Справа № 280/1213/22
Суддя: Духневич Олександр Сергійович
Дата ухвалення: 2022-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2022 року Справа № 280/1213/22 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Духневича О.С., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Запорізькій області

про визнання нечинною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління ДПС у Запорізькій області (далі відповідач, ГУ ДПС у Запорізькій області), в якому просить суд: визнати нечинною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф4397-50У від 11.02.2020 в повному обсязі.

В обґрунтування позову вказує, що у період з 05.10.2005 по 29.01.2020 був зареєстрований в якості фізичної особи-підприємця, однак з 01.12.2008 підприємницькою діяльністю не займався та доходи не отримував, що підтверджується поданими ним деклараціями за період з 2008-2020 роки. Звертає увагу суду на те, що у період з 15.12.2008 по 28.04.2017 знаходився у трудових відносинах з ТОВ «Кліон» та у період з 03.05.2017 по 07.06.2021 з ТОВ «Альбакор», у зв`язку із чим єдиний внесок за нього сплачували його роботодавці, які також є платниками єдиного внеску. Стверджує, що про існування оскаржуваної вимоги дізнався лише у травні 2021 року, через додаток «Дія», у зв`язку із чим вживав заходи досудового врегулювання спору, а саме звертався до відповідача та до ДПС України із скаргами про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф4397-50У від 11.02.2020, за розглядом яких були прийняті рішення про залишення скарг без розгляду. Посилаючись на норми чинного законодавства зазначає, що необхідність сплати єдиного внеску особами, які зареєстровані як фізичні особи-підприємці, однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують, та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску. З огляду на викладене вважає, що оскаржувана вимога прийнята відповідачем протиправно, у зв`язку з чим просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

Ухвалою суду від 25.01.2022 позовна заява залишена без руху та позивачу надано строк для усунення зазначених судом недоліків позовної заяви. У встановлений судом строк недоліки позовної заяви позивачем було усунуто.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації в Україні введений воєнний стан.

Відповідно до довідки Запорізького окружного адміністративного суду, у зв`язку із загрозою життю, здоров`ю і безпеці відвідувачів суду, працівників суду та суддів, тимчасово виконуючим обов`язки голови Запорізького окружного адміністративного суду був виданий 28.02.2022 наказ № 11 «Про встановлення особливого режиму роботи Запорізького окружного адміністративного в умовах воєнного стану», який був продовжений наказами від 09.03.2022 № 12, від 11.03.2022 № 13, від 18.03.2022 № 14, від 25.03.2022 № 15, від 01.04.2022№ 16, від 08.04.2022 № 17, від 15.04.2022 № 18, від 22.04.2022 № 21, від 29.04.2022 № 22, яким з розгляду були зняті всі адміністративні справи, призначені до розгляду з 01.03.2022 до 06.05.2022 включно.

Розгляд адміністративних справ в Запорізькому окружному адміністративному суді з 10.05.2022 відновлено.

Ухвалою суду від 23.05.2022 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами в порядку, визначеному статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України). Відповідачу запропоновано у 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на позовну заяву.

Відповідач позов не визнав, 10.06.2022 на адресу суду надіслав відзив (вх. № 2979), у якому, зокрема пояснює, що згідно реєстраційної та облікової картки платника податків позивач перебував на обліку як фізична особа-підприємець з 03.10.2005 по 29.01.2020 на загальній системі оподаткування. Вказує, що за період перебування фізичною особою-підприємцем позивачем не подавалися до податкового органу звіти про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2013-2020 роки, у зв`язку із чим станом на 11.02.2020 за позивачем рахується недоїмка в розмірі 29293,44 грн. Зазначає, що відповідно до норм чинного законодавства та на підставі вищевказаних даних податковим органом була сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску № Ф4397-50У від 11.02.2020 на суму 29293,44 грн., яка була надіслана поштою та 17.03.2020 була повернута до контролюючого органу з відміткою «за закінченням термінів зберігання», що вважається належним чином надісланою та є узгодженою. З огляду на викладене, вважає, що спірна вимога була сформована у відповідності до вимог чинного законодавства та є правомірною, у зв`язку із чим просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Ухвалою суду від 22.07.2022 клопотання відповідача задоволено та замінено відповідача Головне управління ДПС у Запорізькій області (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 166, ) на правонаступника Головне управління ДПС у Запорізькій області (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд.166, код ЄДРПОУ ВП: 44118663).

