Справа № 520/16570/21
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2022-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2022 р. Справа № 520/16570/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Григорова А.М.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Бартош Н.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.11.2021, головуючий суддя І інстанції: Старосєльцева О.В., м. Харків, повний текст складено 11.11.21 по справі № 520/16570/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Харківській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Харківській області, в якій просив суд першої інстанції:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті середнього заробітку за час затримки при звільненні за період з 02.02.2021 по 30.08.2021;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з 02.02.2021 по 30.08.2021 у розмірі 113 468 грн. 19 коп., з утриманням з присуджених сум податків та зборів та інших обов`язкових платежів, встановлених законодавством.

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що при звільненні його зі служби в поліції були виплачені не всі суми, що належали ГУНП в Харківській області в день його звільнення, у зв`язку із чим відповідно до ст.117 КЗпП України він має право на отримання виплати середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку. Вважає, що необхідно зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з 02.02.2021 по 30.08.2021 у розмірі 113 468 грн. 19 коп., з утриманням з присуджених сум податків та зборів та інших обов`язкових платежів, встановлених законодавством.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.11.2021 року позов - задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки при звільненні за період з 02.02.2021 по 30.08.2021.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з 02.02.2021 по 30.08.2021 у розмірі 11.128,81 грн. (одинадцять тисяч сто двадцять вісім гривень 81 копійок), з утриманням з присуджених сум податків та зборів та інших обов`язкових платежів, встановлених законодавством.

Позов у решті вимог - залишено без задоволення.

Головне управління Національної поліції в Харківській області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій просило суд першої інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.11.2021 (в частині задоволених позовних вимог) та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення та частково задовольняючи позовні вимоги дійшов до висновку, що відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, тому ГУНП в Харківській області зобов`язано сплатити грошові кошти за затримку розрахунку при звільненні. Однак, судом першої інстанції не було враховано важливі обставини у даній справі, які були викладені у відзиві ГУНП в Харківській області, тому з ухваленим рішенням суду не можна погодитися. Вказує, що ОСОБА_1 був звільнений 03.03.2020 наказом ГУНП в Харківській області №53о/с згідно з пунктом 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію". Із обставин справи та позовної заяви ОСОБА_1 у справі №520/17661/21 беззаперечно вбачається, що позивач, вважає, що станом на 14.09.2021 року з ним не проведено повний, остаточний розрахунок, так як на його думку не виплачено індексацію грошового забезпечення та надбавку за роботу в умовах режимних обмежень. Посилається на те, що остаточний розрахунок з ОСОБА_1 не було проведено, що може вбачатися із його позовної заяви у справі № 520/17661/21, тому відсутні підстави для задоволення вимог у цій справі (№520/16570/21). Таким чином, вимога позивача у даній справі (№520/16570/21) суперечить положенням статті 61 Конституції України, статті 117 КЗпП України та правовим висновкам щодо застосування статті 117 КЗпП України, викладених у постановах Верховного Суду з аналогічних питань. Зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги пояснення представника ГУНП в Харківській області з цього приводу, яке надавалося у справі і, як вбачається із судового рішення, судом не враховано, що фактичного розрахунку, як на думку позивача, ще не проведено, а тому відсутні підстави для застосування до ГУНП в Харківській області даного виду відповідальності, оскільки триваюче правопорушення ще, можливо, не припинено і остаточний розрахунок не проведено. Отже, рішення суду першої інстанції суперечить ст.61 Конституції України статті 117 КЗпП України та судом не враховано висновки викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 у справі № 4-рп/2012.

Позивач не скористався правом, передбаченим ст.304 КАС України на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Позивачем було подано клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження, а відповідачем було подано заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

З урахуванням наведеної вище норми КАС України, суд апеляційної інстанції розглядає дану справу у порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги оскаржуване рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що позивач з 15.08.2009 по 06.11.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ, а з 07.11.2015 в Національній поліції України.

Наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області від 03.03.2020 №53/ос по особовому складу капітана поліції ОСОБА_1 , старшого слідчого відділу розслідування злочинів скоєних проти життя та здоров`я особи, слідчого управління Головного управління Національної поліції в Харківській області, звільнено зі служби в поліції згідно з пунктом 7 (за власним бажанням) частини 1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію», з 03.03.2020, з виплатою компенсації за невикористану щорічну оплачувану відпустку за період з 01.01.2020 по 03.03.2020 у кількості 6 діб.

За твердженням позивача, після звільнення з органів поліції йому не було виплачено грошове забезпечення у вигляді грошової компенсації за невикористані дні відпустки за 2019р., та доплати за несення служби в нічний час за період служби 11.01.2014р.-03.03.2020р., що стало підставою звернення до суду з відповідним позовом.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.08.2020 р. по справі №520/8054/2020 позов - задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Національної поліції в Харківській області з приводу неоплати часу служби ОСОБА_1 у нічний час за період 07.11.2015 р .- 03.03.2020 р. із розрахунку 368 годин. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та здійснити виплату доплати за несення служби в нічний час ОСОБА_1 (код - НОМЕР_1 ; місцезнаходження - АДРЕСА_1 ) за період 07.11.2015р.-03.03.2020р. із розрахунку 368 годин. Позов у решті вимог - залишено без задоволення.

