Справа № 280/3043/22
Суддя: Семененко Марина Олександрівна
Дата ухвалення: 2022-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2022 року Справа № 280/3043/22 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Семененко М.О., за участю секретаря судового засідання Севериненко К.Р., представника відповідача: Галагуза М.О., розглянувши за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 )

до Запорізької обласної прокуратури (69005, м.Запоріжжя, вул.Матросова, 29-А; )

про стягнення матеріальної шкоди у вигляді неотриманої частини заробітної плати, визнання протиправною бездіяльності та стягнення недоотриманої частини заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Запорізької обласної прокуратури (далі відповідач), в якій позивач просить суд:

- стягнути з Держави України в особі Запорізької обласної прокуратури на користь позивача матеріальну шкоду у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу, надбавки за вислугу років та премії, визначених за ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 01 липня 2015 року по 26 березня 2020 року у розмірі 1 182 948, 80 грн. (один мільйон сто вісімдесят дві тисячі дев`ятсот сорок вісім гривень 80 копійок);

- визнати протиправною бездіяльність Запорізької обласної прокуратури щодо не здійснення нарахування та виплати позивачу заробітної плати за період з 27.03.2020 по 22.10.2021 року з урахуванням розміру посадового окладу, визначеного ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», та стягнути із Запорізької обласної прокуратури на користь позивача недоотриману частину заробітної плати, визначеної за ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», за період з 27.03.2020 по 22.10.2021 у сумі 639 630, 84 грн. (шістсот тридцять дев`ять тисяч шістсот тридцять гривень 84 коп.).

Також просить стягнути із Запорізької обласної прокуратури на користь Борисенка позивача витрати на правову допомогу та інші судові витрати.

Позовна заява подана представником позивача адвокатом Авраменко А.С., яка діє на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 20.11.2021 серія АР №1070847.

В обґрунтування позову посилається на те, що з листопада 2011 року позивач працював в органах прокуратури, а наказом керівника Запорізької обласної прокуратури від 22.10.2021 №1449к позивача звільнено з посади прокурора Михайлівського відділу Енергодарської місцевої прокуратури Запорізької області та з органів Запорізької обласної прокуратури на підставі підпункту 2 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX (далі Закон № 113-IX) з 22 жовтня 2021 року. Зазначає, що починаючи з 01 липня 2015 року заробітна плата прокурорів повинна регулюватись виключно ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі Закон № 1697-VII). Проте, з липня 2015 року по дату звільнення позивача заробітна плата прокурорів регулювалася постановами Кабінету Міністрів України, що суперечить нормам Конституції України, Закону № 1697-VII та нормам міжнародного права. Вказує, що статтею 81 Закону №1697-VII встановлено, що заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Стверджує, що наділивши Кабінет Міністрів України повноваженнями встановлювані порядок та розміри заробітної плати прокурора, законодавець запровадив відмінне від передбаченого положенням статті 81 Закону № 1697-VII нормативне регулювання заробітної плати прокурора, встановивши посадовий оклад прокурора значно менший, ніж передбачений спеціальним Законом. Звертає увагу, що Конституційний суд України 26.03.2020 ухвалив Рішення у справі №1-223/208 (2840/18), яким визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення п. 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону №1697-VIІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Вказане положення втратило чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Таким чином, позивач був позбавлений своїх законних очікувань щодо оплати праці у встановленому спеціальним Законом розмірі, що спричинило йому матеріальну шкоду, яка обраховується як частина недоотриманої заробітної плати прокурора внаслідок прийняття та дії неконституційного акту. Крім того вважає, що Конституційний Суд України не тільки визнав неконституційною конкретну норму закону, але ж і сформулював правову позицію щодо регулювання порядку та розміру виплати заробітної плати прокурорам, які можуть визначатися виключно законом. Отже з 26.03.2020 застосування до правовідносин щодо оплати праці позивача положень Постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» від 31 травня 2012 р. № 505 (далі Постанова №505) неможливе. Позивач вважає, що порушено його право на належну оплату праці, у зв`язку із заподіянням матеріальної шкоди внаслідок прийняття та тривалого застосування законодавчого акту, що в подальшому визнано неконституційним (з 01.07.2015 по 26.03.2020), а також, щодо неотримання частини заробітної плати в розмірі, визначеному ст. 81 Закону № 1697-VII (з урахуванням змін), за період з 27.03.2020 по 22.10.2021. На підставі викладеного просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою суду від 17.05.2022 відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання на 15.06.2022.

