Справа № 520/12279/21
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2022-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Бідонько А.В.

06 жовтня 2022 р. Справа № 520/12279/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,

Суддів: Курило Л.В. , Бегунца А.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області, Державної міграційної служби України про скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, визнання незаконним та скасування наказу,

в с т а н о в и в:

07.07.2021 року позивач громадянка Латвії ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просить:

- скасувати рішення відповідача Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі ГУ ДМС України в Харківській області) про відмову в оформленні (видачі) їй посвідки на постійне проживання від 25.05.2021 року;

- зобов`язати ГУ ДМС України в Харківській області оформити та видати їй посвідку на постійне проживання в порядку обміну у зв`язку із досягненням 25-річного віку;

- визнати незаконним та скасувати п. 12 наказу Державної міграційної служби України «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» від 19.11.2020 року № 193, щодо визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 , видану ГУДМС у Харківській області 31.08.2012 року.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначає, що 05.09.2020 року вона звернулась до відповідача з заявою про обмін посвідки на постійне проживання та рішенням відповідача від 11.09.2020 року № 4461 їй було відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання. Не погоджуючись з зазначеним рішенням вона звернулась до суду для його оскарження. За результатами розгляду справи судом скасовано рішення ГУ ДМС України в Харківській області про відмову їй в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання від 11.09.2020 року та зобов`язано відповідача вирішити питання щодо оформлення та видачі їй посвідки на постійне проживання в порядку обміну у зв`язку із досягненням 25-річного віку. Однак, на виконання рішення суду відповідачем винесено рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання в Україні з тих самих підстав. Зазначене рішення позивачка вважає протиправним та таким, що порушує її права.

Крім того, позивач зазначає, що вона не була вписана до дозволу на імміграцію ОСОБА_3 , оскільки на момент оформлення дозволу на імміграцію ОСОБА_4 у 2011 році вона проживала в Латвії з матір`ю.

Висновок щодо скасування посвідки на постійне проживання в Україні їй, як громадянки Латвії, ґрунтується виключно на матеріалах справи про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Латвії ОСОБА_5 і не містять даних про здійснення перевірки дотримання порядку отримання посвідки на постійне проживання нею, хоча нею були виконані всі вимоги відповідача щодо надання документів та отримана посвідка на постійне проживання, про що зроблена відмітка в паспорті. Вона на момент прибуття в Україну була неповнолітньою та мала право на отримання дозволу на імміграцію на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію».

Заперечуючи вимоги адміністративного позову ОСОБА_1 , у відзиві, ГУ ДМС України в Харківській області зазначає про відсутність підстав для задоволення вимог позивача, вважає їх необґрунтованими, такими що не підлягають задоволенню.

Зокрема, вказує, що позивачка процедуру надання дозволу на імміграцію не проходила, у зв`язку з чим рішення про оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянки Латвії ОСОБА_1 прийняте з порушенням вимог Закону України від 07.06.2001 року № 2491-III «Про імміграцію» (далі Закон № 2491-III) та підлягає скасуванню відповідно до вимог п. п. 11 п. 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 321 (далі Порядок № 321). Тому, ним правомірно відмовлено в оформленні нової посвідки у зв`язку із досягненням 25-річного віку.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.10.2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано рішення ГУ ДМС України в Харківській області про відмову ОСОБА_6 в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання від 25.05.2021 року.

Зобов`язано ГУ ДМС України в Харківській області оформити та видати ОСОБА_6 посвідку на постійне проживання в порядку обміну у зв`язку із досягненням 25-річного віку.

Визнано незаконним та скасовано п. 12 Наказу ДМС України Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання від 19.11.2020 року № 193, щодо визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 , видану ГУДМС у Харківській області 31.08.2012 року.

