Справа № 580/7477/21
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/7477/21 Суддя (судді) першої інстанції: Трофімова Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Єгорової Н.М.,

суддів - Федотова І.В., Чаку Є.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Черкаського зонального відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Черкаського зонального відділу ІНФОРМАЦІЯ_1, яким просив:

- визнати протиправними дії Черкаського зонального відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо встановлення січня 2016 року базовим місяцем під час нарахування індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період проходження військової служби з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року;

- визнати протиправними дії Черкаського зонального відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо неправильного нарахування та невиплати повністю ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року;

- зобов`язати Черкаський зональний відділ ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати та виплатити повністю ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 01 січня 2016 року по 01 березень 2018 року з урахуванням січня 2008 року, як базового місяця для нарахування індексації грошового забезпечення;

- стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок Черкаського зонального відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000 грн.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Свою позицію обґрунтовує тим, що предмет спору у межах цієї справи є відмінним від справи №580/718/20, у межах якої визнано протиправними дії відповідача щодо невиплати позивачеві індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року та зобов`язано нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за вказаний період. Наголошує, що оскаржуваним рішення суд фактично позбавив позивача права на доступ до правосуддя, позаяк взагалі не надав оцінки його доводам.

У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - скасувати, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом, наказом начальника Черкаського зонального відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 від 23 грудня 2019 року №260 майора ОСОБА_1 заступника начальника штабу з мобілізаційної роботи Черкаського зонального відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 звільненого наказом від 25 жовтня 2019 року №138 у запас виключено зі списків особового складу та знято з усіх видів забезпечення.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 18 травня 2020 року у справі №580/718/20, яке набрало законної сили 07 серпня 2020 року, визнано протиправною дії Черкаського зонального відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року та зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено (а.с. 15-17).

Позивач вернувся до Черкаського зонального відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 з заявою від 29 липня 2021 року, якою просив здійснити перерахунок індексації грошового забезпечення в період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року враховуючи базовий місяць - січень 2008 року.

Відповідач листом від 14 вересня 2021 року №77/пр/1821 повідомив, про те, що індексація грошового забезпечення за 2016-2018 роки нарахована та виплачена із застосуванням базового місяця - "травень 2015 року".

Вважаючи протиправними дії відповідача позивач звернувся до суду з позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку про те, що питання про виплату позивачу індексації із застосуванням базового місяця "січень 2008 року" було вирішено в межах справи №580/718/20, рішення в якій набрало законної сили. Додатково підкреслив, що ефективний спосіб захисту прав ОСОБА_1 , є встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у справі №580/718/20, у порядку передбаченому ст. 383 КАС України, а відтак обрання неналежного способу захисту позивачем є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Згідно ч. 2 ст. 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Положеннями ст. 382 КАС України визначаються спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, до яких належать, зокрема, зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу за невиконання судового рішення тощо.

Крім того, приписами ч. 1 ст. 383 КАС України передбачено, що особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Отже, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

У постанові від 29 липня 2021 року у справі № 460/350/19 Верховний Суд підкреслив, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду. Правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі. Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

Таким чином, не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він повинен був звертатися до суду в порядку статті 383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не подавати новий адміністративний позов.

Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.

Разом з тим, судом першої інстанції не було враховано, що із змісту рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 18 травня 2020 року у справі №580/718/20 вбачається, що питання щодо наявності чи відсутності у ОСОБА_1 права на нарахування та виплату індексації грошового забезпечення із застосуванням базового місяця "січень 2008 року" у судовому порядку по суті не вирішувалося, рішення суду з цього приводу, не приймалось.

Як зазначено вище листом від 14 вересня 2021 року №77/пр/1821 відповідач відмовив у здійсненні виплату індексації грошового забезпечення позивача за 2016-2018 роки із застосуванням базового місяця - "січень 2008 року" (а.с. 19). І саме внаслідок отримання такої відмови ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що питання про виплату позивачу індексації із застосуванням базового місяця "січень 2008 року" вже було вирішено рішенням суду, яке набрало законної сили і подальший захист прав ОСОБА_1 має відбуватися у порядку, визначеному ст. 383 КАС України, є помилковим та не відповідає фактичним обставинам справи.

До того ж суд апеляційної інстанції звертає увагу на безпідставність посилання Черкаського окружного адміністративного суду на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі №522/1528/15-ц з огляду на її нерелевантність до спірних правовідносин, оскільки рішення суду касаційної інстанції стосується застосування норм Цивільного процесуального кодексу України, а не Кодексу адміністративного судочинства України, який, на відміну від першого, надає можливість адміністративному суду вийти за межі позовних вимог.