Ухвалою суду від 15.06.2022 підготовче засідання відкладено на 25.07.2022.

Відповідач позов не визнав. У відзиві на позовну заяву, який подано 20.06.2022, посилається на те, що обласна прокуратура фінансується головним розпорядником коштів відповідно до чинного законодавства, а саме Офісом Генерального прокурора. Структура та умови оплати праці з 14.06.2012 встановлювались відповідно до Постанови № 505. З часу набрання чинності Законом № 1697-VII розміри окладів працівників органів прокуратури регулювалися постановами Кабінету Міністрів України та Законами України про Державний бюджет України, і видатки на реалізацію положень ст. 81 Закону № 1697-VII не передбачались. Відтак, Запорізька обласна прокуратура не мала правових підстав для нарахування та виплати позивачу заробітної плати поза межами видатків Державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України. Зазначає, що дія п. 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, що стосується норм і положень ст.81 Закону №1697-VII, втратила чинність з 26.03.2020 (з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення №6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/2018), отже таке рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та не може вплинути на спірні правовідносини між позивачем та Запорізькою обласною прокуратурою у період з 01.07.2015 по 26.03.2020, оскільки вони виникли до прийняття такого рішення. Також вказує, що Законом № 113-IX, який набрав чинності 25.09.2019, запроваджено реформування системи органів прокуратури, і з цього часу положення ст.81 Закону № 1697-VII встановлюють розміри посадових окладів прокурорів окружних та обласних прокуратур. Вказує, що відповідно до абзацу 3 пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону №113-IX за прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури. Оскільки позивач у період з 27.03.2020 по 22.10.2021 не працював на посаді прокурора окружної прокуратури у зв`язку з неуспішним проходженням атестації і до свого звільнення обіймав посаду у місцевій прокуратурі Запорізької області, він не мав статусу прокурора окружної прокуратури, атому на нього не поширювались положення ст.81 Закону № 1697-VII щодо розмірів посадових окладів. Також зазначає,що саме Закону № 113-IX, а не Бюджетний кодекс України, передбачає оплату праці працівників Генеральної прокуратури, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур відповідно до Постанови №505. Враховуючи наведене, вважає, що у Запорізької обласної прокуратури відсутні правові підстави для здійснення нарахування та виплати позивачу заробітної плати у період з 26.03.2020 по 22.10.2021 у інший спосіб, ніж встановлений п. 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, що виключає наявність бездіяльності відповідача щодо неналежного розрахунку та підстав для нарахування матеріальної шкоди. Звертає увагу, що наведений позивачем розрахунок розміру недоотриманих коштів здійснено без врахування заробітної плати, яка йому була виплачена. З урахуванням викладеного просить відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою суду від 25.07.2022 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 22.08.2022.

25.07.2022 до суду надійшло клопотання, подане представником позивача, в якому, крім іншого, просить призначити справу до розгляду в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

У судове засідання 22.08.2022 позивач/представник позивача не з`явились, про дату, час і місце судового розгляду повідомлені належним чином. Суд врахував подане представником позивача клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження та визнав за можливе здійснювати розгляд справи за відсутності позивача та/або його представника.

У судовому засіданні 22.08.2022 представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити, з підстав, викладених у відзиві. Зазначив, що положення п. 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, що стосувалась застосування норм і положень ст.81 Закону №1697-VII, втратила чинність з 26.03.2020, отже відповідач не мав правових підстав для нарахування та виплати позивачу заробітної плати поза межами видатків Державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України. Щодо періоду з 27.03.2020 зазначив, що позивач не був призначений на посаду прокурора в окружній прокуратурі, а тому не набув право на отримання заробітної плати у розмірі, встановленому ст.81 Закону № 1697-VII з урахуванням Закону № 113-IX.

Подальший розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до частини 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Заслухавши вступне слово та пояснення, надані представником відповідача у судовому засіданні, дослідивши заяви по суті справи та письмові докази, надані сторонами на підтвердження обставин, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, суд встановив такі обставини.