В обґрунтування прийнятого рішення судом зазначено про те, що п.п. 11 п. 62 Порядку № 321 не містить конкретно визначених підстав для відмови у видачі посвідки, а є бланкетною нормою, яка відсилає до іншого законодавства, суд вказав, що зазначення в рішенні про відмову у видачі посвідки загальної норми права (п.п. 11 п. 62 Порядку № 321) без вказівки на конкретну підставу для такої відмови не може вважатися виконанням законодавчо визначеного обов`язку, передбаченого Порядком № 321, а тому таке рішення має бути визнано неправомірним.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що висновок щодо скасування посвідки на постійне проживання в Україні громадянки Латвії ОСОБА_1 ґрунтується виключно на матеріалах справи про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Латвії ОСОБА_5 і не містить даних про здійснення перевірки дотримання порядку отримання посвідки на постійне проживання ОСОБА_7 . Позивачем були виконані всі вимоги відповідача щодо надання документів та отримана посвідка на постійне проживання, про що зроблена відмітка в паспорті позивача.

Щодо доводів відповідача, що неповнолітня, на той час, ОСОБА_2 процедуру надання дозволу на імміграцію в Україну разом з батьком не проходила та те, що згода матері на імміграцію в Україну разом з батьком до матеріалів справи долучена після прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Латвії ОСОБА_5 , як на підставу скасування посвідки позивачу, суд зазначив, що сам факт порушення позивачем процедури отримання дозволу на імміграцію в Україну стався не з вини позивача. Під час судового розгляду судом не встановлено, що позивач уникала проходження процедури або відмовилась у її проходженні, а дані помилки було допущено самим відповідачем.

Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі відповідач Державна міграційна служба України., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.10.2021 року повністю і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Аргументи, наведені відповідачем в обґрунтування вимог апеляційної скарги, фактично аналогічні наведеному у відзиві на адміністративний позов ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суду, - без змін.

20.07.2022 року до Другого апеляційного адміністративного суду надійшло клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Іванова Н.О. про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами справи без його участі та без участі позивача.

16.08.2022 року до Другого апеляційного адміністративного суду надійшли заяви від ГУ ДМС в Харківській області та Державної міграційної служби України, зі змісту яких вбачається, що відповідачі не заперечують проти розгляду справи у порядку письмового провадження.

З урахуванням особливого режиму роботи Другого апеляційного адміністративного суду, у зв`язку з розташуванням Харківської міської територіальної в районі проведення воєнних (бойових) дій (наказ Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.05.2022 року № 75, в редакції наказу від 26.08.2022 року № 193), колегія суддів дійшла висновку про можливість продовження розгляду справи за правилами п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України.

В даному випадку, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не є складними, виходячи з визначення справ незначної складності.

Письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом (п. 10 ч. 1 ст. 4 КАС України).

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

За приписами ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а судове рішення на підставі ст. 316 КАС України слід залишити без змін, з наступних підстав.

Статтею 1 Закону України від 07.06.2001 року № 2491-III «Про імміграцію» (в редакції, що була чинною до змін, внесених Законом № 3739-VI від 20.09.2011 року, далі Закон № 2491-III) визначено, що у цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні, зокрема, імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію; посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні; законні представники - батьки, усиновителі, батьки-вихователі, опікуни, піклувальники, представники закладів, які виконують обов`язки опікунів і піклувальників.

Відповідно до ст. 4 Закону № 2491-III дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: 1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; 2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; 3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США, зареєстровану у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України; 4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; 5) особи, які раніше перебували в громадянстві України; 6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти; 7) особи, які безперервно прожили на території України протягом трьох років з дня надання їм статусу біженців в Україні чи притулку в Україні, а також їхні батьки, чоловіки (дружини) та неповнолітні діти, які проживають разом з ними; 8) особи, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми.

Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається:1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; 2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; 4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України; 5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

За неповнолітніх осіб, а також осіб, яких у встановленому порядку визнано недієздатними, заяву про надання дозволу на імміграцію подають їх законні представники.

Якщо іммігрує один з батьків, якого (яку) супроводжують неповнолітні діти, він (вона) повинен подати заяву чоловіка (дружини), посвідчену нотаріально, про те, що він (вона) не заперечує проти імміграції дітей разом з батьком (матір`ю). У випадку відсутності такої згоди батько (мати) повинен подати рішення відповідного державного органу про залишення дітей при батькові (матері). Зазначене рішення має бути легалізоване консульською установою України, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи:

1) три фотокартки;

2) копія документа, що посвідчує особу;

3) документ про місце проживання особи;

4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі);

5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я.

