Справа № 420/10562/22
Суддя: Бжассо Н.В.
Дата ухвалення: 2022-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бжассо Н.В., розглянув в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, за результатом розгляду якого позивач просить суд:

- визнати протиправними дії Головного Управління пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови призначити ОСОБА_1 пенсії за віком.

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, відповідно до чинного законодавства, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсію за віком, з урахуванням стажу роботи в ОО «ВАД» з 08.05.2007 року по 22.06.2021 року та доходу за час роботи в ОО «ВАД» з 08.05.2007 року по 22.06.2021 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що при обчисленні страхового стажу відповідачем безпідставно та протиправно не зараховано стаж роботи в Російської Федерації в ОО «ВАД». Довідка від 08.02.2022року №53 містить повні відомості про періоди роботи позивача в ОО «ВАД» із зазначенням наказів про прийняття на роботу та про звільнення, також, в ній зазначено дохід за час роботи в ОО «ВАД» з 08.05.2007 року по 22.0б.2021 року, а також в довідці зазначено, що відрахування в Пенсійний Фонд РФ проведені по встановленим нормативам з 2007 року по 2021 рік. На день звернення до органів Пенсійного фонду страховий стаж склав більше 30 років.

Ухвалою суду від 08.08.2022 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

18.08.2022 року від представника Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області надійшов відзив, в якому останній заперечує щодо задоволення позовних вимог і вважає, що оскаржувані дії є правомірним та вчинені у відповідності до вимог законодавства. Позивачем не підтверджено належним чином страховий стаж, із необхідних 29 років страхового стажу у позивача згідно розрахунку стажу підтверджено лише 27 років 10 місяців, що не дає підстави для призначення пенсії за віком. Роз`яснено позивачу що, до страхового стажу не зараховано період роботи в Російській Федерації з 08.05.2007 по 09.01.2008, з 12.05.2008 по 22.08.2008, з 08.09.2008 по 06.09.2009, з 14.09.2009 по 11.04.2010, з 07.06.2010 по 24.04.2011, з 01.06.2011 по 20.01.2012, з 03.12.2012 по 20.04.2013, з 31.01.2014 по 23.03.2014, 14.10.2014, з 31.10.2015 по 31.12.2015, з 29.09.2016 по 30.09.2016, з 12.12.2016 по 31.12.2016, з 16.12.2017 по 31.12.2017, з 17.12.2019 по 31.12.2019, з 07.11.2020 по 22.06.2021, оскільки відсутня інформація про сплату страхових внесків до Управління Пенсійного фонду Російської Федерації в м. Вологді, що підтверджується інформацією, яка видана Державним закладом 22.06.2021 по індивідуальному особовому рахунку застрахованої особи №54740.

У відповіді на відзив від 08.09.2022 року позивач заперечує щодо наведених відповідачем доводів та зазначає, що наведене відповідачем у відзиві не спростовує фактичного порушення відповідачем прав позивача та обставин протиправності дій відповідача наведених у позові. Позивач вважає, що відповідачем протиправно не зараховано весь період роботи в Російській Федерації з 08.05.2007 року по 22.06.2021 року.

Суд розглянув матеріали справи, всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінив надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності та робить наступні висновки.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до записів в трудовій книжці позивача НОМЕР_1 , останній в період з 08.05.2007 року по 22.06.2021 року працював у закритому акціонерному товаристві «ВАД» (в подальшому АТ «ВАД»).

Зазначений період трудової діяльності також підтверджується довідкою АТ «ВАД» №53 від 08.02.2022 року (а.с.20), з огляду на яку, відрахування в пенсійний фонд Російської Федерації здійснювались за вставленими нормативами з 2007 року по 2021 рік.

22.03.2022 року позивач звернувся до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою про призначення пенсії, до якої, крім іншого, додав: військовий квиток НОМЕР_2 , Диплом (свідоцтво, атестат) про навчання НОМЕР_3 , довідку про джерела доходів з 01.07.2000 року, довідку про заробітну плату за період страхового стажу до 01.07.2000 року № 857, довідку про зміну назви організації, трутову книжку.

