному значенні, прийнятому загальною теорією права, зокрема, факт, що володілець права здійснює його поза призначенням упереджено (рішення від 15.09.2009 у справі «Miroпubovs and Others v. Latvia», заява №798/05, п.62).

Поняття «зловживання» представлене в статті 17 та статті 35§ 3 (a) (зловживання правом на індивідуальне звернення). Вона посилається на своє звичайне значення відповідно до загальної теорії права, а саме - шкідливе здійснення права її власником в такий спосіб, який явно не відповідає або суперечить цілям, для яких таке право надане/створене (Miroпubovs і інші проти Латвії, §§ 62 та 65; S.A.S. проти Франції [ВП], § 66).

Положення ст. 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод спрямовані на забезпечення демократій засобами боротьби з діями та діяльністю, які знищують або неналежним чином обмежують основні права та свободи незалежно від того, чи дії або діяльність здійснюються «державою», «групою» або «особою».

Так само і в ст. 45 КАС України вказано, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.

Суд не є засобом для будь-якої сторони в її зловживанні правами задля уникнення негативних наслідків юридичної відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення.

Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання учасником судового процесу його процесуальними правами, суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

В судовому засіданні позивач надав суду пояснення про те, що йому не було відомо про притягнення його до адміністративної відповідальності, однак він отримав від поліцейського вимогу надати документи з метою його притягнення до відповідальності за зупинку автомобіля в зоні дії заборонного знаку 3.34.; повернувся до автомобіля та відповідач висловив вимогу надати документи і пояснив, що автомобіль зупинено в забороненому місці.

Отже пояснення позивача засновані на внутрішній суперечності та спростовують одні одні. По-друге, постійна зміна пояснень позивачем, після їх спростування представником відповідача вказує на надання пояснень не щодо дійсних обставин, а тих, що на думку позивача виправдовують порушення ним правил дорожнього руху і сприятимуть уникнути адміністративної відповідальності.

Проте загальною засадою юридичної відповідальності є її невідворотність.

Крім цього в судовому засіданні позивач надав перед судом пояснення про те, що він висловив відповідачу його заперечення щодо зупинки ним транспортного засобу. Отже ним реалізовано право на надання пояснень і доводів.

Разом з цим позивач не надав суду доказів, що відповідач не роз?яснив позивачу права, які б він просив його роз?яснити. Також позивач не надав суду доказів, що він подав відповідачу будь-які заяви чи клопотання або докази. Проте позивач все ж надав суду фототаблиці фотографування ним працівників поліції, отже мав можливість і здійснював фіксування обставин його притягнення до адміністративної відповідальності.

Також безпосередньо в позові вказано, що під час винесення постанови відповідач не розібрався із ситуацією, отже постанову все ж було винесено та фактичні обставини оцінено, але результат такого розгляду не задовольнив позивача, оскільки йому не забезпечено протиправне уникнення від адміністративної відповідальності за вчинене правопорушення. Так само і самостійна відмова позивача від отримання постанови не визначена законом в якості підстав звільнення його від вчиненого адміністративного правопорушення.

Також не відповідає дійсності пояснення позивача за позовом про те, що у відповідному місці немає заборонного знаку 3.34, оскільки в судовому засіданні позивач надав перед судом пояснення про те, що відповідний знак встановлено по вул. Мазепи у відповідному місці. Тому в наступному після заперечення обставини встановлення відповідного знаку 3.34 позивач перейшов до заперечення обставини поширення дії знаку на позивача через виїзд з прилеглої території.

Отже надання позивачем взаємно суперечливих обставин і неправдивих пояснень щодо суті фактичних обставин не належить до добросовісного користування правами.

Введення позивачем суду в оману щодо фактичних обставин спору вказує на зловживання позивачем його відповідним правом, оскільки надання неправдивих пояснень щодо суті спору не гарантовано будь-якому учаснику спору, ні національним законодавством, ні міжнародно-правовими зобов?язаннями України.

Зловживання правами належить до неправомірної поведінки та не визначена процесуальним законом в якості підстави для звільнення від адміністративної відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення.

Крім цього у постановах Верховного Суду від 17.09.2020 року у справі №742/2298/17 та від 26.12.2019 р. у справі за №724/716/16-а, Верховний Суд виклав правовий висновок про те, що у справах про оскарження постанов про адміністративне правопорушення належним відповідачем у таких справах є саме орган, а не особа, яка перебуває з цим органом у трудових відносинах та від його імені здійснює розгляд справ про адміністративні правопорушення та накладає адміністративні стягнення.

Згідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже на час звернення до суду позивачу було однозначно відомо, що органом Національної поліції, у даній справі, є Департамент патрульної поліції, від імені якого виступає інспектор Управління патрульної поліції, уповноважений накладати адміністративні стягнення та розглядати справи про адміністративні правопорушення.

Однак позивач не пред?явив позов до Департаменту патрульної поліції, як до суб`єкту владних повноважень, а в наступному протягом всього часу з моменту пред?явлення позову позивач не подав зміни до позову про висунення його вимог саме до Департаменту патрульної поліції, не подав заяву про залучення до участі у розгляді цієї адміністративної справи судом належного відповідача, не подав суду заяву про заміну відповідача.

При цьому працівник поліції є уповноваженою особою органу поліції, а тому орган поліції не підлягає заміні на орган поліції в порядку заміни неналежного відповідача на належного інакше як в порядку подання позову саме до визначеної законом особи, що однозначно визначено за усталеною практикою Верховного Суду України.

Таким чином, позивачем заявлено позов до неналежного відповідача - інспектора Управління патрульної поліції свідомо, з власної ініціативи і протягом розгляду спору позивач не змінив своїх вимог і не подав їх в його письмовій заяві.

При цьому позивач подав позов про визнання незаконними саме дій патрульного, а не органу, в трудових відносинах з яким патрульний перебуває і підтримав таку вимогу до патрульного в судовому засіаднні.

Також позивач не подав суду заяву про пред?явлення відповідних своїх вимог і до Департаменту патрульної поліції.

На підставі принципу диспозитивності і змагальності адміністративного процесу формулювання та висунення вимог за позовом до відповідного відповідача, обраного на власний розсуд за своїм бажанням належить до виключної компетенції позивача.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

УХВАЛИВ:

в позові ОСОБА_1 до рядового поліції батальйону УПП роти 2 Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області Микуляк Анатолія Івановича про скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення відмовити.

Апеляційна скарга на рішення подається протягом 10 днів з дня його проголошення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Головуючий суддя Бородовський С.О.