Справа № 120/4612/22
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2022-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2022 р. Справа № 120/4612/22

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Слободонюка М.В., розглянувши у м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

ВСТАНОВИВ:
До суду через систему "Електронний суд" надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач), яка подана його представником адвокатом Гірник Оксаною Олегівною (далі представник позивача) до військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України (далі в/ч НОМЕР_1 НГ України, відповідач) про стягнення середнього заробітку за весь час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні у сумі 83 387,50 грн.

Заявлений адміністративний позов обґрунтований тим, що станом на день виключення позивача зі списків особового складу та всіх видів забезпечення військової частини НОМЕР_1 НГ України (16.06.2021), відповідач не провів з ним повного розрахунку, а саме не виплатив індексацію грошового забезпечення, яка була виплачена лише 26.05.2022 в сумі 83396,76 грн.

На переконання позивача, здійснивши із ним повний розрахунок лише 26.05.2022, відповідачем недотримано вимог статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та не виплачено середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в період часу з 16.06.2021 по 26.05.2022, що є наслідком застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Вважаючи наведене порушення своїх прав, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою від 06.07.2022 судом відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін (у письмовому провадженні). Крім того цією ухвалою встановлено сторонам строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечення.

Копія ухвали про відкриття провадження від 06.07.2022 надсилалась відповідачу на адресу його місцезнаходження: АДРЕСА_1 . Так, відповідний процесуальний документ відповідач отримав 13.07.2022, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення, яке наявне в матеріалах справи. Проте, своїм правом на подання відзиву на позовну заяву в/ч НОМЕР_1 НГ України не скористалася.

За змістом ч. 4 ст. 159, ч. 6 ст. 162 КАС України подання заяви по суті справи є правом учасників справи. Однак, у разі ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Таким чином неподання відповідачем відзиву на позовну заяву не є перешкодою для розгляду даної адміністративної справи.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що позивач ОСОБА_1 проходив військову службу на посаді офіцера (з організації дозвілля) клубу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 15.06.2021 № 135, майора ОСОБА_1 , звільненого наказом командувача Національної гвардії України від 28.05.2021 № 92 по особовому складу з військової служби у запас за п.п а п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, з 16 червня 2021 року увільнено від займаної посади та виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів грошового.

Як зазначає позивач, при звільненні з військової служби із ним було проведено неповний розрахунок, а саме не було виплачено індексацію грошового забезпечення.

Судом з`ясовано, що відповідне питання про перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення позивача було предметом окремого судового спору у справі № 120/11189/21 а, що розглядалася Вінницьким окружним адміністративним судом.

Так, на виконання рішення суду у відповідній справі відповідачем 26.05.2022 було перераховано на картковий рахунок позивача грошові кошти в якості індексації грошового забезпечення в сумі 83396,76 грн., про що свідчить виписка із банківського рахунку позивача.

Отже, в межах спірних відносин позивач вказує, що остаточний розрахунок із ним відповідач провів лише 26.05.2022, у зв`язку з чим в останнього виник обов`язок розрахувати компенсацію за затримку розрахунку при звільнені згідно статті 117 КЗпП України за період з 16.06.2021 по 26.05.2022. А оскільки така компенсація відповідачем не проведена, тому позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, суд враховує таке.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон від 20.12.1991 № 2011-XII).

Згідно зі статтею 1-2, частиною 1 статті 9 Закону від 20.12.1991 № 2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення № 1153/2008). Цим положенням визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та врегулювання питань, пов`язаних з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

У відповідності до пункту 242 Положення № 1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Однак, Законом від 20.12.1991 № 2011-XII як і Положенням № 1153/2008 правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, внаслідок чого до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.ст. 116 - 117 Кодексу законів про працю України.

Наведене відповідає правовому висновку щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладеному в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19 та багато інших.

Так, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

26.02.2020 Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 821/1083/17 у якій дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 08.04.2010 у справі "Меньшакова проти України" надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15.09.2015 провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15.09.2015 у справі № 21-1765а15.

