Справа № 620/4707/22
Суддя: Клопот С.Л.
Дата ухвалення: 2022-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2022 року м.Чернігів Справа № 620/4707/22

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Клопота С.Л.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, в якому просить:

1. Визнати протиправними дії відповідача та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні та виплаті пенсії відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001), починаючи з 23.03.2022.

2. Зобов`язати Головне Управління Пенсійного Фонду України в Чернігівській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001) в розмірі 90% суми щомісячного заробітку без обмеження її максимального розміру, з урахуванням довідки про складові заробітної плати прокуратури Чернігівської області від 18.02.2022 № 21-22 з дня звернення, тобто з 23.03.2022, і сплатити заборгованість, що виникне внаслідок такого призначення.

Позов мотивовано тим, що дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, щодо обмеження розміру призначеної позивачу пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ, є протиправними та порушують його права і соціальні гарантії.

Ухвалою судді від 02.08.2022 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження (без виклику сторін) та встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення вказаної ухвали для подання відзиву на позов.

Представник відповідача у встановлений ухвалою суду строк подав відзив на позов, в якому просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги мають бути задоволені у повному обсязі, враховуючи таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , 23.03.2022 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області із заявою про призначення та виплату мені пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (в редакції Закону від 12.07.2001 № 2663-111) в розмірі 90% від суми щомісячного заробітку, без обмеження граничного розміру, з урахуванням середньомісячної суми виплат, обчисленої за останні 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за призначенням пенсії, відповідно до довідки Чернігівської обласної прокуратури від 18.02.2022 № 21-22. починаючи з 23 березня 2022 року.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в | Чернігівській області від 11.04.2022 за № 2500-0210-8/11398 у задоволенні заяви про призначення пенсії було відмовлено, оскільки відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII, у зв`язку із відсутністю необхідної тривалості загального страхового стажу роботи, що враховується до вислуги років, згідно вказаного Закону. За інформацією управління, згідно наданих мною документів для призначення пенсії, вислуга років, підтверджена у встановленому законом порядку становить 23 роки 22 дні, в тому числі стаж роботи на посадах прокурора - 18 років 1 місяць, 11 днів.

Не погодившись з такою відмовою, позивач звернувся до суду з позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що в органах прокуратури позивач працює безперервно з 21 листопада 2003 року по теперішній час.

В період з листопада 2003 року по березень 2004 року - на посаді помічника прокурора Бахмацького району Чернігівської області, з березня 2004 року по червень 2004 року - помічника прокурора Городнянського району Чернігівської області, з червня 2004 року по березень 2005 року - помічника прокурора м. Чернігова Чернігівської області, з березня 2005 року по листопад 2005 року - старшого помічника прокурора м. Чернігова Чернігівської області, з листопада 2005 по січень 2007 року - старшого слідчого прокуратури м. Чернігова, з січня 2007 року по серпень 2008 року - слідчого в особливо важливих справах прокуратури м. Чернігова, з серпня 2008 року по листопад 2009 року - прокурора відділу нагляду за розслідуванням кримінальних справ слідчими органів прокуратури Чернігівської області, з листопада 2009 року по січень 2011 року - заступника прокурора м. Чернігова, з січня 201 1 по лютий 2013 року слідчого в особливо важливих справах прокуратури м. Чернігова, з лютого 2013 по жовтень 2013 - слідчого в особливо важливих справах відділу нагляду за додержанням законів у сфері протидії корупції та процесуального керівництва у кримінальних провадженнях про корупційні правопорушення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Чернігівської області, з жовтня 2013 року по травень 2014 року- слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу прокуратури Чернігівської області, з травня 2014 року по грудень 2015 року - прокурора Срібиянського району Чернігівської області, з грудня 2015 року по січень 2018 року - заступника керівника Прилуцької місцевої прокуратури , із січня 2018 по теперішній час - на посаді першого заступника керівника Прилуцької місцевої прокуратури.

На початок проходження служби позивача в органах прокуратури України - 21.11.2003, діяв Закон № 1789-ХІІ, статтею 50-1 якого, в редакції від 12.07.2001, було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Таким чином, після 01.03.2019 позивач отримав право на пенсію за вислугою років, оскільки на день звернення до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області із заявою про призначення та виплату пенсії за вислугою років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ, в редакції Закону від 12.07.2001 № 2663-111, він безперервно пропрацював в органах прокуратури 18 років, 4 місяці, 2 дні.

Законом України № 1697-VII від 14.10.2014, частиною першою статті 86 було збільшено стаж роботи, що дає право на пенсію, з 20 до 25 років, а частина другою та п`ятнадцятою цієї статті встановлений розмір пенсії зменшено - до 60 відсотків від суми місячної (чинної) заробітної плати та взагалі обмежено її максимальний розмір.

Вказане є звуженням прав позивача, у розумінні Конституції України, через суттєве погіршення його становища запровадженням зворотної дії закону в часі на вже існуючі правовідносини.

