Справа № 380/10063/22
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2022-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2022 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сасевича О.М., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження, -

в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради із вимогою визнати протиправним та скасувати розпорядження Шевченківської районної адміністрації від 13.07.2022 року №252 «Про примусовий демонтаж пристроїв кондиціонування повітря, встановлених на дворовому фасаді будинку АДРЕСА_1 ».

Ухвалою судді від 25.07.2022 року відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено судове засідання.

Відповідно до позиції позивачів, яка викладена в позові та поясненнях, вони стверджують, що відповідачем було безпідставно, без з?ясування усіх обставин спірних правовідносин було односторонньо вирішено здійснити примусовий демонтаж пристроїв кондиціонування повітря, встановлених на внутрішньодворовому фасаді будинку АДРЕСА_1 , співвласниками якого є позивачі (сукупно в цілій частині).

Позивачі покликаються на те, що вони стали у 2019 році і 2021 році власниками зазначеної будівлі й їхні частки складають у сукупності одну цілу. При цьому, на час придбання відповідних часток будівлі (та на час укладення в 2020 році охоронного договору на будівлю, яка є пам?яткою культурної спадщини), вона вже була обладнана спірними пристроями кондиціонування повітря, розташованими на стіні, що виходить у внутрішній двір й яка невидима з вулиці. Позивачі заявляють, що вони не влаштовували таких систем кондиціонування та їм не відомо точний час і осіб, які виконали відповідні роботи, а крім того, у позивачів не було підстав вважати про недотримання яких-небудь вимог нормативних актів при розміщенні цього обладнання.

Однак, у подальшому 22.06.2022 року Управлінням охорони історичного середовища Львівської міської ради було прийнято припис №4-0004-14470, яким зобов?язано до 06.07.2022 року демонтувати пристрої кондиціонування повітря на будинку АДРЕСА_1 , а 13.07.2022 року Шевченківською районною адміністрацією Львівської міської ради винесено спірне розпорядження про їх примусовий демонтаж.

У той же час, таке рішення відповідача позивачі оцінюють як протиправне, оскільки воно прийняте без належного обґрунтування, поверхнево та формально, не базується на дійсних обставинах справи, не враховує той факт, що позивачі не допускали порушень вимог локальних актів і не проводили розміщення технічних елементів (системи кондиціонування) на будинку без дотримання відповідного порядку. Та обставина, що належна їм будівля обладнана відповідним устаткуванням з певними порушеннями їм не була відома та не залежала від їх волі. Більш того, позивачі наголошують на тому, що вони готові вчинити необхідні дії для урегулювання ситуації щодо розміщення елементів систем кондиціонування, однак, такої можливості фактично позбавлені через прийняття рішення винятково про демонтаж. Відтак, рішення відповідача непропорційно та безпідставно втручається в їхнє право власності (набуте й здійснюване добросовісно), охоронюване ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зважаючи на це ОСОБА_1 і ОСОБА_2 вважають, що оспорюване ними рішення (розпорядження) є протиправним і воно підлягає скасуванню.

Відповідачем при розгляді справи заяв по суті до суду подано не було, своє ставлення щодо позову такий учасник справи у письмовій формі не висловив.

Позивачі в судове засідання, призначене на 26.09.2022 року, не з`явились, однак просили здійснювати розгляд справи без їхньої участі.

Відповідач явки в судові засідання повноважного представника не забезпечив, про причини суд не повідомив.

Розглянувши доводи позивачів, дослідивши зібрані в справі докази, об`єктивно оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 набула у приватну власність 1/2 нежитлових приміщень загальною площею 1300,4 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 101). Право власності (спільної часткової) виникло на підставі договору про об??єднання нерухомого майна від 23.12.2020 року, зареєстроване за позивачкою 28.12.2020 року. ОСОБА_2 також набув у приватну власність 1/2 нежитлових приміщень загальною площею 1300,4 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 101). Право власності (спільної часткової) виникло на підставі договору купівлі-продажу від 09.10.2021 року, зареєстроване за позивачем 09.10.2021 року.

Також матеріалами справи засвідчується, що для охорони окремих приміщень (набутих ОСОБА_1 у власність 03.06.2019 року та 10.07.2019 року) у будинку АДРЕСА_1 , як пам?ятки місцевого значення (відповідно до розпорядження представника Президента України у Львівській області від 12.02.1993 року №101), із ОСОБА_1 було укладено відповідний охоронний договір від 05.05.2020 року №35/20.