12.05.2022 року Головним управлінням пенсійного фонду в Одеській області за результатами розгляду заяви позивача та доданих до неї документів прийнято рішення №74 від 12.05.2022 року про відмову в призначення пенсії за віком ОСОБА_1 (а.с.24).

У рішення зазначено, що необхідний страховий стаж статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» становить 29 років. Зарахування до страхового стажу з 01 січня 2004 року періодів роботи на території держав-учасниць Співдружності Незалежних держав та врахування заробітної плати за періоди роботи на території держав-учасниць Співдружності Незалежних держав здійснюється за умови підтвердження сплати страхових внесків до відповідних фондів держав-учасниць Співдружності Незалежних держав, на території яких проводиться трудова діяльність. Страховий стаж особи становить 27 років 10 місяців. Результати розгляду документів, доданих до заяви: за доданими документами до страхового стажу не зараховано:

період навчання з 01.09.1979 року по 30.06.1983 року оскільки військова служба перетинається з періодом навчання:

періоди роботи в Російській Федерації з 08.05.2007 року по 09.01.2008 року, з 12.05.2008 року по 22.08.2008 року, з 08.09.2008 року по 06.09.2009 року, з 14.09.2009 року по 11.04.2010 року, з 07.06.2010 року по 24.04.2011 року, з 01.06.2011 року по 20.01.2012 року, з 03.12.2012 року по 20.04.2013 року, з 31.01.2014 року по 23.03.2014 року, з 14.10.2014 року по 14.10.2014 року, з 31.10.2015 року по 31.12.2015 року, з 29.09.2016 року по 30.09.2016 року, з 12.12.2016 року по 31.12.2016 року, з 16.12.2017 року по 31.12.2017 року, з 17.12.2019 року по 31.12.2019 року, з 07.11.2020 року по 22.06.2021 року, оскільки відсутня інформація про сплату страхових внесків в індивідуальному особовому рахунку застрахованої особи від 22.06.2021 №54740, яка видана Державним закладом Управління Пенсійного фонах Російської Федерації в м. Вологді про нарахування та сплату страхових внесків (а.с.24).

Також, Головним управлінням Пенсійного фонду в Одеській області 01.07.2022 року прийнято рішення №74 про призначення позивачу пенсії за віком з 01.04.2022 року, в поясненнях відповідач зазначив, що зараховано до страхового стажу період роботи позивача в Російській Федерації з 04.06.2012 року по 20.04.2013 року, з 13.05.2013 року по 23.03.2014 року, з 06.05.2013 року по 13.10.2014 року, з 01.06.2015 року по 31.12.2020 згідно інформації про сплату страхових внесків до Управління Пенсійного фонду Російської Федерації в м. Вологді.

Представник відповідача пояснив, що при повторному розгляді, рішення про відмову в призначенні пенсії за віком, Головним управлінням пенсійного фонду в Одеській області зараховано до страхового стажу періоди роботи в Російській Федерації згідно даних, які містяться в індивідуальному особовому рахунку застрахованої особи від 22.06.2021 №54740, виданого Управлінням Пенсійного фонду Російської Федерації в м. Вологді.

Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788-XII, Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-ІV, Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.08.2010 року № 2464-VI.

Відповідно до ст.7 Законом України «Про пенсійне забезпечення» звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.

Пенсійне забезпечення відповідно до цього Закону здійснюється органами Пенсійного фонду України (ст.10 Закону України «Про пенсійне забезпечення»).

Страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески (ст.1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).

Відповідно до положень ст. 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страхувальниками відповідно до цього Закону є: 1) роботодавці: підприємства, установи і організації, створені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, об`єднання громадян, профспілки, політичні партії (у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, профспілок, політичних партій, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами), фізичні особи - підприємці та інші особи (включаючи юридичних та фізичних осіб - підприємців, які обрали особливий спосіб оподаткування (єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок), які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, або за договорами цивільно-правового характеру, - для осіб, зазначених у пунктах 1, 4-1, 10, 14 статті 11 цього Закону.

Платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону, і застраховані особи, зазначені в частині першій статті 12 цього Закону (ч.1 ст.15 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).

Платниками страхових внесків до накопичувальної системи пенсійного страхування є застраховані особи, зазначені в пунктах 1-6, 10-13 статті 11 та частині першій статті 12 цього Закону (ч.2 ст.15 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).

Положеннями ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:

з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років;

з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років;

з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років;

з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років;

з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років;

з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року;

з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років;

з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років;

з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років;

починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (ч.2 ст.24 Закону № 1058-IV).

Положеннями ч.2 та ч.3 ст.20 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5-7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Обчислення страхових внесків територіальними органами Пенсійного фонду у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі складених актів перевірки правильності нарахування та сплати страхових внесків, звітності, що подається страхувальником, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суму заробітної плати (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Страхові внески обчислюються територіальним органом Пенсійного фонду в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, за непрямим методом виходячи з оцінки валового доходу та витрат страхувальника, кількості осіб, які перебувають з ним у трудових відносинах, обсягу виробленої (реалізованої) продукції (послуг), суми сплачених ним податків, інших обов`язкових платежів, передбачених законодавством, у разі:

ухилення страхувальника чи його посадових осіб від надання територіальному органу Пенсійного фонду звітності чи інших документів про сплату страхових внесків;

неведення страхувальником бухгалтерського обліку чи відсутності в нього відповідних первинних документів;

якщо сума страхових внесків, нарахована страхувальником, не підтверджується документами.

Обчислення територіальними органами Пенсійного фонду сум страхових внесків за минулі періоди провадиться виходячи з розміру страхового внеску, що діяв на день нарахування виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

За змістом ст.106 вказаного Закону відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

За змістом ч. 2 ст. 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Згідно з ч. 1 ст. 15 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.

Відповідно до основних положень Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, членами якої є Україна та Російська Федерація, Уряди держав-учасниць цієї Угоди, керуючись статтями 2, 4 Угоди про створення Співдружності Незалежних Держав, виходячи з необхідності захисту прав громадян в області пенсійного забезпечення, усвідомлюючи, що кожна держава-учасниця Співдружності повинна нести безпосередню відповідальність за пенсійне забезпечення своїх громадян, визнаючи, що держави-учасниці Співдружності мають зобов`язання щодо непрацездатних осіб, які придбали право на пенсійне забезпечення на їхній території або на території інших республік за період їх входження в СРСР і реалізують це право на території держав-учасниць Угоди, визнаючи необхідність неухильного дотримання зобов`язань за міжнародними угодами, укладеними СРСР по питань пенсійного забезпечення.

Відповідно до вимог статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Згідно абзацу 2, 3 ст. 6 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації "Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн" від 14.01.1993 трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Отже, наведені положення вказаних Угод передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг регламентовано положеннями ст. 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно із преамбулою Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

З огляду на наведе вище, суд робить висновок, що до страхового стажу зараховується період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески.

При цьому, на думку суду, з огляду на зміст наведених вище правових норм, порушення страхувальником вимог законодавства щодо порядку та строків сплати страхових внесків тягне негативні наслідки лише щодо самого страхувальника (зокрема, у вигляді сплати недоїмки, штрафних санкцій та пені) та не може мати негативних наслідків для застрахованої особи у вигляді не зарахування до страхового стажу періоду роботи, протягом якого такій особі нараховувалася заробітна плата, на яку у свою чергу нараховувалися страхові внески, проте не з вини застрахованої особи страхові внески не були зараховані на відповідні рахунки.

З огляду на заявлені позовні вимоги, предметом судового розгляду, у межах цих спірних правовідносин, є оцінка правомірності дій відповідача в частині незарахування до страхового стажу позивача періоду його роботи на території Російської Федерації.