На підставі трудової книжки НОМЕР_2 судом встановлено, що ОСОБА_1 працював в органах прокуратури Запорізької області у період з 23.11.2011 по 22.10.2021, а саме: з 23.11.2011 по 04.06.2012 стажистом на посаду помічника прокурора Василівського району; з 05.06.2012 по 31.10.2012 стажистом на посаду прокурора прокуратури Василівського району; з 01.11.2012 по 02.02.2014 на посаді прокурора прокуратури Василівського району; з 03.02.2014 по 15.12.2015 на посаді старшого прокурора прокуратури Василівського району; з 15.12.2015 по 13.04.2016 на посаді прокурора Василівського відділу Енергодарської місцевої прокуратури Запорізької області; з 14.04.2016 по 22.10.2021 на посаді прокурора Михайлівського відділу Енергодарської місцевої прокуратури Запорізької області.

Наказом керівника Запорізької обласної прокуратури від 22.10.2021 № 1449к звільнено ОСОБА_1 з посади прокурора Михайлівського відділу Енергодарської місцевої прокуратури Запорізької області на підставі пп. 2 п. 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX.

Позивач вважає, що відповідачем порушено його право на належну оплату праці, у зв`язку із заподіянням матеріальної шкоди внаслідок тривалого застосування законодавчого акту, що в подальшому визнано неконституційним (за період з 01.07.2015 по 26.03.2020), а також, щодо недоотримання частини заробітної плати в розмірі, визначеному ст. 81 Закону № 1697-VII (з урахуванням змін), за період з 27.03.2020 по 22.10.2021, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Частиною 3 етапі 43 Конституції України передбачено право кожного на заробітну плату не нижчу від визначеної законом.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, в тому числі питання, пов`язані із соціальним та матеріально-побутовим забезпеченням прокурора та інших працівників органів прокуратури, визначені Законом № 1697-VII, який набрав чинності з 15.07.2015.

Частиною 1 ст.81 Закону № 1697-VII передбачено, що заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Частиною третьою статті 81 Закону № 1697-VII, у первісній редакції визначено, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.

Прокурорам виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірах: за наявності стажу роботи понад один рік - 10 відсотків, понад 3 роки - 15 відсотків, понад 5 років - 18 відсотків, понад 10 років - 20 відсотків, понад 15 років - 25 відсотків, понад 20 років - 30 відсотків, понад 25 років - 40 відсотків, понад 30 років - 45 відсотків, понад 35 років - 50 відсотків посадового окладу (частина шоста статті 81 Закону № 1697-VII).

З 16.07.2015 набрав чинності Закон України Про внесення змін до Закону України Про прокуратуру щодо удосконалення та особливостей застосування окремих положень від 02.07.2015 № 578-VIII, згідно із внесеними змінами частиною другою статті 81 Закону №1697-VII визначено, що заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

З 01.01.2017 частина третя статті 81 Закону № 1697-VII викладена в редакції Закону №1774-VIII від 06.12.2016, згідно із якою посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 1 січня 2017 року становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Пунктом 3 Закону №113-IX, який набрав чинності 25.09.2019, визначено:

-абзац перший: до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури;

-абзац другий: після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором;

-абзац третій: за прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Поряд із цим суд також враховує, що згідно із частинами першою, другою статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 51 Бюджетного кодексу України, керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Згідно зі статтею 89 Закону № 1697-VII, функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України (Офісом Генерального прокурора).

Статтею 90 Закону № 1697-VII визначено, що фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.

Окремими положеннями пункту 26 розділу VI Бюджетного кодексу України, чинними з 01.01.2015 згідно із змінами, внесеними Законом від 28.12.2014 №79-VІІІ «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин», було установлено, що норми і положення статті 81, частин шістнадцятої, сімнадцятої, вісімнадцятої статті 86, пунктів 13, 14 розділу XIII Перехідні положення Закону України від 14.10.2014 Про прокуратуру застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Аналогічним чином було врегульовано порядок застосування положень ст.81 Закону №1697-VII також абзацом третім пункту 9 «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 28.12.2014 № 80-VIII та пунктом 11 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25.12.2015 № 928-VII.

Схеми посадових окладів працівників органів прокуратури затверджено Постановою №505, яка чинна з 14.06.2012.