01.02.2021р. Головним управлінням Національної поліції в Харківській області на виконання вказаного рішення суду виплачено заявнику грошові кошти в сумі 1492,50 грн.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 14.01.2021р. по справі №520/8054/2020 апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Харківській області задоволено та змінено рішення суду першої інстанції в частині визначення 368 годин несення ОСОБА_1 служби у нічний час за період 07.11.2015 - 03.03.2020, замість 276 годин. Прийнято постанову, якою визнано протиправними дії Головного управління Національної поліції в Харківській області з приводу неоплати часу служби ОСОБА_1 у нічний час за період 07.11.2015 - 03.03.2020 із розрахунку 276 годин та зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та здійснити виплату доплати за несення служби в нічний час ОСОБА_1 за період 07.11.2015 - 03.03.2020 із розрахунку 276 годин.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 24.06.2021 по справі №520/8054/2020 касаційну скаргу на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2020 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2021 року задоволено. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2020 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2021 року в цій справі скасовано в частині відмови у задоволенні вимог позивача про наявність у нього права на отримання компенсації за невикористані дні основної щорічної та додаткової відпусток. Ухвалено в цій частині нове судове рішення. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області з приводу не внесення до наказу №53 о/с від 03.03.2020 відомостей щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані 20 днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2019 рік та щодо не внесення відомостей до того ж наказу щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані 5 днів додаткової відпустки за 2019 рік. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області внести відомості до наказу №53 о/с від 03.03.2020 щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані 20 днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2019 рік та відносно нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані 5 днів додаткової відпустки за 2019 рік. Визнано протиправними дії Головного управління Національної поліції в Харківській області з приводу невиплати при звільненні грошової компенсації за 20 днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2019 рік та грошової компенсації за невикористані 5 днів додаткової відпустки за 2019 рік. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористанні 20 днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2019 рік та грошову компенсацію за невикористані 5 днів інстанції суперечить статті 61 Конституції України статті 117 КЗпП України та судом не враховано висновки викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 у справі № 4-рп/2012.

На виконання Постанови Верховного Суду від 24.06.2021 по справі №520/8054/2020, 30.08.2021р. відповідачем було виплачено позивачу грошові кошти у сумі 11128,81 грн. в якості грошової компенсації за 20 днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2019 рік та грошової компенсації за невикористані 5 днів додаткової відпустки за 2019 рік, що підтверджується випискою з банку.

Отже, датою проведення відповідачем розрахунку з позивачем є 30.08.2021р.

Водночас, позивач звертався до суду з адміністративним позовом про визнання протиправними дії Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо не виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, щодо доплати за несення служби в нічний час та зобов`язання Головного управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні щодо доплати за несення служби в нічний час у сумі 181331 грн. 94 коп. (з дня звільнення зі служби в Національній поліції 03.03.2020 по день проведення остаточного розрахунку при звільненні - 01.02.2021).

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.10.2021р. по справі №520/4440/21 адміністративний позов до Головного управління Національної поліції в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області здійснити нарахування та виплату на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 10.000,0 грн. (десять тисяч гривень). У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 01.08.2022 року апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Харківській області - задоволено частково. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.10.2021 по справі № 520/4440/21 - змінено, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції: Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області здійснити нарахування та виплату на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 2 000,00 грн. (дві тисячі гривень).

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті середнього заробітку за час затримки при звільненні за період з 02.02.2021 по 30.08.2021, звернувся із вимогами у даній справі.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки при звільненні за період з 02.02.2021 по 30.08.2021 є протиправною, а тому необхідно зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з 02.02.2021 по 30.08.2021 у розмірі 11.128,81 грн. (одинадцять тисяч сто двадцять вісім гривень 81 копійок), з утриманням з присуджених сум податків та зборів та інших обов`язкових платежів, встановлених законодавством.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі ст.43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Приписами ч.2 ст.116 КЗпП України передбачено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відповідно до правової позиції, сформованої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці», середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Наведені вище висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012р. № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вбачається з матеріалів даної справи, позивач був звільнений зі служби в поліції 03.03.2020 року, а грошові кошти у сумі 11 128,81 грн. в якості грошової компенсації за 20 днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2019 рік та грошової компенсації за невикористані 5 днів додаткової відпустки за 2019 рік, на виконання постанови Верховного Суду від 24.06.2021 року по справі №520/8054/2020, відповідачем було виплачено 30.08.2021 року, що підтверджується наявною в матеріалах випискою АТ КБ "Приватбанк".