У розрізі наведеного колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини у своїй практиці наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження. Для Суду природа перешкод у реалізації права на доступ до суду не має принципового значення.

Із змісту ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод прямо випливає, що доступність правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд. У рішенні по справі "Голдер проти Великої Британії" від 21 лютого 1975 року Європейський суд з прав людини дійшов до висновку, що сама конструкція ст. 6 Конвенції була би безглуздою та неефективною, якби вона не захищала право на те, що справа взагалі буде розглядатися. У рішенні по цій справі Суд закріпив правило, що ч. 1 ст. 6 Конвенції містить у собі й невід`ємне право особи на доступ до суду.

У рішеннях від 13 січня 2000 року у справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" та від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" Європейський Суд з прав людини зазначив про порушення п. 1 ст. 6 Коневенції, яке виявилося в надто суворому тлумаченні внутрішніми судами процесуальної норми, що позбавило заявників права на доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог.

Отже, системний аналіз положень Конвенції, практики Європейського суду з прав людини та національного законодавства, а також встановлені вище обставини про те, що жодним рішенням суду не були вирішені питання про виплату позивачу індексації із застосуванням базового місяця "січень 2008 року", дають підстави для висновку, що рішення першої інстанції зумовило утворення перешкод особі у доступі до правосуддя, а саме у праві розгляду справи по суті заявлених позовних вимог.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03 липня 1991 року №1282-XII.

Відповідно до абз. 2 ст. 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів та послуг, а поріг індексації - величина індексу споживчих цін, яка надає підстави для проведення індексації грошових доходів населення.

Згідно абз. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Приписи ч. 6 ст. 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" визначають, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

За правилами ч. 1 ст. 4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка.

При цьому відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

Згідно ч. 2 ст. 6 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників, визначаються Порядком проведення індексації грошових доходів населення, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078.

Приписи п. 1-1 Порядку №1078 визначають, що підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101.

Згідно абз. 5 п. 2 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, у тому числі грошове забезпечення військовослужбовців.

Підпунктом 2 п. 6 Порядку №1078 передбачено, що виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню - підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Із змісту наведеного вбачається, що п. 6 Порядку № 1078 безпосередньо не скасовано виплату індексації заробітної плати (грошового забезпечення) та не пов`язано індексацію з надходженням коштів до власника підприємства, установи, організації.

За правилами абз. 2 п. 2 Порядку №1078 обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Згідно п. 10-2 Порядку №1078 для працівників, військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, яких переведено на іншу роботу (місце проходження служби) на тому самому підприємстві, в установі або організації, а також переведено на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або іншу місцевість та у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці (умов проходження служби) у разі продовження такими особами роботи (проходження служби), для новоприйнятих працівників, військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, а також для тих, які використали відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустку без збереження заробітної плати (грошового забезпечення), передбачені законодавством про відпустки, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення тарифної ставки (посадового окладу), за посадою, яку займає працівник, військовослужбовець, поліцейський, особа рядового і начальницького складу.

Тобто, як зазначив Верховний Суд у постанові від 05 лютого 2020 року у справі №825/565/17, наявні підстави вважати, місяць, в якому відбулося підвищення оплати праці (суми її постійних складових), є базовим при проведенні індексації.

На момент виникнення спірних правовідносин визначення розміру посадових окладів військовослужбовців здійснювалося відповідно до постанови Кабміну України "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 07 листопада 2007 року № 1294 (далі - Постанова № 1294), якою було затверджено схеми посадових окладів військовослужбовців.

Відповідно до п. 13 Постанови № 1294 остання набрала чинності з 01 січня 2008 року.

Тобто, за умови підвищення посадового окладу в січні 2008 року останній виступає базовим, а з лютого здійснюється обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації.

Ця Постанова №1294 діяла до дня набрання чинності 01 березня 2018 року постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30 серпня 2017 року №704, якою встановлені нові розміри посадових окладів військовослужбовців.

У свою чергу, з аналізу змісту Постанови №1294 вбачається, що у період її дії з 01 січня 2008 року до 01 березня 2018 року посадові оклади військовослужбовців не змінювались.

Відтак, на переконання суду апеляційної інстанції, саме січень 2008 року є базовим місяцем для нарахування індексації його грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року. Таким чином, проведення Черкаським зональним відділом ІНФОРМАЦІЯ_1 виплати індексації грошового забезпечення позивача за цей період виходячи з базового місяця січень 2016 року відбувалося поза межами правового поля, оскільки, як було встановлено вище, базовим місяцем для обчислення виплати індексації у цей період був січень 2008 року, а не січень 2016 року.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 400/1118/21, від 12 травня 2022 року у справі №200/7006/21, від 28 червня 2022 року у справі № 420/4841/21, від 28 червня 2022 року у справі № 640/8991/21.

