Справа № 560/5213/21
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2022-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/5213/21

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Ковальчук А.М.

Суддя-доповідач - Біла Л.М.

04 жовтня 2022 року м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Граб Л.С. Сторчака В. Ю. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 16 травня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи ГУ ДПС України у Хмельницькій області Михайленка Вадима Миколайовича, Головного управління ДПС у Хмельницькій області про визнання протиправною та скасування вимоги,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до Уповноваженої особи ГУ ДПС України у Хмельницькій області Михайленка Вадима Миколайовича, Головного управління ДПС у Хмельницькій області, в якому просив:

- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 17.02.2021 за №ф-2008-25 на суму ЄСВ у 38741,45 грн. підписану відповідачем ОСОБА_2 ;

- зобов`язати суб`єкта владних повноважень виключити із реєстраційних даних АІС "Податковий блок" та інтегрованої карти усю інформацію щодо неіснуючої заборгованості зі сплати ЄСВ за 2017-2020.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 16 травня 2022 року позов задоволено частково.

А саме, суд визнав протиправною та скасував податкову вимогу Головного управління ДПС у Хмельницькій області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2008-25 від 17.02.2021 року на суму 38741,45 грн.

В задоволенні інших позовних вимог судом першої інстанції відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.

Судом встановлені наступні обставини справи.

ОСОБА_1 з 18.06.2008 є пенсіонером за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Відповідно до даних Єдиного реєстру адвокатів України, позивачу видано свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю від 04.02.1994 № 121.

Згідно відомостей реєстраційних даних позивач здійснює діяльність, як фізична особа-підприємець (КВЕД 69.10 діяльність у сфері права) та як особа, яка провадять незалежну професійну діяльність (адвокат).

17.02.2021 року відповідачем, ГУ ДПС у Хмельницькій області, винесено податкову вимогу стосовно позивача форми "Ф" №2008-25 про нарахування позивачу боргу зі сплати єдиного внеску в розмірі 38741,45 грн.

Позивач, не погоджуючись з винесеною вимогою та вважаючи її протиправною, звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивач, як самозайнята особа, яка отримує пенсію за віком, є звільненим від обов`язку сплати єдиного внеску відповідно до частини 4 статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" №2464-VI (далі - Закон № 2464-VI).

Колегія суддів, надаючи оцінку рішенню першої інстанції лише в оскаржуваній частині відповідно до приписів ст. 308 КАС України, дійшла наступних висновків.

Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 ст. 14 ПК України самозайнята особа - це платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - це участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Відповідно до статті 13 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" №5076-VI, адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою.

Правові та організаційні засади забезпечення обліку і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин, далі по тексту - Закон №2464-VI).

Пунктами 4, 5 частини 1 ст. 4 Закону № 2464-VI передбачено, що платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску;

- для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Згідно з положеннями ч. 4 статті 4 Закону №2464-VI особи, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або за вислугу років, або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Положеннями ч.ч. 2, 4 статті 25 Закону №2464-VI регламентовано, що у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів. Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Недоїмка - це сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом. Відповідно до підпунктів 14.1.153 і 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України податкова вимога - це письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу, а податковий борг - це сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та сума непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Системний аналіз зазначених положень закону дозволяє дійти висновку, що від сплати єдиного внеску звільняються, у тому числі, самозайняті особи, які не належать до осіб, які підлягають обов`язковому страхуванню на інших підставах, за умови отримання такими особами пенсії за віком.

Зазначений висновок підтверджується практикою Верховного Суду України у справах щодо аналогічних правовідносин, а також правовими висновками Верховного Суду у справах щодо аналогічних правовідносин, зокрема №1640/2837/18, №805/2195/17-а.

В даному випадку, судова колегія відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність у позивача права на звільнення від сплати єдиного внеску, позаяк п. 4 ст. 4 Закону № №2464-VI не поширюється на осіб зазначених в п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону № №2464-VI, оскільки дана позиція грунтується на невірному трактуванні норм чинного законодавства.

Як встановлено з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 18.06.2008 року, отримує пенсію за віком та є самозайнятою особою, що відповідачем не заперечується.

Таким чином, в розрізі здійсненого аналізу норм чинного законодавства, позивач, маючи статус пенсіонера за віком та самозайнятої особи, звільнений від обов`язку сплати єдиного внеску відповідно до частини 4 статті 4 Закону №2464-VI.

Окрім того, судова колегія враховує постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19.04.2019 у справі №819/538/18, в якій останній погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що особи, які отримують пенсію за віком мають право на пільги щодо сплати за себе єдиного внеску згідно з частиною 4 статті 4 Закону № 2464.

В контексті викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у інтегрованій картці позивача безпідставно відображено недоїмку з єдиного внеску, що свідчить про відсутність підстав для формування спірної вимоги. Сам по собі факт сплати єдиного внеску, якщо відповідний обов`язок у особи був відсутній, не призводить до висновку про правомірність нарахування йому єдиного внеску.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

При цьому, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, судова колегія враховує, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Хмельницькій області залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 16 травня 2022 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Граб Л.С. Сторчак В. Ю.