Справа № 640/36524/21
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2022-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції: Амельохін В.В.
Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2022 року Справа № 640/36524/21

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Епель О.В.,

суддів: Губської Л.В., Карпушової О.В.,

за участю секретаря Кобзар Д.В.,

Позивача ОСОБА_1 ,

Представника Відповідача Вдовиченка Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 липня 2022 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до Офісу Генерального прокурора

про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора (далі - Відповідач) про стягнення з Відповідача на користь Позивача вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку в розмірі 45100,65 грн та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення в цій справі.

В обґрунтування заявлених вимог Позивач зазначив, що при звільнені з Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» йому не було виплачено вихідну допомогу.

Разом з тим, Позивач вказав, що Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, але Кодекс законів про працю України встановлює обов`язок роботодавця виплатити працівнику вихідну допомогу в розмірі не менше середнього місячного заробітку, якщо працівника звільнено у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому, на переконання Позивача, в цьому випадку застосуванню підлягає саме трудове законодавство.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 липня 2022 року адміністративний позов задоволено повністю.

Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні, однією з яких є виплата працівнику вихідної допомоги.

Разом з тим, суд, враховуючи, що Позивачу не було виплачено вказану допомогу при його здійсненні, зазначив, що у разі не проведення з працівником повного розрахунку в день звільнення в роботодавця виникає обов`язок з виплати такому працівнику середнього заробітку за весь час затримки з ним розрахунку при його звільненні.

Водночас, визначаючи розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь Позивача за затримку розрахунку з ним при його звільненні, суд першої інстанції застосував принцип пропорційності частини невиплачених своєчасно коштів відносно загальної суми виплати при звільненні.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування заявлених апеляційних вимог Відповідач зазначив, що Позивач був звільнений з органів прокуратури ні підставі спеціальної норми Закону України «Про прокуратуру» та Закону № 113-ІХ, якими не передбачено виплату вихідної допомоги при звільнені та визначено особливості звільнення прокурора у зв`язку з реорганізацією органу прокуратури, в якому він працював.

На переконання Апелянта, норми загального трудового законодавства до спірних правовідносин не застосовуються.

Крім того, Апелянт зазначає, що Позивач оскаржує наказ про його звільнення в судовому порядку, що судами першої та апеляційної інстанцій було відмовлено в задоволенні його позову, але наразі відповідна справа № 640/22974/19 перебуває в суді касаційної інстанції і у випадку задоволення позову ОСОБА_1 у зазначеній справі відбудеться суттєве порушення прав Офісу Генерального прокурора, подвійне стягнення на користь Позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та порушення прав працюючих прокурорів, які отримують виключно заробітну плату.

Також, Апелянт заперечує проти стягнення з нього середнього заробітку за несвоєчасним розрахунок з Позивачем при його звільненні, зокрема в розмірі, визначеному судом.

Разом з тим, на переконання Апелянта, цей спір був безпідставно розглянутий судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження та без урахування, що Позивач пропустив строк звернення до суду з позовом у цій справі.

З цих та інших підстав Апелянт вважає, що оскаржуване ним рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.09.2022 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити таку скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, наполягаючи на необґрунтованості доводів Апелянта та правильності висновків суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Обставини справи, установлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Позивач працював в органах прокуратури.

Наказом Генерального прокурора України № 1162ц від 22.10.2019 Позивача звільнено з посади заступника начальника відділу інформаційно-аналітичного супроводження управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 23.10.2019.

Зазначеним наказом доручено Департаменту планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні Позивачу виплати при звільненні.

Вихідна допомога при звільненні Позивачу виплачена не була.

Вищезазначений наказ про звільнення Позивач оскаржив до суду.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.06.2021 у справі №640/22974/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.10.2021, у задоволенні його позову відмовлено повністю.

Позивач, вважаючи порушеним своє право на отримання вихідної допомоги при звільненні, звернувся до суду з цим позовом.

Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2020 № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII), «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-IX (далі - Закон № 113-IX), Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100).

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом № 1697-VII регламентовано гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

Статтею 4 Закону № 1697-VII установлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону № 1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Відповідно до пункту 9 частини першої даної статті прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом № 113-ІХ статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Законом № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу).

Статтею 40 КЗпП України встановлено що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої даної статті).

Відповідно до частини четвертої статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Згідно зі статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» було внесено зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».

Внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Пунктом 5 цього Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Висновки суду апеляційної інстанції.

1. Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що законодавством регламентовано правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні.

Разом з тим, під гарантіями трудових прав працівників слід розуміти систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, які пов`язані з порушенням трудового законодавства, й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

2. При цьому, вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

3. Водночас, частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачено виключний перелік випадків, коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України.

Втім, у такий виключний перелік не входить питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні такого питання.

Аналогічний правовий підхід застосовано Верховним Судом у постанові від 13.05.2022 у справі № 640/4264/20.

4. Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що при звільненні з Генеральної прокуратури України Позивачу не було виплачено вихідну допомогу, тобто його право на отримання такої допомоги порушено та підлягає захисту шляхом стягнення з Відповідача на його користь у розмірі середньої заробітної плати за попередні 2 місяці роботи перед звільненням, що становить 45100,65 грн.

5. Доводи Апелянта про те, що Позивач був звільнений з органів прокуратури ні підставі спеціальної норми Закону України «Про прокуратуру» та Закону № 113-ІХ, якими не передбачено виплату вихідної допомоги при звільнені та визначено особливості звільнення прокурора у зв`язку з реорганізацією органу прокуратури, в якому він працював, а також доводи про те, що норми загального трудового законодавства до спірних правовідносин не застосовуються, колегія суддів відхиляє з огляду на вищезазначене.

6. Доводи Апелянта про те, що Позивач оскаржує наказ про його звільнення в судовому порядку, що судами першої та апеляційної інстанцій було відмовлено в задоволенні його позову, але наразі відповідна справа № 640/22974/19 перебуває в суді касаційної інстанції і у випадку задоволення позову ОСОБА_1 у зазначеній справі відбудеться суттєве порушення прав Офісу Генерального прокурора, подвійне стягнення на користь Позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та порушення прав працюючих прокурорів, які отримують виключно заробітну плату, колегія суддів до уваги не приймає з наступних підстав.

Так, у справі № 640/22974/19 станом на час вирішення цієї справи уже наявно рішення суду (постанова Шостого апеляційного адміністративного суду), яке набрало законної сили та яким звільнення Позивача з органів прокуратури визнано правомірним, виконання судового рішення у вказаній справі судом касаційної інстанції не зупинялося і об`єктивних підстав, які б унеможливлювали судовий розгляд цієї справи № 640/36524/21 до закінчення касаційного провадження у справі № 640/22974/19 апеляційним судом не встановлено.

7. Разом з тим, відхиляючи як необґрунтовані та безпідставні доводи Апелянта щодо відсутності у Позивача права на отримання спірної вихідної допомоги та погоджуючись з висновками суду першої інстанції у відповідній частині, судова колегія зазначає, що порушенню права Позивача на отримання такої допомоги кореспондує здійснення Відповідачем несвоєчасного розрахунку з Позивачем при його звільненні.

8. При цьому, спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці працівників органів прокуратури, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах.

Тому, для врегулювання відповідних правовідносин застосуванню підлягають загальні норми ст.ст. 116, 117 КЗпП України.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19.

9. Отже, Позивач набув право на отримання середнього заробітку за час затримку розрахунку з ним, а саме виплати йому спірної вихідної допомоги, при звільненні.

10. Водночас, за загальним правилом розмір такої допомоги визначається шляхом множення середньоденного заробітку за останні два місяці перед звільненням на кількість робочих днів.