Зазначені вище обставини фактично не заперечуються відповідачем у даній справі.

Відповідно у спірних правовідносинах по даній справі датою проведення відповідачем розрахунку при звільненні з позивачем є 30.08.2021 року.

Колегія суддів зазначає, що тривалість затримки у розрахунку при звільненні в рамках даної справи складає 209 днів з 02.02.2021 по 30.08.2021 (день розрахунку, який не включається до періоду існування невиконаного зобов`язання з виплати грошової компенсації ).

Сума недоплати позивачу у межах спірних правовідносин по даній справі склала 11 128, 81 грн.

Так, порядок обчислення середньої заробітної плати, зокрема у випадках вимушеного прогулу, визначений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати (далі по тексту - Порядок №100).

Згідно з п.2 Порядку №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до п.8 Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З аналізу наведених норм Порядку №100 дає підстави для висновку, що при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень цього Порядку.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи довідки про нараховане та виплачене грошове забезпечення за супровідним листом №39аз/119-29/01-2020 від 30.04.2020 Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Харківській області, за два місяці служби перед звільненням позивача (січень, лютий 2020 року) грошове забезпечення складало: 14269,71 грн. та 18305,47 грн.

Отже, середньоденне грошове забезпечення склало 542,91 грн.

При цьому, позивачем в своїх вимогах у даній справі зазначено, що тривалість затримки у розрахунку при звільненні у рамках даної справи складає 209 днів з 02.02.2021 по 30.08.2021; розмір середньоденного грошового забезпечення заявника складає 542,91 грн., а відтак, підсумкова загальна сума компенсації середнього заробітку складає 113 468,19 грн.

Наведений розрахунок фактично не спростовано відповідачем у даній справі.

Однак, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (п. 71 постанови від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 вказала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Також вказано, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Крім того у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 1. розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3. ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

З урахуванням приписів ч.5 ст.242 КАС України, колегія суддів вважає за необхідне врахувати наведені вище правові позиції Верховного Суду (Великої Палати Верховного Суду), які стосуються критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст.117 КЗпП України.

Так, у межах спірних правовідносин по даній справі розмір виплачених на виконання рішення суду (Верховного Суду від 24.06.2021 по справі №520/8054/2020) грошових коштів склав 11 128,81 грн., що підтверджується відповідною банківською випискою, а загальна сума компенсації середнього заробітку, яка розрахована позивачем складає 113 468,19 грн., що суттєво, більш ніж в десять раз, перевищує фактично виплачену суму коштів.

Таким чином, враховуючи матеріали даної справи, колегія суддів вважає справедливою, пропорційною і такою, що відповідатиме обставинам цієї справи та наведеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 критеріям визначення розміру відповідальності відповідача буде сума 11 128,81 грн., яка дорівнює розміру недоплати позивачу, а тому погоджується з відповідними висновками суду першої інстанції.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що остаточний розрахунок з ОСОБА_1 не було проведено, що може вбачатися із його позовної заяви у справі №520/17661/21, тому відсутні підстави для задоволення вимог у цій справі (№520/16570/21), то колегія суддів відхиляє наведені доводи, оскільки в даному випадку спірним питанням в правовідносинах по даній справі є питання нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за несвоєчасну виплату конкретних сплачених сум. При цьому, щодо можливого присудження та виплати в майбутньому будь - яких сум, а також вирішення питань про несвоєчасну їх виплату (в інших справах, де позивачем заявлені вимоги) є іншими правовідносинами. Також, колегія суддів звертає увагу, що вимоги позивача задоволено частково, з урахуванням співмірності. Відповідач не навів розрахунку, який би свідчив про необхідність зменшення стягнутих сум, які вже значно зменшені судом першої інстанції.

З урахуванням наведених вище висновків суду, посилання скаржника на те, що вимога позивача у даній справі (№520/16570/21) суперечить положенням ст.61 Конституції України, ст.117 КЗпП України та правовим висновкам щодо застосування ст.117 КЗпП України, викладених у постановах Верховного Суду з аналогічних питань, а також те, що рішення суду першої інстанції суперечить статті 61 Конституції України, ст.117 КЗпП України та судом не враховано висновки викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 у справі №4-рп/2012 є необґрунтованими.

Колегія суддів звертає увагу, що враховуючи вимоги ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача. Позивачем не було оскаржено рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні його вимог.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно із ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції (в оскаржуваній частині) є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Правові підстави для розподілу судових витрат у даній справі у відповідності до ст.139 КАС України відсутні.

Враховуючи те, що дана справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно дане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 з 24 лютого 2022 року був введений воєнний стан на території України, у зв`язку з бойовими діями на території Харківської області постанову прийнято 11.10.2022 року.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.11.2021 по справі №520/16570/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)А.М. Григоров
Судді(підпис) (підпис) З.Г. Подобайло Н.С. Бартош