Ухвалою суду від 22.07.2022 витребувано від відповідача докази по справі, а саме належним чином завірені копії наступних документів: довідку про взяття на облік до податкового органу позивача як платника єдиного внеску; відомості про подання позивачем звітів про нарахування єдиного внеску за 2017-2021 роки; довідку про види та розмір нарахованих (виплачених) позивачу сум доходів за 2017-2021 роки із зазначенням джерел отримання доходів.

На виконання вищезазначеної ухвали суду відповідачем 05.08.2022 супровідним листом (вх. № 30026) долучені до матеріалів справи витребувані докази, а саме: копію ідентифікаційних даних та копію відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків від 01.08.2022 про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи за період з 1 кварталу 2017 року по 4 квартал 2021 рік.

Враховуючи приписи частини 5 статті 262 КАС України справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (частина 5 статті 250 КАС України).

Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

Відповідно до ідентифікаційних даних, ОСОБА_1 з 05.10.2005 взято на облік до податкового органу як платника єдиного внеску з реєстраційним номером 08/11-10815.

Трудовою книжкою серії НОМЕР_1 підтверджується той факт, що позивач у період з 03.06.2003 по 07.06.2021 був найманим працівником.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків від 01.08.2022 про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи за період з 1 кварталу 2017 року по 4 квартал 2021 рік, позивачем за вказаний період був отриманий єдиний дохід у вигляді заробітної плати, про що позивач повідомляв відповідача, подаючи до податкового органу податкові декларації про майновий стан та доходи.

11.02.2020 Головним управлінням ДПС у Запорізькій області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-4397-50, відповідно до якої у позивача станом на 31.01.2020 наявна заборгованість зі сплати єдиного внеску у розмірі 29293,44 грн.

Вимога сформована на підставі даних інформаційної системи контролюючого органу щодо заборгованості зі сплати поточних нарахувань єдиного соціального внеску, а саме:

- за 2017 рік у сумі 8448,00 грн., зі строком сплати до 09.02.2018;

- за І квартал 2018 рік у сумі 2457,18 грн., зі строком сплати до 19.04.2018;

- за ІІ квартал 2018 рік у сумі 2457,18 грн., зі строком сплати до 19.07.2018;

- за ІІІ квартал 2018 рік у сумі 2457,18 грн., зі строком сплати до 19.10.2018;

- за IV квартал 2018 рік у сумі 2457,18 грн., зі строком сплати до 21.01.2019;

- за І квартал 2019 рік у сумі 2754,18 грн., зі строком сплати до 19.04.2019;

- за ІІ квартал 2019 рік у сумі 2754,18 грн., зі строком сплати до 19.07.2019;

- за ІІІ квартал 2019 рік у сумі 2754,18 грн., зі строком сплати до 19.10.2019;

- за IV квартал 2019 рік у сумі 2754,18 грн., зі строком сплати до 20.01.2020.

Вказану вимогу відповідачем було направлено позивачу рекомендованим листом з повідомленням, яка повернулася до податкового органу, що підтверджується наявним у матеріалах справи належним чином засвідченою копією конверту.

27.10.2021 позивач звернувся до відповідача із скаргою на вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-4397-50У від 11.02.2020, яка рішенням відповідача № 69359/6/08-01-13-05 від 10.11.2021 залишена без розгляду.

26.11.2021 позивач звернувся до ДПС України із скаргою на вищевказану вимогу, яка рішенням ДПС України № 11202/Л/99-00-06-02-01-09 від 09.12.2021 залишена без розгляду.