11. Втім, колегія суддів зазначає, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц та в постанові Верховного Суду від 11.08.2021 у справі № 821/2093/16.

12. Тож, перевіряючи рішення суду першої інстанції у частині задоволення відповідних позовних вимог, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Так, заробітна плата позивача за останні 2 місяці перед звільненням складає: 53691,22 грн (8817,33 грн за серпень 2019 року (4 відпрацьованих дні)) та (44873,89 грн за вересень 2019 року (21 відпрацьованих днів)). Сума середньої заробітної плати складає 45100,65 грн Сума середньоденної заробітної плати складає 2147,65 грн.

У період з 24.10.2019 по день прийняття рішення у справі - 08.07.2022 кількість робочих днів складає 682.

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 1 464 697,30 грн (2147,65 грн (середньоденна заробітна плата згідно довідки) х 682 робочих днів (кількість робочих днів за час затримки розрахунку при звільненні)).

Втім, у зв`язку із тим, що Відповідачем порушено строки виплати Позивачу вихідної допомоги у розмірі 45100,6 5грн з 24.10.2019 по 08.07.2022, а розрахований розмір середнього заробітку складає 1 464 697,30 грн, така сума не є непропорційною до розміру невиплаченої суми, а тому підлягає зменшенню.

При обранні способу зменшення заробітку, суд враховує, що при звільненні позивачу було нараховано та виплачено 132 951,97 грн, а з урахуванням виплати вихідної допомоги у розмірі 45100,65 грн до виплати Позивачу належало б 178 052,62 грн (132 951,97 + 45 100,65).

Тому, частка протиправно невиплачених позивачу коштів становить 25,3% (45100,65 / 178 052,62 * 100).

Відтак, враховуючи вказані вище Великою Палатою Верховного Суду критерії розміру простроченої заборгованості, періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності стягнення на користь Позивача 370 568,41 грн (25,3% від 1 464 697,30 грн).

13. Доводи Апелянта щодо відсутності достатніх правових підстав для стягнення на користь Позивача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, а також щодо розміру суми, стягнутої судом першої інстанції, колегія суддів відхиляє з підстав, наведених вище.

14. Твердження Апелянта про те, що цей спір був безпідставно розглянутий судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження, колегія суддів відхиляє, оскільки в розумінні ст.ст. 12, 257 КАС України ця справа є справою незначної складності.

15. Доводи Апелянта про те, що Позивач пропустив строк звернення до суду з позовом у цій справі, колегія суддів до уваги не приймає з огляду на наступне.

Частинами першою та п`ятою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Відповідно до частин першої, другої статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у редакції, чинній станом на час звернення Позивача до суду з цим позовом, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що вихідна допомога при звільненні є компенсаційною виплатою з фонду оплати праці, на яку особа набуває право в разі припинення трудових правовідносин.

Тож, звернення до адміністративного суду з позовними вимогами щодо вказаної виплати не обмежується строком позовної давності і на такі правовідносини не поширюються положення частини п`ятої статті 122 КАС України.

При цьому, судова колегія враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні від 04.12.1995 у справі «Беллет проти Франції», в якому Суд зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні від 27.06.2000 у справі «Ілхан проти Туреччини» Європейський суд з прав людини зазначив, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично, не має абсолютного характеру і перевіряючи його виконання слід звернути увагу на обставини справи.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13.01.2000 та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28.10.1998 Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог, що є порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» висновки ЄСПЛ є джерелом права.

Отже, доводи Апелянта щодо пропуску Позивачем строку звернення з цим позовом є необґрунтованими і безпідставними.

16. Аналізуючи всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів також приймає до уваги висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

17. Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

18. Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. .

19. Таким чином, апеляційна скарга Офісу Генерального прокурора підлягає залишенню без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 липня 2022 року - без змін.

20. Розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 липня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлено 05 жовтня 2022 року.

Головуючий суддя О.В. Епель

Судді: Л.В. Губська

О.В. Карпушова