Як підтверджується наявними матеріалами та не заперечується учасниками справи, на дворовому фасаді будинку АДРЕСА_1 змонтовано пристрої кондиціонування повітря. Судом при цьому встановлено, що 22.06.2022 року Управлінням охорони історичного середовища Львівської міської ради було видано ОСОБА_2 та ОСОБА_1 припис №4-0004-14470 про усунення порушень вимог законодавства про охорону культурної спадщини, а саме, позивачі (як співвласники будівлі) були зобов?язані до 06.07.2022 року вжити заходи щодо демонтажу пристроїв кондиціонування повітря на фасаді будинку АДРЕСА_1 (який є пам?яткою культурної спадщини та наказом Міністерства культури та інформаційної політики України від 18.01.2021 року №14 унесений до Державного реєстру нерухомих пам?яток України). Установлено також, що такий припис не було виконано та, враховуючи лист ЛКП «Балатон-409» щодо демонтажу пристроїв кондиціонування повітря, Шевченківською районною адміністрацією Львівської міської ради було доручено ЛКП «Балатон-409» провести демонтаж пристроїв кондиціонування повітря, встановлених на дворовому фасаді будинку АДРЕСА_1 , який є пам?яткою культурної спадщини.

Як же підтверджується актом від 15.07.2022 року, складеним працівниками ЛКП «Балатон-409», позивачі не надали доступ до місця розміщення пристроїв кондиціонування повітря для їх демонтажу, не погодилися з прийнятим рішенням органу місцевого самоврядування й звернулися до суду для вирішення цього спору.

У зв`язку з чим, аналізуючи спірні правовідносини, доводи й аргументи сторін, суд відзначає наступне.

Питання розміщення технічних елементів (пристроїв) на фасадах та зовнішніх частинах будинків і споруд у м. Львові врегульовано Положенням про порядок розміщення технічних елементів (пристроїв) на фасадах та зовнішніх частинах будинків і споруд на території м. Львова, затвердженим рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 01.02.2002 року №28.

Відповідно до пп. 2.1.4 Положення №28, технічними елементами (пристроями), що розміщуються ззовні на будівельних конструкціях житлової, громадської і виробничої забудови є пристрої і устаткування систем опалення, вентиляції та кондиціонування повітря.

Як визначають п.п. 2.2, 2.5, 2.6 Положення №28, порушення розміщення існуючих технічних елементів (пристроїв) це розміщення існуючих технічних елементів (пристроїв) ззовні будинків і споруд з недотриманням вимог Положення.

Демонтаж технічних елементів (пристроїв) це демонтаж технічних елементів (пристроїв) з зовнішніх частин будинків і споруд власниками цих елементів та організаціями, які їх обслуговують, приведення зовнішнього вигляду будинків і споруд у попередній стан, ремонт ушкоджених будівельних конструкцій і фасадів.

Примусовий демонтаж технічних елементів (пристроїв) це демонтаж технічних елементів (пристроїв) з зовнішніх частин будинків і споруд, приведення зовнішнього вигляду будинків і споруд у попередній стан, ремонт ушкоджених будівельних конструкцій і фасадів, що проводяться суб`єктами господарювання, визначеними розпорядженням голови районної адміністрації.

Згідно із п. 3.1 Положення № 28, забороняється розміщення та встановлення технічних елементів (пристроїв), перелічених у підпунктах 2.1.1, 2.1.3, 2.1.4, 2.1.5, 2.1.6 пункту 2.1, на видимих зі сторони вулиць та площ фасадах та зовнішніх частинах будинків і споруд, які знаходяться на території історичного ареалу, а також на усіх фасадах та зовнішніх частинах будинків і споруд пам?ятках архітектури.

А відповідно до пп. 3.3.2 Положення № 28, забороняється встановлення без відповідного погодження технічних елементів (пристроїв), перелічених у підпунктах 2.1.1, 2.1.3, 2.1.4, 2.1.5 пункту 2.1, на невидимих зі сторони вулиць (площ) фасадах, стінах будинків і споруд, які знаходяться на території історичного ареалу м. Львова.

У відповідності до п. 5.2 Положення № 28, у випадках виявлення розміщення технічних елементів (пристроїв), які не відповідають вимогам цього Положення, особи, зазначені у пункті 5.1 цього Положення, зобов`язані повідомити районну адміністрацію за місцем розташування об`єкта нерухомого майна про виявлене порушення. Посадові особи районної адміністрації, посадові особи управління охорони історичного середовища видають особі, яка встановила технічний елемент з недотриманням вимог Положення, припис про усунення порушень у 10 денний термін. У випадках виявлення технічних елементів (пристроїв), встановлених з порушенням вимог підпунктів 3.1.1 і 3.1.2 пункту 3.1, вказаними особами видається припис про негайне усунення порушень.

Згідно з п.п. 5.4, 5.5 Положення № 28, у разі невиконання припису про негайне усунення порушень при виявленні технічних елементів (пристроїв), встановлених з порушенням вимог підпунктів 3.1.1 і 3.1.2 пункту 3.1, голова районної адміністрації впродовж трьох робочих днів видає розпорядження про примусовий демонтаж технічного елемента (пристрою).

Примусовий демонтаж елементів (пристроїв) у всіх випадках здійснює районна адміністрація за місцем розташування об`єкта нерухомого майна впродовж семи робочих днів з дати прийняття розпорядження голови районної адміністрації. Стягнення коштів за проведені роботи з примусового демонтажу проводить районна адміністрація у порядку, передбаченому чинним законодавством.

