Справа № 755/16641/21
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Єгорової Н.М.,

суддів - Федотова І.В., Чаку Є.В.,

при секретарі - Поляновській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 липня 2022 року у справі за адміністративним позовом громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання незаконним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2021 року громадянка Російської Федерації ОСОБА_1 звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області про визнання незаконним та скасування рішення від 25 вересня 2021 року №3 щодо примусового повернення громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 18 липня 2022 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом не було враховано того, що вона прибула в Україну в січні 1996 року та з того часу не покидала її територію, водночас відповідно до Правил в`їзду іноземців в Україну, їх виїзду з України і транзитного проїзду через її територію зареєструвала своє місце проживання. Крім того вона перебувала на обліку в центрі зайнятості населення, має статус внутрішньо переміщеної особи, що свідчить про те, що вона перебуває на території України на постійній основі та на законних підставах.

Додатково зазначила, що рішення від 25 вересня 2021 року №3 прийняте з порушенням ст. 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" та Положення про Державну міграційну службу України оскільки винесене не Центральним органом виконавчої влади, під час вручення оскаржуваного рішення не забезпечено ОСОБА_1 перекладачем та адвокатом. Оскаржуване рішення не містить посилання на конкретні дії позивача та не містить відомостей про порушені норми законодавства, не встановлено обставини, законність прибуття та перебування позивача на території України, не визначено країну для повернення.

У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 25 вересня 2021 року відносно громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 головним спеціалістом Києво-Святошинського РВ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МКО № 001282, відповідно до якого ОСОБА_1 порушила правила перебування на території України, а саме, проживала без документів на право проживання в Україні.

Згідно з поясненнями позивача зазначеними в протоколі від 25 вересня 2021 року серії ПР МКО № 001282 остання проживала в Україні з 1996 року без документів, у 2014 році оформила в посольстві паспорт громадянина Російської Федерації, у 2019 році отримала новий паспорт громадянина Російської Федерації і так проживала весь час, оскільки всі родичі громадяни України.

Також позивач зазначила, що перекладача не потребує, українську мову розуміє. Згідно з підписом ОСОБА_1 їй роз`яснено зміст ст. 63 Конституції України, ст. 268 КУпАП, що підтверджено її підписом.

25 вересня 2021 року відносно громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 головним спеціалістом Боярського відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області винесено рішення про примусове повернення громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни, яким вирішено примусово повернути позивача до країни походження або третьої країни, та зобов`язано покинути територію України у термін до 10 жовтня 2021 року.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення працівником Боярського відділу ЦМУ ДМС у м. Києві та області в АДРЕСА_1 , було виявлено громадянку Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 , виданий 25 липня 2019 року, яка порушила Закон України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", а саме прибула в Україну в 1996 році, після зазначеної дати територію України не залишила, проживала без документів на право проживання в Україні, заходів для легалізації свого становища в Україні не вживала.

Крім того зазначено, що перебування громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 на території України може суперечити інтересам охорони громадського порядку, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.

Вважаючи протиправним рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни позивач звернулась до суду з позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач прибула на територію України в 1996 році, однак до відповідних органів за дозвільними документами, захистом чи отримання статусу біженця не зверталась, проте двічі отримувала паспорт громадянина Російської Федерації, що свідчить про те, що позивач досить тривалий час перебуває на території України без законних на те підстав.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначений Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22 вересня 2011 року №3773-VI.

Приписи ст. 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", які кореспондують положеннями ст. 26 Конституції України, визначають, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт під час судового розгляду зазначила, що прибула в Україну в січні 1996 року на постійне проживання з сім`єю, оскільки в Україні проживала її мати та відповідно до Правил в`їзду іноземців в Україну, їх виїзду з України і транзитного проїзду через її територію зареєструвала своє місце проживання, а оскільки територію України не покидали підстави для застосування до неї Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" є помилковим.

Згідно з ст. 1 3 Закону України "Про правовий статус іноземців" від 04 лютого 1994 року №3929-XII (в редакції чинній станом на січень 1996 року) іноземцями визнаються іноземні громадяни - особи, які належать до громадянства іноземних держав і не є громадянами України, та особи без громадянства - особи, які не належать до громадянства будь-якої держави.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про правовий статус іноземців" іноземці можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Іноземець може отримати дозвіл на імміграцію та іммігрувати на постійне проживання, якщо він:

- має в Україні законне джерело існування;

- перебуває у близьких родинних відносинах (батько, мати, діти, брат, сестра, подружжя, дід, баба, онуки) з громадянами України;

- перебуває на утриманні громадянина України;

- має на своєму утриманні громадянина України;

- в інших передбачених законами України випадках.