Разом з тим, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у вищезазначеній постанові, статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Зазначено також, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Крім того у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

На підтримку наведеної вище позиції Великої Палати Верховного Суду, 30.11.2020 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі № 480/3105/19. У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Наведений підхід до вирішення питання обрахунку належного до виплати розміру середнього заробітку підтримано Верховним Судом у низці постанов, зокрема від 23.12.2020 у справі № 825/1732/17, від 29.12.2020 у справі № 520/11337/18.

В даному випадку в рамках розгляду цієї справи судом встановлено, що відповідачем при звільненні ОСОБА_1 з військової служби не проведено з останнім повного розрахунку, у зв`язку з чим є підстави вважати, що позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. В той же час суд вважає, що розмір такої компенсації має бути пропорційним до розміру невиплачених позивачу коштів.

Таким чином, застосовуючи означені підходи щодо пропорційності визначення розміру середнього заробітку до обставин цієї справи, суд враховує таке.

Визнаючись щодо дати з якої належить відраховувати період затримки остаточного розрахунку при звільнені, суд враховує, що позивача виключено зі списків особового складу військової частини 16.06.2021. Остаточний розрахунок у частині виплати присудженої за судовим рішенням індексації грошового забезпечення проведено відповідачем 26.05.2022.

Відповідно, період затримки остаточного розрахунку охоплюється з 16.06.2021 по 26.05.2022, що становить 344 календарних днів.

Згідно наявної в матеріалах справи копії із особової картки на грошове забезпечення позивача за 2021 рік, розмір нарахованого позивачу грошового забезпечення за квітень-травень 2021 року (за два місяці перед звільненням зі служби) становить по 16136,16 грн. Отже, середньоденний заробіток позивача (за календарний день) за цей період становить 529,05 грн. ((16136,16 +16136,16) : 61 кал.днів)

Відповідно, загальний середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.06.2021 до 26.05.2022 в цьому разі становить 181993,20 грн. (529,05 грн. х 344 календарних днів).

Проте, як вже наголошено судом вище, відповідальність в такому розмірі згідно ст. 117 КЗпП України відповідач міг би нести лише у випадку невиплати усіх належних звільненому працівникові сум. Натомість, в межах спірних правовідносин відповідач допустив часткове порушення, тобто не здійснив виплату індексації грошового забезпечення в сумі 83396,76 грн.

Враховуючи означені вище правові позиції Верховного Суду, за якими розмір відповідальності відповідача повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум, тому розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у цьому випадку має визначатися виключно пропорційно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум. Тобто, суду необхідно визначити істотність частки невиплачених сум.

Верховний Суд в постанові від 30.10.2019 по справі № 806/2473/18 (адміністративне провадження № К/9901/2118/19) сформував правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Застосовуючи саме такий підхід при вирішенні цієї справи суд зазначає, що сума невиплачених вчасно позивачу коштів становить 83396,76 грн. Відповідно, істотність частки невиплачених сум в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку за період з 16.06.2021 по 26.05.2022 становить 45,82% (83396,76 : 181993,20 х 100).

Отже сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 45,82% розраховується наступним чином: 529,05 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 45,82% = 242,41 грн. середньоденна сума відшкодування з урахуванням істотності частки; 242,41 грн. х 344 (днів затримки розрахунку) = 83389,04 грн.

Таким чином загальний розмір середнього заробітку, який визначений пропорційно розміру невиплачених позивачу сум за весь час затримки розрахунку при звільненні становить 83389,04 грн.

Відтак, враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності за статтею 117 КЗпП України та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, які визначені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26.02.2020 у справі N 821/1083/17 та від 26.06.2019 у справі N 761/9584/15-ц, суд доходить висновку що розрахований судом розмір відшкодування за весь час затримки розрахунку при звільненні у сумі 83389,04 грн. є співмірним до суми невиплачених позивачу при звільненні з військової служби коштів та в повній мірі забезпечує компенсацію працівнику майнових втрат внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку.

Щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права.

Як зазначено у пункті 4 частини другої статті 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Статтею 13 (право на ефективний засіб юридичного захисту) Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року N 3-рп/2003).

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Відтак, на переконання суду, належним способом захисту та відновлення порушених прав позивача буде визнання судом протиправною бездіяльності відповідача щодо непроведення з позивачем остаточного розрахунку при звільненні з військової служби та зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.06.2021 по 26.05.2022 в сумі 83389,04 грн., а не стягнення відповідних коштів, як про те просив позивач.