Не погоджуючись з правомірністю прийняття контролюючим органом вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-4397-50У від 11.02.2020, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі Закон № 2464-VI).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону № 2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок) консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно із пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI, платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

У той же час, відповідно до частини 2 статті 50 Цивільного кодексу України, фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Згідно з частиною 9 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Як вбачається з відомостей з Єдиного державного реєстру, ОСОБА_1 був зареєстрований в якості фізичної особи-підприємця у період з 03.10.2005 по 29.01.2020.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VI, єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Пунктом 3 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VI передбачено, що для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до частини 5 статті 8 Закону № 2464-VI, єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону № 2464-VI, максимальна величина бази нарахування єдиного внеску максимальна сума доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює п`ятнадцяти розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом, на яку нараховується єдиний внесок.

Пунктом 5 частини 1 статті 1 Закону № 2464-VI визначено, що мінімальний страховий внесок сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Абзацом 3 частиною 8 статті 9 Закону № 2464-VI (у редакції чинній з 01.01.2017) передбачено, що платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Таким чином, сплата єдиного внеску фізичною особою-підприємцем за 2017 рік мала бути здійснена до 09.02.2018 у розмірі не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску та не менше за розмір мінімального страхового внеску.

В подальшому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 № 2148-VIII внесені зміни, до Закону № 2464-VI, які набули чинності з 01.01.2018, зокрема, абзац 3 частини 8 статті 9 Закону № 2464-VI викладено у новій редакції, а саме: «Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.»

Згідно з абзацом 4 частини 8 статті 9 Закону №2464-VI періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.

Частиною 12 статті 9 Закону № 2464-VI передбачено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Як зазначено у частині 16 статті 25 Закону № 2464-VI, строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення недоїмки, штрафів, пені не застосовується.

З аналізу наведених законодавчих положень вбачається, що починаючи з 01.01.2017 відповідно до вищезазначених норм встановлений безальтернативний обов`язок фізичної особи-підприємця регулярно сплачувати єдиний внесок з дати державної реєстрації підприємницької діяльності до дати державної реєстрації припинення підприємницької діяльності. Натомість, фізичні особи-підприємці зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року (у період з 01.01.2017) та єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок (у період з 01.01.2018).

При цьому в разі неотримання доходу, за будь яких умов, єдиний внесок має бути сплачений у розмірі не менше розміру мінімального страхового внеску на місяць. Строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення недоїмки, штрафів, пені не застосовується.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21.12.2016 №1801-VIII, установлено щомісячний розмір мінімальної заробітної плати з 01.01.2017 - 3200,00 грн.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 07.12.2017 №2246-VIII установлено щомісячний розмір мінімальної заробітної плати з 01.01.2018 - 3723,00 грн.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» від 23.11.2018 №2629-VIII установлено щомісячний розмір мінімальної заробітної плати з 01.01.2019 - 4173,00 грн.

Як зазначалось вище, відповідно до частини 5 статті 8 Закону № 2464-VI, для зазначеної категорії платників встановлена обов`язкова ставка єдиного внеску, що дорівнює 22% бази нарахування.

Отже, з 01.01.2017 мінімальний страховий внесок становив на місяць 704,00 грн. (3200,00 грн. х 22%), з 01.01.2018 819,06 (3723,00 грн. х 22%), з 01.01.2019 918,06 грн.

Судом встановлено, що станом на 31.01.2020 відповідно до інтегрованої картки платника податків у позивача наявна заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску, сума якої нарахована:

- за 2017 рік у розмірі 8448,00 грн. (сума мінімального страхового внеску станом на 01.01.2017 704,00 грн. х 12 місяців);

- за І-ІV квартали 2018 року у розмірі 9828,72 грн. (сума мінімального страхового внеску станом на 01.01.2018 819,06 грн. х 12 місяців);

- за І-ІV квартали 2019 року у розмірі 11016,72 грн. (сума мінімального страхового внеску станом на 01.01.2019 918,06 грн. х 12 місяців).

Загальна сума заборгованості складає 29293,44 грн., що відповідає сумі яка зазначена у вимозі про сплату боргу (недоїмки) від 11.02.2020 № Ф4397-50.