Суд зазначає, що єдиною підставою для неврахування до страхового стажу позивача періодів роботи на території Російської Федерації є відсутність інформації про сплату страхових внесків в індивідуальному особовому рахунку застрахованої особи.

Однак, суд критично оцінює такі доводи відповідача та зазначає наступне.

Позивач не повинен відповідати за ймовірне неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо обов`язкового порядку взяття на облік страхувальника як платника страхових внесків та належної сплати страхових внесків, а відтак, несплата страхувальником страховим внесків (або відсутність інформації про таку сплату в системі персоніфікованого обліку) не може бути підставою для незарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії позивача періодів його роботи на такому підприємстві. Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм права висловлена Верховним Судом у постановах від 17.07.2019 у справі №144/669/17 та від 20.03.2019 у справі № 688/947/17.

За приписами ч. 6 ст. 20 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків (ч. 12 ст. 20 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).

Згідно із п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Зокрема ч. 1 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» встановлено, що платниками єдиного внеску є роботодавці.

Згідно із ч. 2 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

Податковим кодексом України встановлено, що особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку (пункт 171.1 статті 171).

За змістом статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ від 05.11.1991 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).

Пунктом 1 Порядку №637 передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до п. 3 цього Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Тобто, прийняття на підтвердження стажу роботи, зокрема, довідок, застосовується тільки в тому випадку, коли відсутня трудова книжка, або відсутні відповідні записи чи містяться неправильні чи неточні записи в трудовій книжці про роботу особи на підприємстві.

З 29.07.1993 діє Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 за №58 (далі - Інструкція №58).

Трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника (п. 1.1 Інструкції №58).

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивачу належить трудова книжка серії НОМЕР_1 .

У даному випадку, матеріалами справи підтверджено, що в трудовій книжці позивача містяться записи про його роботу на території Російської Федерації з 08.05.2007 по 22.06.2021 року на товаристві «ВАД». яке у той чи інший період змінювало тільки форму власності, а саме з ЗАТ на АТ.

Такі записи засвідчені чітким відтиском печатки вказаного підприємства та не містять недоліків, які б давали підстави сумніватись у їх правдивості.

Таким чином, суд зазначає, що відмова у зарахуванні стажу роботи позивача на території Російської Федерації у зв`язку із не підтвердженням сплати внесків до Пенсійного фонду є неправомірною і не може бути підставою для відмови в зарахуванні наявного в трудовій книжці стажу роботи позивача, звужує його законне право на зарахування вказаного періоду до стажу роботи на вказаному підприємстві.

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше, як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, у межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У багатьох рішеннях Європейський суд дійшов висновку, що захист, який пропонується в статті 13, має поширюватись на всі випадки обґрунтованих заяв про порушення прав і свобод, які гарантуються Конвенцією (наприклад, рішення у справі Класс та інші проти Федеративної Республіки Німеччини»). «Ефективний засіб правового захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Водночас винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає зазначеній міжнародній нормі.