Вимога пункту 5 не поширюється на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону.

Крім зазначених документів подаються:

1) для осіб, зазначених у пункті 1 частини другої статті 4 цього Закону, - документ, що підтверджує підтримку їхнього клопотання центральним органом виконавчої влади України;

2) для осіб, зазначених у пункті 2 частини другої статті 4 цього Закону, - копії документів, що підтверджують відповідність рівня кваліфікації спеціаліста або робітника вимогам, передбаченим у переліку, затвердженому центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики;

3) для осіб, зазначених у пункті 3 частини другої статті 4 цього Закону, - копія документа про державну реєстрацію іноземної інвестиції в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США;

4) для осіб, зазначених у пункті 4 частини другої та у пункті 1 частини третьої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з громадянином України;

5) для осіб, зазначених у пункті 5 частини другої статті 4 цього Закону, - документ, який підтверджує, що особа раніше перебувала в громадянстві України;

6) для осіб, зазначених у пункті 6 частини другої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні;

7) для осіб, зазначених у пункті 7 частини другої статті 4 цього Закону, - копія документа, що підтверджує надання особі статусу біженця в Україні чи притулку в Україні, а також документ, що підтверджує факт безперервного проживання особи на законних підставах на території України протягом трьох років з дня надання їй статусу біженця в Україні чи притулку в Україні;

8) для осіб, зазначених у пункті 8 частини другої статті 4 цього Закону, - копія документа, що підтверджує встановлення особі статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми, а також документ, що підтверджує факт безперервного проживання особи на законних підставах на території України протягом трьох років з дня встановлення їй статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми;

9) для осіб, зазначених у пункті 2 частини третьої статті 4 цього Закону, - копії документів про призначення їх опікунами чи піклувальниками над громадянами України або про встановлення над ними опіки чи піклування громадянина України;

10) для осіб, зазначених у пункті 3 частини третьої статті 4 цього Закону, - документи, які підтверджують, що вони або хоча б один з їх батьків, дід чи баба, повнорідні брат чи сестра народилися або постійно проживали до 16 липня 1990 року на території, яка стала територією України відповідно до статті 5 Закону України «Про правонаступництво України», а також на інших територіях, що входили до складу Української Народної Республіки, Західно-Української Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР);

11) для осіб, зазначених у пункті 4 частини третьої статті 4 цього Закону, - подання центрального органу виконавчої влади України про те, що імміграція особи становить державний інтерес для України.

Особи, які постійно проживають за межами України, за винятком осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону, разом із заявою про надання дозволу на імміграцію подають також довідку про відсутність судимості.

Якщо за дії, пов`язані з наданням дозволу на імміграцію, законодавством України передбачена сплата державного мита або консульського збору, разом із заявою подається документ про його сплату.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання (ст. 9 Закону № 2491-III).

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви (ч. 4 ст. 11 Закону № 2491-III).

Судом встановлено та, встановлені обставини не спростовуються учасниками справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в Україні народилася ОСОБА_8 , батьком якої є громадянин Латвії ОСОБА_9 .

14.01.2011 року УГІРФО ГУ МВСУ в Харківській області видана довідка за № 4504 про реєстрацію особи громадянином України, за якою ОСОБА_8 , з підстав, визначених ст. 7 Закону України «Про громадянство України», набула громадянство України.

Рішенням УГІРФО ГУ МВСУ в Харківській області від 18.04.2011 року, з підстав, встановлених п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону № 2491-III, громадянину Латвії ОСОБА_5 наданий дозвіл на імміграцію в Україну (безстроково) та останнього документовано посвідкою на постійне проживання в Україні, серії НОМЕР_2 (а.с. 69-74).