Проте, під час судового розгляду, судом встановлено, що позивач у період з 1 кварталу 2017 року по 2 квартал 2021 рік був працевлаштований і за вказаний період за позивача його роботодавцями сплачувалися страхові внески згідно положень чинного законодавства, що підтверджується наявними в матеріалах справи Індивідуальними відомостями про застраховану особу ОСОБА_1 за період з 2017 року по 2021 рік, копією трудової книжки позивача Серії НОМЕР_1 та відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків від 01.08.2022 про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи за період з 1 кварталу 2017 року по 4 квартал 2021 року.

Підпунктом 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Згідно з абзацом 2 пункту 1 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI, платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Відповідно до абзацу 1 пункту 1 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 01.01.2017) єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу 7), частини 1 статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного соціального внеску.

Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного соціального внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць.

При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного соціального внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

З огляду на системне тлумачення наведених норм права, суд доходить висновку, якщо особа не веде господарську діяльність і є найманим працівником, така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Зазначена правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладених у постановах від 04.12.2019 у справі № 440/2149/19 та від 16.09.2022 у справі № 500/92/19.

Суд зазначає, що у спірних правовідносинах предметом оскарження є вимога контролюючого органу, сформована за період з 2017 року по 4 квартал 2019 рік, при цьому, як встановлено судом, за вказаний період позивач працював як найманий працівник та за нього його роботодавцями сплачувалися страхові внески згідно положень чинного законодавства як за застраховану особу.

Доказів отримання позивачем у вказаний період доходів від провадження підприємницької діяльності відповідачем не надано.

Отже, суд дійшов висновку, про відсутність правових підстав у відповідача для прийняття вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф4397-50У від 11.02.2020, а тому спірна вимога підлягає скасуванню.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає наступне.

Статтею 4 КАС України, визначено, що нормативно-правовий акт акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Індивідуальний акт акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Частиною 2 статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

В даному ж випадку, позивач оскаржує вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф4397-50У від 11.02.2020, що за своєю суттю є індивідуальним актом суб`єкта владних повноважень, прийнятим на виконання владних управлінських функцій.

Відтак, суд вважає, що належним та ефективним способом захисту порушених прав позивача є визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф4397-50У від 11.02.2020 в повному обсязі.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду доказів, які спростовували б доводи позивача, а відтак, не довів правомірності своїх дій, а тому заявлені позивачем вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до частини 2 статті 132 КАС України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України від 08.07.2011 № 3674-VI «Про судовий збір» (далі Закон № 3674-VI).

Згідно з частиною 1 статті 3 Закону № 3674-VI судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Частиною 1 статті 4 Закону № 3674-VI встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно із частиною 2 статті 4 Закону № 3674-VI, за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру фізичною особою сплачується судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Позивачем у позовній заяві заявлено вимогу немайнового характеру. Отже, позивач мав сплатити судовий збір за подання даного позову у розмірі 908,00 грн (0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб), однак сплатив у розмірі 2270,00 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0. від 29.12.2021.

Таким чином, судом встановлено, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом внесено судовий збір у розмірі більшому, ніж встановлено законом, на 1362,00 грн.

Разом з тим, за приписами пункту 1 частини 1, частини 2 статті 7 Закону № 3674-VI в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, переплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

У зв`язку з цим суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу про право звернення до суду із клопотанням про повернення судового збору, внесеного в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відтак, судові витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем при зверненні до суду з цією позовною заявою у розмірі 908,00 грн., які підтверджуються квитанцією № 0.0. від 29.12.2021, підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Запорізькій області.

Керуючись статтями 9, 139, 242-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) до Головного управління ДПС у Запорізькій області (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 166, код ЄДРПОУ ВП: 44118663) про визнання нечинною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) задовольнити у повному обсязі.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф4397-50У від 11.02.2020, винесену Головним управлінням ДПС у Запорізькій області, в повному обсязі.

Стягнути з Головного управління ДПС у Запорізькій області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя О.С. Духневич