За таких обставин, при вирішенні даного спору, мають застосовуватися правові акти, які мають вищу юридичну силу по відношенню до згаданої норми.

За змістом статті 8 Конституції України визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до стаття 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом положень статей 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно із статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією У країни.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист і сформулював чітку правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань, (Рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року № 8-рп/99 (справа щодо права на пільги), від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання)).

У зазначених рішеннях Конституційний суд України вказав на те, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення (Рішення №5-рп/2002).

У Рішенні Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10- рп/2008 зазначено, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. Тлумачення словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в частині третій статті 22 Конституції України, Конституційний Суд України дав у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5- рп/2005, згідно з яким «конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод - є їх обмеження. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними». При цьому Конституційний Суд України зазначив, що «загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена».

Визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно раніше закріплених у них прав і свобод людини та громадянина Конституційний Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Виходячи з викладеного у Рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 24.01.2019 у справі № 404/5325/17 (провадження №К/9901/21787/18), від 17.10.2018 у справі № 211/2954/17 провадження (№К/9901/30010/18).

Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Тобто за наявної колізії права у пенсійній сфері, Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, приймаючи рішення за моєю заявою про призначення та виплату пенсії, мало би діяти добросовісно і розсудливо, керуватися саме означеними нормами Конституції України та висновків Верховного та Конституційного судів України через призму конституційного принципу верховенства права.

Принцип верховенства права охоплює не лише змістовний аспект (правового відношення між людиною і державою на засадах визнання людини вищою соціальною цінністю), але й процедурний, який базується на вимогах відповідності правотворчої та правозастосовної практики певним стандартам, як-от: заборона зворотної дії закону, вимога ясності та несуперечності закону; вимога щодо однакового застосування закону та ін.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Враховуючи наведене, судом встановлено, що скасування законодавчих гарантій пенсійного. забезпечення прокурорів за спеціальним законом - стаття 50-1 Закону України від 05.1 1.1991 № 1789-ХІІ "Про прокуратуру", є обмеженням соціальних прав позивача, що відповідно до вище зазначених вимог законодавства є недопустимим.

Окремо суд зазначає, що суб`єкт владних повноважень, відповідач у цій справі, приймаючи рішення мав би діяти добросовісно, обгрунтовано та розсудливо, а саме рішення мало б відповідати принципам рівності перед законом та пропорційності.

Відтак, ігнорування вказаних вимог відповідачем обумовлює як подачу цього позову, так і розгляд та перевірку відповідних обставин судом, позаяк вивчення питання дотримання суб`єктом владних повноважень цих принципів є завданням адміністративного судочинства.

Всупереч вказаному Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області безпідставно прийнято до уваги лише статтю 86 Закону № 1697-VII, яка не може застосовуватися до позивача за наступних підстав.

У практиці ЄСПЛ напрацьовані три головні критерії, що їх слід оцінювати, щоб встановити, чи відповідає певний захід втручання в право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: 1) чи є такий захід законним; 2) чи переслідує втручання в право власності «суспільний інтерес»; 3) чи є такий захід пропорційним переслідуваним цілям.

Якщо хоча б одного критерію із перелічених не буде додержано, то ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу.

Оцінюючи дану ситуацію через призму бачення Верховним Судом України практики застосування рішень ЄСПЛ у національному судочинстві, є очевидним повне недотримання всіх трьох критеріїв принципу правомірного втручання.

Крім того, суд зазначає, що прокурори займають посади на весь період своєї професійної кар`єри і набувають, відповідно, певних гарантій як стимулювання за бездоганну і безперервну службу.

На сьогодні, для державних службовців, суддів, прокурорів та інших категорій можливість отримувати пенсії в підвищеному розмірі є, по суті, єдиним стимулом перебування на посадах державної служби, компенсацією за підвищені нервово-емоційні навантаження при роботі з людьми та застосування ненормованого робочого часу, що по суті є надурочною роботою, здійснення якої передбачає забезпечення відповідних гарантій. А специфіка роботи становить безпосередні ризики для життя та здоров`я.

Тому, зміна умов призначення спеціальних пенсій без надання відповідних компенсаторів призводить до поглиблення кризи державного управління та порушення прав громадян, які відпрацювали на таких посадах багато років з невеликими заробітками.

Крім того, розраховуючи на одержання у майбутньому обіцяного державою рівня матеріального забезпечення, упродовж тривалого часу позивач був позбавлений можливості мати вищий рівень такого забезпечення, який був у той час в інших секторах економіки, і, як наслідок, замість отримання соціально-економічного захисту від держави отримав значне обмеження і звуження своїх прав.