Під час обрання способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Оскільки спірним питання в межах даних правовідносин є саме незарахування позивачеві до страхового стажу періоду роботи в Російській Федерації з 08.05.2007 року по 22.06.2021 року, з метою належного захисту порушених прав позивача, суд робить висновок про задоволення позовних вимог шляхом визнати протиправними дії Головного Управління пенсійного фонду України в Одеській області щодо не зарахування до страхового стажу періоду трудової діяльності позивача в Російській Федерації з 08.05.2007 року по 09.01.2008 року, з 12.05.2008 року по 22.08.2008 року, з 08.09.2008 року по 06.09.2009 року, з 14.09.2009 року по 11.04.2010 року, з 07.06.2010 року по 24.04.2011 року, з 01.06.2011 року по 20.01.2012 року, з 03.12.2012 року по 20.04.2013 року, з 31.01.2014 року по 23.03.2014 року, з 14.10.2014 року по 14.10.2014 року, з 31.10.2015 року по 31.12.2015 року, з 29.09.2016 року по 30.09.2016 року, з 12.12.2016 року по 31.12.2016 року, з 16.12.2017 року по 31.12.2017 року, з 17.12.2019 року по 31.12.2019 року, з 07.11.2020 року по 22.06.2021 року; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу періоду трудової діяльності позивача в Російській Федерації з 08.05.2007 року по 09.01.2008 року, з 12.05.2008 року по 22.08.2008 року, з 08.09.2008 року по 06.09.2009 року, з 14.09.2009 року по 11.04.2010 року, з 07.06.2010 року по 24.04.2011 року, з 01.06.2011 року по 20.01.2012 року, з 03.12.2012 року по 20.04.2013 року, з 31.01.2014 року по 23.03.2014 року, з 14.10.2014 року по 14.10.2014 року, з 31.10.2015 року по 31.12.2015 року, з 29.09.2016 року по 30.09.2016 року, з 12.12.2016 року по 31.12.2016 року, з 16.12.2017 року по 31.12.2017 року, з 17.12.2019 року по 31.12.2019 року, з 07.11.2020 року по 22.06.2021 року та здійснити з 01.04.2022 року відповідний перерахунок призначеної пенсії з урахуванням даного періоду трудової діяльності.

Саме такий спосіб захисту порушених прав позивача суд вважає, що належним та ефективним.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, суд дійшов висновку, що даний адміністративний позов належить до задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Суд зазначає, що за звернення до суду із зазначеним позовом позивач сплатив 992,40 грн. судового збору, які мають бути стягнуті з відповідача на його користь.

Керуючись ст.ст.2, 3, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 139, 243, 245, 246, 255, 257-262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії.

Визнати протиправними дії Головного Управління пенсійного фонду України в Одеській області щодо не зарахування до страхового стажу періоду трудової діяльності позивача в Російській Федерації з 08.05.2007 року по 09.01.2008 року, з 12.05.2008 року по 22.08.2008 року, з 08.09.2008 року по 06.09.2009 року, з 14.09.2009 року по 11.04.2010 року, з 07.06.2010 року по 24.04.2011 року, з 01.06.2011 року по 20.01.2012 року, з 03.12.2012 року по 20.04.2013 року, з 31.01.2014 року по 23.03.2014 року, з 14.10.2014 року по 14.10.2014 року, з 31.10.2015 року по 31.12.2015 року, з 29.09.2016 року по 30.09.2016 року, з 12.12.2016 року по 31.12.2016 року, з 16.12.2017 року по 31.12.2017 року, з 17.12.2019 року по 31.12.2019 року, з 07.11.2020 року по 22.06.2021 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу періоду трудової діяльності позивача в Російській Федерації з 08.05.2007 року по 09.01.2008 року, з 12.05.2008 року по 22.08.2008 року, з 08.09.2008 року по 06.09.2009 року, з 14.09.2009 року по 11.04.2010 року, з 07.06.2010 року по 24.04.2011 року, з 01.06.2011 року по 20.01.2012 року, з 03.12.2012 року по 20.04.2013 року, з 31.01.2014 року по 23.03.2014 року, з 14.10.2014 року по 14.10.2014 року, з 31.10.2015 року по 31.12.2015 року, з 29.09.2016 року по 30.09.2016 року, з 12.12.2016 року по 31.12.2016 року, з 16.12.2017 року по 31.12.2017 року, з 17.12.2019 року по 31.12.2019 року, з 07.11.2020 року по 22.06.2021 року та здійснити з 01.04.2022 року відповідний перерахунок призначеної пенсії з урахуванням даного періоду трудової діяльності.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 992,40 грн.

Відповідно до ст.255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Згідно з ч.1 ст.295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ).

Відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012; ).

Повний текст рішення складений та підписаний судом 06.10.2022 року.

Суддя Н.В. Бжассо