Як убачається із заяви громадянина Латвії ОСОБА_10 від 17.03.2011 року про надання дозволу на імміграцію разом з ним проживають діти до 16 років, громадяни Латвії: ОСОБА_2 , ОСОБА_11 , громадянка України ОСОБА_8 , однак в графі « 14» заяви «Клопочу про надання дозволу на імміграцію разом зі мною» стоїть прочерк.

12.10.2011 року громадянин Латвії ОСОБА_9 звернувся до УГІРФО ГУ МВСУ в Харківській області із заявою, якою просив надати йому нову посвідку на постійне проживання в Україні, у зв`язку з втратою попередньої посвідки. Також ОСОБА_9 просив внести до нової посвідки на постійне проживання в Україні інформацію про те, що в Україні разом з ним проживають його неповнолітні діти ОСОБА_2 , ОСОБА_11 . З тексту заяви ОСОБА_10 вбачається, що до цієї заяви ним додається згода матері неповнолітніх дітей (а.с. 75).

11.11.2011 року УГІРФО ГУ МВСУ в Харківській області задоволена заява громадянин Латвії ОСОБА_10 від 12.10.2011 року та останньому видана довідка на постійне проживання в Україні безстроково, серії НОМЕР_3 , до якої були занесені данні про його неповнолітніх дітей: ОСОБА_12 , народження ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_13 , народження ІНФОРМАЦІЯ_3 .

09.07.2012 року позивачка (у віці 17 років) звернулася до ГІ РФО УМВСУ в Харківській області із заявою про видачу посвідки на проживання в Україні (а.с. 76-77), надавши, окрім інших документів, згоду своєї матері ОСОБА_14 на її імміграцію в Україну, яка посвідчена нотаріально 15.05.2012 року (а.с. 82).

31.08.2012 року громадянка Латвії позивач ОСОБА_2 отримала посвідку на постійне проживання в Україні, серії НОМЕР_1 , терміном дії - безстроково (а.с. 84).

Підпунктом 5 п. 7 Порядку № 321 передбачено, що обмін посвідки здійснюється у разі досягнення іноземцем або особою без громадянства 25- або 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства документовані посвідкою, що не містить безконтактного електронного носія).

05.09.2020 року ОСОБА_2 звернулась до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання у зв`язку з досягненням 25-річного віку.

Рішенням ГУ ДМС України в Харківській області від 11.09.2020 року позивачу відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання на підставі п.п. 11 п. 62 Порядку № 321 (а. с. 34).

Згідно з п.п. 11 п. 62 Порядку № 321 територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки в інших випадках, передбачених законом.

Підпунктом 8 п. 72 Порядку № 321 передбачено, що посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується у разі оформлення посвідки з порушенням вимог законодавства.

Відповідно до п. 73 цього Порядку у разі коли рішення про оформлення посвідки прийнято з порушенням вимог законодавства, керівник відповідного територіального органу/територіального підрозділу ДМС, керівник структурного підрозділу апарату ДМС проводить службову перевірку.

За результатами перевірки складається висновок у двох примірниках, який підписується працівником, що провів перевірку, та його безпосереднім керівником і погоджується керівником територіального органу ДМС, керівником структурного підрозділу апарату ДМС.

На підставі висновку посвідки, видані з порушенням вимог законодавства, визнаються недійсними за наказом ДМС.

Повідомлення про визнання наказом ДМС посвідки недійсною видається територіальним органом ДМС, визначеним у наказі ДМС, іноземцеві або особі без громадянства під розписку чи надсилається їм рекомендованим листом не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дня його отримання від ДМС.

Іноземець або особа без громадянства, щодо яких прийнято рішення про визнання посвідки недійсною, повинні зняти з реєстрації місце проживання, здати посвідку та в разі відсутності підстав для подальшого тимчасового перебування на території України на законних підставах зобов`язані виїхати за межі України в семиденний строк з дня отримання повідомлення про це.