Антикорупційним законодавством України, яке періодично змінювалося, та діючим на цей час Законом України «Про запобігання корупції», забороняється державним службовцям та прирівняним до них особам, у тому числі прокурорам, займатися іншою оплачуваною або підприємницькою діяльністю, а також виконувати роботу на умовах сумісництва (за деякими винятками). Заборона отримувати додаткові доходи та невеликі розміри заробітної плати переважної більшості державних службовців фактично не дозволяють скористатися участю в додатковому недержавному пенсійному забезпеченні, накопичувати кошти в фінансових установах на випадок втрати роботи у зв`язку з хворобою, виходом на пенсію за віком тощо, як це можуть зробити висококваліфіковані фахівці інших галузей економіки.

Крім того, спеціальним законом - Закон України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ в редакції від 12.07.2001, зокрема статтею 9 обмежувалися й інші громадянські права, а саме прокурори не могли входити до складу комісій, комітетів та інших колегіальних органів, утворюваних Радами або їх виконавчими органами. Тобто, як член відповідної територіальної громади позивач не міг самореалізуватися як депутат, член виконавчого комітету та інше.

Таким чином, працюючи на різних прокурорських посадах, свідомо зазнаючи про наявність означених вище обмежень і дотримуючись встановлених законодавством вимог до прокурорів, належно виконуючи умови укладеного з державою трудового договору, позивач сподівався на отримання пенсії за спеціальним законом після набуття 20-ти річного стажу.

Збільшення ж на 5 років вислуги, необхідної для призначення пенсії, суттєве зменшення і обмеження її розміру після тривалого, сумлінного виконання покладених на нього обов`язків, тобто одностороння зміна умов трудового договору, ставить позивача в нерівні умови з усіма іншими громадянами та колишніми колегами, яким така пенсія вже призначена.

Така нерівність є непропорційним втручанням до мирного володіння майном, оскільки не досягнуто необхідного балансу через покладення на позивача особистого та надмірного тягара. А самі обмежувальні норми, за такого стану речей, стосовно позивача є дискримінаційними.

Аналіз зазначених вище положень, обумовлює висновок, що змінені умови пенсійного забезпечення прокурорів мали б застосовуватися до тих осіб, які вступають на службу до органів прокуратури вже під час дії нових норм, тобто усвідомлюють правові наслідки своєї поведінки, регулюють її і передбачають певний стан речей.

Тому, таке втручання у право власності позивача не може відповідати критерію пропорційності застосованого заходу переслідуваним цілям.

За цих же підстав не дотримано і критерію законності втручання, поза як під «законом» розуміється нормативно-правовий акт, який повинен бути «доступним» для заінтересованих осіб, «чітким» і «передбачуваним» у питаннях застосування та наслідків дії його норм у розумних межах.

Отже, в розумінні ст. ст. 8, 21, 22, 46, 58, 64 Конституції України, статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, перебуваючи на службі в органах прокуратури, дотримавшись при цьому всіх встановлених для прокурорів законодавством обмежень громадянських прав, позивач мав законні сподівання на отримання пенсії за вислугу років при наявності 20 річного стажу та в розмірі, який ґрунтувався на нормах статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 2.07.2001), тобто, на момент дії цієї норми, сподівання щодо отримання саме таких пенсійних виплат вже були «активом», на який позивач розраховував як на свою власність.

Проте, означені майнові права звужено Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області застосуванням статті 86 Закону № 1697-VII, що, з точки зору Верховного Суду України та ЄСПЛ, є втручанням у право власності, до того ж з порушенням основних засад його правомірності.

З огляду на зазначене, з метою забезпечення ефективного та належного захисту прав позивача, наявні правові підстави для задоволення позовних вимог шляхом зобов`язання відповідача призначити, нарахувати та виплатити пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України від 05.1 1.1991 №1789-ХІІ "Про прокуратуру" (в редакції від 12.07.2001) в розмірі 90% від суми щомісячного заробітку, без обмеження граничного розміру, з урахуванням середньомісячної суми виплат обчисленої за останні 60 календарних місяців роботи перед зверненням за призначенням пенсії, відповідно до довідки Чернігівської обласної прокуратури від 18.02.2022 № 21-22, починаючи з дня звернення за пенсією - 23 березня 2022 року.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб.

Таким чином, судом встановлено, що відмовляючи позивачеві у здійсненні перерахунку його пенсії на підставі оновленої довідки, відповідач діяв протиправно.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, суд вважає, що наявні правові підстави задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до частини першої та третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 227, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (вул. П`ятницька, 83-А, м. Чернігів, 14005) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити у повному обсязі.

Визнати протиправними дії відповідача та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні та виплаті пенсії відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001), починаючи з 23.03.2022.

Зобов`язати Головне Управління Пенсійного Фонду України в Чернігівській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001) в розмірі 90% суми щомісячного заробітку без обмеження її максимального розміру, з урахуванням довідки про складові заробітної плати прокуратури Чернігівської області від 18.02.2022 № 21-22 з дня звернення, тобто з 23.03.2022, і сплатити заборгованість, що виникне внаслідок такого призначення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 992,40 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту. Апеляційна скарга, з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII ''Перехідні положення'' Кодексу адміністративного судочинства України, подається до адміністративного суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 04.10.2022.

Суддя С.Л. Клопот