Відтак, суд резюмує, що питання встановлення на фасадах будинків і споруд у м. Львові таких технічних елементів (пристроїв) як пристрої кондиціонування повітря врегульоване відповідним локальним нормативним актом, який ставить це питання в залежність, зокрема, від місцезнаходження будинків і споруд (знаходиться у межах історичного ареалу міста чи ні), від факту віднесення будинків і споруд до кола спеціально охоронюваних об?єктів (відноситься до пам`яток архітектури чи ні).

Однак, у нашому випадку відповідачем не аргументовано та не доведено того факту, що спірні елементи системи кондиціонування повітря були встановлені на будівлі №1 на вул. Зустрічній після віднесення її до кола нерухомих пам?яток (пам?яток архітектури) або ж були встановлені без дозволу на будівлі, яка на той час знаходлася в межах історичного ареалу м. Львова.

Відповідно до абз. 1, 2 ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, 2. в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

У той же час, на підтвердження правомірності й обґрунтованості свого рішення відповідач не надав належних і допустимих доказів, жодним чином не спростував доводи позивачів у рамках цієї адміністративної справи.

Окрім того, суд також відзначає, що оскаржуване рішення відповідача є безумовним виявом втручання в право на мирне володіння майном, яке закріплене в ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому, таке втручання може допускатися, однак, лише за умови дотримання вимог щодо законності втручання, наявності легітимної мети та пропорційності заходів втручання (трискладовий тест правомірності втручання у відповідне право).

Проте, стороною відповідача не доведено в цій справі наявності підстав для легітимного втручання в право позивачів на мирне володіння майном (у його автономному розумінні). Тут слід зауважити, що навіть у разі розміщення відповідних технічних пристроїв у спосіб, суперечний із вимогами місцевого нормування (що, як уже зазначено вище, відповідач також не довів у цьому процесі), це не позбавляє відповідне право на майно (в силу його істотного економічного інтересу) захисту за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (що ми можемо прослідкувати, зокрема, з рішення Європейського суду з прав людини в справі «Онер`їлдіз проти Туреччини»).

А відтак, підсумовуючи, слід дійти до висновку, що оскаржуване рішення не може бути визнане таким, що містить належні й чіткі підстав для його прийняття, які би давали змогу ствердити про його обґрунтованість та законність. У цій справі, нехтуючи вимогами процесуального закону щодо обов?язку доказування, відповідач (який є суб?єктом владних повноважень) не підтвердив наявність реальних підстав для прийняття відповідного рішення та відповідність їх нормі закону та дійсним обставинам справи, не обґрунтував відповідність свого рішення гарантіям щодо права на мирне володіння майном і наявністю підстав для правомірного втручання в таке право.

Таким чином, суд приходить до обґрунтованого переконання, що рішення Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 13.07.2022 року №252 «Про примусовий демонтаж пристроїв кондиціонування повітря, встановлених на дворовому фасаді будинку АДРЕСА_1 » слід визнати протиправним і скасувати.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд, вирішуючи даний спір, також відзначає, що відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, висловленій, зокрема, у рішенні в справі «Бочаров проти України», рішенні в справі «Федорченко та Лозенко проти України», рішенні в справі «Кобець проти України», при оцінці доказів і вирішенні спору суду слід керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, встановлюючи істину в справі слід базуватися передусім на доказах, які належно, достовірно й достатньо підтверджують ті чи інші обставини таким чином, щоби не залишалося щодо них жодного обґрунтованого сумніву.

Зібрані і досліджені матеріали цієї справи підтверджують та обґрунтовують позовні вимоги, з якими до суду звернулися позивачі. При цьому, відповідачем не доведено правомірність свого рішення у відповідності до вимог, встановлених ч. 2 ст. 19 Основного Закону та ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відтак, беручи до уваги все вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також їх письмові доводи, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що позов є підставним й підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з нормами ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких відносяться витрати на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

У зв`язку з чим, суд покладає обґрунтовані та підтверджені судові витрати позивачів на відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 14, 73-78, 90, 132, 139, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради (вул. Липинського, 11, м. Львів, 79019; код за ) про визнання протиправним та скасування розпорядження задоволити повністю.

Визнати протиправним і скасувати розпорядження Шевченківської районної адміністрації від 13.07.2022 року №252 «Про примусовий демонтаж пристроїв кондиціонування повітря, встановлених на дворовому фасаді будинку АДРЕСА_1 ».

Стягнути з Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради (вул. Липинського, 11, м. Львів, 79019; код за ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового збору у сумі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн 40 коп.

Стягнути з Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради (вул. Липинського, 11, м. Львів, 79019; код за ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати по сплаті судового збору у сумі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн 40 коп.

Відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295-297, пп. 15.5 пп. 15 п. 1 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Суддя Сасевич О.М.