Наказом Державної міграційної служби України № 193 від 19.11.2020 року з підстав, визначених п.п. 8 п. 72, п. 73 Порядку № 321, посвідку на постійне проживання, серії НОМЕР_1 від 31.08.2012 року, видану на ім`я позивача на підставі висновку ГУ ДМС у Харківській області від 27.10.2020 року визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню (а.с. 89-90).

Із висновку щодо скасування посвідки на постійне проживання в Україні громадянки Латвії ОСОБА_1 , серії НОМЕР_1 від 31.08.2012 року, вбачається, що підставою для такого висновку послугувало встановлене під час дослідження матеріалів справи № 403058 про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Латвії ОСОБА_5 , а саме: - громадянка Латвії ОСОБА_2 , народження ІНФОРМАЦІЯ_2 , будучи неповнолітньою дитиною, процедуру надання дозволу на імміграцію разом з батьком не проходила; - згода матері неповнолітньої ОСОБА_1 , народження ІНФОРМАЦІЯ_2 , на її імміграцію в Україну разом з батьком до матеріалів справи долучена лише 18.07.2011 року, тобто вже після прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Латвії ОСОБА_15 (а.с. 84-87).

Не погоджуючись з рішенням відповідача від 11.09.2020 року про відмову у обміні посвідки на постійне проживання, позивачка звернулася до суду.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 05.01.2021 року по справі № 520/13433/2020, яке набрало законної сили 12.04.2021 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до ГУ ДМУ України в Харківській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Так, судовим рішенням скасовано рішення ГУ ДМС України в Харківській області про відмову ОСОБА_6 в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання від 11.09.2020 року.

ГУ ДМС України в Харківській області зобов`язано вирішити питання щодо оформлення та видачі ОСОБА_6 посвідки на постійне проживання в порядку обміну у зв`язку із досягненням 25-річного віку.

24.05.2021 року позивачем направлено до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області заяву про виконання рішення суду та виконавчий лист про зобов`язання ГУ ДМС України в Харківській області вирішити питання щодо оформлення та видачі ОСОБА_6 посвідки на постійне проживання в порядку обміну у зв`язку із досягненням 25-річного віку.

Рішенням ГУ ДМС України в Харківській області № 04-1-403058 від 25.05.2021 року відмовлено позивачу в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання в Україні на підставі п.п. 11 п. 62 Порядку № 321 (а. с. 48).

Відповідно до п. 63 Порядку № 321 копія рішення про відмову в оформленні чи видачі посвідки із зазначенням причин відмови не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дня його прийняття видається іноземцеві або особі без громадянства під розписку чи надсилається рекомендованим листом такій особі і приймаючій стороні.

У разі подання заяви-анкети через уповноваженого суб`єкта територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС надсилає письмове повідомлення про прийняте рішення до уповноваженого суб`єкта для подальшого його вручення іноземцеві або особі без громадянства.

Іноземець або особа без громадянства мають право повторно звернутися до територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта в разі зміни або усунення обставин, у зв`язку з якими їм було відмовлено в оформленні чи видачі посвідки, за умови дотримання строків, визначених пунктом 17 цього Порядку.

Листом від 16.06.2021 року відповідач ГУ ДМС України в Харківській області повідомив ОСОБА_12 про підстави прийнятого рішення, а саме про те, що наказом Державної міграційної служби України № 193 від 19.11.2020 року посвідку на її постійне проживання серії НОМЕР_1 від 31.08.2012 року визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, про що її було повідомлено 02.12.2020 року (а.с. 47).

Матеріали справи посвідчують ту обставину, що у 2013 році позивач в Україні здобула повну загальну середню освіту у Лозівській загальноосвітній школі І-Ш ступеня № 11 Лозівської міської ради Харківської області (а.с. 29), у цьому ж році позивач внесена до Державного реєстру фізичних осіб-платників податків (а.с. 28, 32), у 2018 році закінчила Державний заклад «Луганський національний університет ім. Т. Шевченка», здобув ступень вищої освіти «бакалавр»(а.с. 31).