Як зазначено у статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. А згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість основних доводів сторін, суд доходить висновку, про наявність підстав для часткового задоволення позову у визначений судом спосіб.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує положення статті 139 КАС України. Однак, незважаючи на часткове задоволення позовних вимог, в межах визначеної судом суми середнього заробітку мінімальна ставка судового збору згідно п.п. 1 п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України Про судовий збір становить 992,40 грн. Тому понесені позивачем витрати на сплату судового збору в сумі 992,40 грн. згідно квитанції № 7630-0056-9441-5328 від 28.06.2022 підлягають відшкодуванню в повному обсязі за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Що стосується відшкодуванню витрат на професійну правничу допомогу в сумі 2500 грн., то суд зазначає таке.

Згідно з частиною першою статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини 2 статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3 статті 134 КАС України).

Приписами частини 4-6 статті 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Водночас в силу вимог частини 7 статті 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин 7, 9 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Системний аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє суду дійти висновку, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, в тому числі витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі: сторона, яка бажає компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона має право подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги та інші документи, що свідчать про витрати сторони, пов`язані із наданням правової допомоги.

Судом встановлено, що в підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем надано копію договору про надання правової допомоги № 371 від 24.06.2021, укладеного між позивачем та адвокатом Гірник О.О.; копію додатку № 2 від 30.05.2022 до Договору про надання правової допомоги; Акт № 2 від 16.06.2022 приймання передачі наданих послуг, копію ордеру про надання правничої допомоги.

Так, як слідує із матеріалів справи, за умовами договору № 371 від 24.06.2021 про правову допомогу (далі - Договір), укладеного між адвокатом Гірник О.О. та Тригуб О.В. (Замовник), адвокат бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим Договором, а Замовник зобов`язується оплатити замовлення у порядку та строки, обумовлені сторонами (п. 1.1 Договору).

У пункті 3.1 Договору сторони узгодили, що Замовник зобов`язаний сплатити адвокату гонорар у порядку і розмірі, визначених за угодою сторін.

За змістом п. 4.1, 4.2 Договору розмір оплати праці адвоката при наданні правової допомоги, а також умови та порядок розрахунків, визначаються Сторонами в додатках до цього Договору. За домовленістю Сторін, оплата правової допомоги може здійснюватися також у вигляді передоплати або авансу.

Додатком № 2 від 30.05.2022 сторони погодили порядок оплати юридичних послуг (гонорару) адвоката, визначивши їх суму в 2500 грн.

У відповідності до статті 30 Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 5 липня 2012 року N 5076-VI N 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як вбачається із акту приймання-передачі виконаних робіт № 2 від 16.06.2022 адвокат надав такі послуги із зазначенням витраченого часу на їх реалізації: проведення однієї консультації з клієнтом, у процесі якої була узгоджена правова позиція 500 грн.; визначення та аналіз чинного законодавства, судової практики 500 грн.; написання позовної заяви 1500 грн. Всього 2500 грн.

Згідно висновків, викладених Верховним Судом у постанові від 09.04.2019 року по справі N 826/2689/15, надання належних та допустимих доказів на підтвердження витрат, понесених у зв`язку з вчиненням окремих процесуальних дій поза судовим засіданням, а також часу, витраченого на підготовку позовної заяви та інших процесуальних документів, з урахуванням тривалості розгляду справи, є підставою для задоволення вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу.

Отже суд вважає, що витрати в розмірі 2500 грн. на професійну правничу допомогу адвоката дійсно мали місце та підтверджуються наявними матеріалами справи. Такі витрати відповідають критеріям розумності та співмірності відносно обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), а тому наявні підстави для їх відшкодування зі сторони відповідача.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не проведення остаточного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні його з військової служби.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.06.2021 по 26.05.2022 в сумі 83389,04 грн. (вісімдесят три тисячі триста вісімдесят дев`ять гривень 04 копійки).

У іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені витрати зі сплати судового збору в сумі 992,40 грн. (дев`ятсот дев`яносто дві гривні 40 копійок), а також витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 2500,00 грн. (дві тисячі п`ятсот гривень) за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повне судове рішення складено і підписано 05.10.22.

Інформація про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 );
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 ).

Суддя Слободонюк Михайло Васильович