Щодо доводів відповідача стосовно того, що визначення базового місяця належить до виключної компетенції Черкаського зонального відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 і суд не має повноважень визначати складові елементи нарахування індексації, то судова колегія зазначає наступне.

Так, згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові 15 жовтня 2020 року у справі № 240/11882/19, повноваження щодо обрахунку індексації, в тому числі, щодо визначення базового місяця для такого нарахування, у відповідності до положень Порядку № 1078 та Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" покладається на відповідача.

Водночас, судова колегія звертає увагу, що у цій же справі Верховний Суд підкреслив, що у даній правовій ситуації індексація не була нарахована та виплачена позивачеві. Тобто, питання про те, який базовий місяць буде використаний відповідачем при нарахуванні індексації є передчасним, оскільки у цій частині права позивача ще не порушені (п.п. 37-38 постанови).

Разом з тим, на відміну від обставин справи №240/11882/19, в якій не було здійснено нарахування та виплату індексації, у справі №580/7477/21 спірним є саме питання правильності визначення відповідачем базового місяця її обчислення, оскільки, як було встановлено раніше, індексація за спірний період була виплачена позивачу на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

За таких обставин у площині спірних правовідносин відповідач помилково вважає свої повноваження щодо нарахування та виплати індексації дискреційними, адже перевірка правильності її нарахування є предметом судового розгляду, за наслідками якого суд з урахуванням положень п. п. 3, 10 ч. 1 ст. 245 КАС України вправі прийняти рішення про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити конкретні дії, встановивши при цьому відсутність можливої альтернативної поведінки державного органу.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції, вирішуючи цей спір, не врахував особливостей правового регулювання спірних правовідносин та залишив поза увагою, що вимоги щодо визначення базового місяця "січень 2008 року" для обчислення індексації не були вирішені в судовому порядку та мали бути розглянуті в межах цієї справи. Наведені вище обставини є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу - задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - скасувати і позов задовольнити частково.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, колегія суддів виходить з положень ст. 139 далі - КАС України.

Відповідно до ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (ч. 3).

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 6).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до копії посвідчення від 31 січня 2020 року серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір".

Щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн. то колегія суддів виходить з наступного.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним з: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Тобто, суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити обґрунтованість рівня витрат на правничу допомогу у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

За приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У свою чергу, в підтвердження здійсненої правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що як вказано у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При цьому, необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 грудня 2020 року у справі № 2040/5858/18.

Як встановлено судом між ОСОБА_1 та адвокатом Липовим О.Г. укладено договір про надання правової допомоги від 02 серпня 2021 року №02/08/2021, відповідно до якого адвокат зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги Клієнту на умовах і в порядку, що визначені цим Договором та додатковими угодами до нього, а Клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання цього договору (п. 1.1 договору).

Ціна та порядок оплати за цім договором визначається у відповідних додаткових угодах до нього, які є невід`ємною частиною цього договору (п. 2.1 договору).

Відповідно до акта приймання передачі наданих послуг від 23 вересня 2021 року №1 до договору про надання правової допомоги від 02 серпня 2021 року 02 серпня 2021 року

Адвокат надав, а Клієнт прийняв послуги з професійної правничої допомоги щодо захисту прав та інтересів клієнта щодо складання адміністративного позову, які були зазначені в договорі №02/08/2021 (п. 1.1 акта).

Адвокатом були надані такі послуги правничої допомоги: складання аналітичної довідки по справі (консультація) 2 год. - 500,00 грн.; складання адміністративного позову про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії 6 год. - 3500,00 грн. (п. 1.2 акта).

Вартість наданих послуг згідно п. 2.1 цього акту та згідно з договором становить 4000,00 грн. (п. 1.3 акта).

Згідно з квитанцією від 23 вересня 2021 року №0.0..1 ОСОБА_1 сплачено 4000,00 грн. отримувач - адвокат Липовий С.О, призначення платежу: за юридичні послуги.

Отже позивачем підтверджено понесення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн.

Водночас оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню то на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2022 року - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Черкаського зонального відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо встановлення січня 2016 року базовим місяцем під час нарахування індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період проходження військової служби з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року.

Зобов`язати Черкаський зональний відділ ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 березень 2018 року з урахуванням січня 2008 року, як базового місяця для нарахування індексації грошового забезпечення.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Черкаського зонального відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний код 24289962, місцезнаходження: 18000, м. Черкаси, вул. Надпільна, буд. 222/2) понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн. (три тисячі гривень 00 коп.).

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач Н.М. Єгорова

Судді І.В. Федотов

Є.В. Чаку