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції стосовно обґрунтованості вимог адміністративного позову ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає, що ст.ст. 1 і 8 Конституції України ст. 6 КАС України унормовано, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права. Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з ч. 2 ст. КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 ст. 68 Конституції України закріплено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Колегія суддів зазначає, що встановлені по справі обставини вказують на те, що 31.08.2011 року посвідка на постійне проживання, серії НОМЕР_1 , була видана позивачці ГІ РФО УМВСУ в Харківській області з недогляду, оскільки матеріали справи посвідчують ту обставину, що громадянка Латвії ОСОБА_2 , зокрема, не отримала у встановленому Законом № 2491-III порядку дозвіл на імміграцію в Україну.

Разом з тим. колегія суддів вважає, що, навіть якщо припустити, що спочатку позивачці було надано право на постійне проживання в Україні внаслідок помилки з боку відповідача, нині, ГУ ДМС України в Харківській, і, отже, не йшлося про мовчазне визнання її такого права, одного цього елемента було б недостатньо для безумовної відмови позивачці в проведенні обміну (у зв`язку з досягненням нею віку 25 років) отриманої 31.08.2011 року посвідки на постійне проживання, серії НОМЕР_1 .

За приписами ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 8 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (скорочено Європейська Конвенція з прав людини (ЄКПЛ)) визначено право на повагу до приватного і сімейного життя

Так, за ч. 1 ст. 8 ЄКПЛ кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (ч. 2 ст. 8 ЄКПЛ).

Враховуючи прецеденту практику ЄСПЛ у справах «Kaftailova проти Латвії», «B.A.C. проти Греції»; «Hoti проти Хорватії» колегія суддів вважає, що у спірних правовідносинах дії відповідача мають вплив на приватне життя позивача, - стаття 8 ЄКПЛ не може тлумачитись як така, що гарантує право на конкретний різновид дозволу на проживання; вибір такого дозволу в принципі має бути здійснений тільки державними органами (Kaftailova проти Латвії (вилучення з реєстру, § 51). Проте запропоноване рішення має допомогти даним особам безперешкодно реалізовувати своє право на приватне і/або сімейне життя (B.A.C. проти Греції, § 35; Hoti проти Хорватії, § 121). Заходи, що обмежують право проживати у країні, у певних випадках можуть спричинити порушення статті 8, якщо це створює непропорційні наслідки для приватного і/або сімейного життя відповідної особи (Hoti проти Хорватії, § 122).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що, відповідачі, приймаючи рішення, у тому числі п. 12 наказу від 19.11.2020 року № 193, лише послалися на п.п. 11 п. 62 Порядку № 321, яка на підставу прийнятих рішень про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання в Україні про відмову у видачі позивачу посвідки на постійне проживання позивачу. Разом з цим, жодної норми закону, якою б передбачалась можливість відмови позивачу у видачі посвідки на постійне проживання відповідачем не зазначено.

Враховуючи, що п.п. 11 п. 62 Порядку № 321 не містить конкретно визначених підстав для відмови у видачі посвідки, а є бланкетною нормою, яка відсилає до іншого законодавства, суд дійшов обґрунтованого висновку, що зазначення в рішеннях про відмову у видачі посвідки загальної норми права (п.п. 11 п. 62 Порядку № 321) без вказівки на конкретну підставу для такої відмови не може вважатися виконанням законодавчо визначеного обов`язку, передбаченого цим Порядком, а тому такі рішення мають бути визнані неправомірними.

Колегія суддів зауважує, що доводи апеляційної скарги означених висновків суду не спростовують.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини справи, зокрема, вже скасування рішенням суду рішення відповідача про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання та прийняття відповідачем нового рішення з аналогічних підстав, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку ефективним засобом юридичного захисту прав позивача у спірних правовідносинах є саме зобов`язання ГУ ДМС України в Харківській області оформити та видати ОСОБА_6 посвідку на постійне проживання в порядку обміну у зв`язку із досягненням 25-річного віку.

Інші доводи апеляційної скарги на висновки колегії суддів не впливають.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

У відповідності до ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 292, 293, 308, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2021 року, - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л.В. Мельнікова
Судді Л.В. Курило А.О. Бегунц