Іноземці, які іммігрували на постійне проживання або для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Порядок видачі дозволу на імміграцію, а також посвідки на постійне або тимчасове проживання та вирішення інших питань, пов`язаних з імміграцією іноземців, визначається Законом України про імміграцію.

Іноземці, які перебувають в Україні на іншій законній підставі, вважаються такими, що тимчасово перебувають в Україні. Вони зобов`язані в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України, зареєструвати свої національні паспорти або документи, які їх замінюють, і виїхати з України після закінчення відповідного терміну перебування.

Якщо іноземці, які тимчасово перебувають в Україні, змінюють місце проживання, вони зобов`язані повідомити про це органи внутрішніх справ, у яких зареєстровано їх національні паспорти або документи, що їх замінюють.

Відповідно до п. 18 Правил в`їзду іноземців в Україну, їх виїзду з України і транзитного проїзду через її територію, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 1995 року №1074, іноземці, які прибули в Україну на законній підставі, можуть тимчасово перебувати на території країни за національним паспортом, зареєстрованим у порядку, встановленому цими Правилами.

Національний паспорт подається для реєстрації до визначених цими Правилами органів після прибуття в пункт призначення протягом трьох робочих днів. Іноземці можуть звільнятися від реєстрації національного паспорта на підставі відповідного міжнародного договору України на умовах взаємності.

Пунктом 27 Правил в`їзду іноземців в Україну, їх виїзду з України і транзитного проїзду через її територію визначено, що продовження терміну перебування в Україні іноземців, які прибули у приватних справах, здійснюється органами внутрішніх справ на підставі їхнього письмового звернення та за згодою осіб, які запросили іноземців. Загальний термін перебування в Україні іноземців у таких випадках не може перевищувати одного року.

У продовженні терміну перебування іноземцю може бути відмовлено у разі відсутності у нього коштів і підстав для перебування в Україні або відповідних гарантій.

Отже станом на час прибуття в Україну в січні 1996 року позивач зобов`язана була отримати дозвіл на імміграцію чи посвідку на постійне або тимчасове проживання, або покинути територію України після закінчення відповідного терміну тимчасового перебування.

Крім того колегія суддів звертає увагу, що на підтвердження обставин реєстрації місця постійного проживання в січні 1996 року позивачем не надано до суду жодних доказів.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав).

Документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України.

Згідно з ст. 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення (ч. 1).

Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України (ч. 3).

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150 (далі - Інструкція №353/271/150).

Згідно з п. 4 Інструкції №353/271/150 іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України (п. 5 Інструкції №353/271/150).

Отже з урахуванням положень Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" та Інструкції №353/271/150 доводи апелянта про те, що оскаржуване рішення від 25 вересня 2021 року №3 прийнято неналежним суб`єктом є помилковими.

Крім того доводи апелянта щодо факту тривалого проживання на території України, відсутності протиправної та аморальної поведінки не спростовують допущені ОСОБА_1 порушення законодавства України, які належним чином встановлені та зафіксовані у визначеному порядку Центральним міжрегіональним управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області шляхом прийняття постанови про накладення адміністративного стягнення від 25 вересня 2021 року та оскаржуваного рішення від 25 вересня 2021 року №3.

Судова колегія зазначає, що наявність родичів на території України мало б бути причиною щодо своєчасних дій легалізації свого становища, а не доводом щодо спростування підстав застосування процедури примусового видворення за встановлених обставин даної справи.

Доводи позивача про порушення її права на захист та права на перекладача, на думку колегії суддів є необґрунтованими, оскільки в протоколі про адміністративне правопорушення позивачем особистим підписом засвідчено, що такі права їй роз`яснені. Крім того, в поясненнях остання зазначила, що не потребує перекладача та розуміє українську мову.

Отже, позивачу при складенні протоколу про адміністративне правопорушення були роз`яснені всі її права та надано можливість надати пояснення, чим остання і скористалась. Крім того колегія суддів звертає увагу що відсутність перекладача не свідчить про протиправність рішення, як і не зазначення в оскаржуваному рішенні обставин прибуття позивача в Україну та країни для її повернення не спростовують факту перебування ОСОБА_1 в Україні без дозвільних документів.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 288, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 липня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя Н.М. Єгорова

Судді І.В. Федотов

Є.В. Чаку