Згідно із пунктом 6 Постанови № 505, видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури. Упорядкування посадових окладів окремих працівників органів прокуратури здійснювати в межах затвердженого фонду оплати праці.

Тобто, у Державному бюджеті України за 2015 та 2016 роки не було передбачено видатки на реалізацію приписів статті 81 Закону № 1697-VII, а розмір заробітної плати працівників органів прокуратури визначався з урахуванням Постанови № 505, яка застосовувалась із урахуванням пункту 26 розділу VI Бюджетного кодексу України.

У подальшому, розміри посадового окладу працівників прокуратури, у тому числі позивача, обчислювались на підставі пункту 26 розділу VI Бюджетного кодексу України та Постанови № 505.

З 26.03.2020 окреме положення пункту 26 розділу VI Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону №1697-VІІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) згідно з Рішенням Конституційного Суду № 6-р/2020 від 26.03.2020.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач, посилається на рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18) та зазначає, що заподіяна шкода виникла до виявлення факту неконституційності акту, у період коли він діяв та не був визнаний неконституційним. Посилається на положення ст. 152 Основного Закону та ст.1175 ЦК України, та зазначає про своє право на відшкодування шкоди, завданої в результаті прийняття органом влади нормативно-правового акту, який визнаних неконституційним.

Частиною другою статті 152 Конституції України передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Аналогічне положення міститься у ст. 91 Закону України від 13.07.2017 № 2136-VIII Про Конституційний Суд України.

Рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення КСУ, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду України.

Тобто, рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.

Встановлена Конституційного Суду України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верхового суду від 28.01.2021 у справі № 560/703/20.

Таким чином, до 26.03.2020 відповідач не мав підстав не враховувати як межі бюджетних призначень, кошториси та штатні розписи, так і правила пункту 26 розділу VI Бюджетного кодексу України та Постанови № 505.

Верховний Суд в постанові від 14.09.2021 у справі № 320/1874/19 зазначив, що відповідач не наділений правом самостійно, без правового врегулювання збільшення видатків Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у розмірі, встановленому Законом № 1697-VII. До того ж, як зазначено у рішенні Конституційного суду України від 3 жовтня 1997 року у справі №18/183-97, конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше. Отже, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з урахуванням дії закону у часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше та лишається діючою на момент протікання правовідносин.

Крім того, суд зазначає, що приписи частини третьої статті 152 Конституції України щодо відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, а також статей 41, 43 Конституції України є загальними, мають імперативний характер та підлягають безумовному застосуванню, за відсутності спору щодо вини з боку органу, що виступає від імені держави. Проте у спірних правовідносинах лише вирішується спір щодо правомірності дій органу прокуратури у певний період, а вимоги щодо відшкодування шкоди є похідними від основних вимог (аналогічні висновки викладені в ухвалі Верховного Суду від 11.07.2022 у справі №640/10716/21).

У даній справі судом встановлено, що до 26.03.2020 відповідач не мав підстав не враховувати як межі бюджетних призначень, кошториси та штатні розписи, так і правила пункту 26 розділу VI Бюджетного кодексу України та Постанови № 505, отже підстави для застосування приписів частини третьої статті 152 Конституції України відсутні.

Крім того, суд звертає увагу, що Закон № 1697-VII, у тому числі стаття 81 цього Закону, набрав чинності з 15.07.2015, отже є хибним твердження позивача про те, що розмір заробітної плати прокурорів регулюється даною нормою з 01.07.2015.

На підставі викладеного у сукупності суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з Держави України в особі Запорізької обласної прокуратури на користь позивача матеріальної шкоди у вигляді неотриманої частини заробітної плати за період з 01.07.2015 по 26.03.2020.

При цьому, суд відхиляє посилання відповідача на правові позиції, викладені в постановах Верховного Суду від 25.07.2019 у справі №804/3790/17, від 23.01.2019 у справі № 820/2462/17, від 04.06.2020 у справі № 818/45/1, від 27.10.2020 у справі №826/18228/16 як не релевантні, оскільки у наведених справах спірні правовідносини не стосувались відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дії та застосування нормативно-правового акта, що визнаний неконституційним.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не здійснення нарахування та виплати на користь позивача заробітної плати за період з 27.03.2020 по 22.10.2021 з урахуванням розміру посадового окладу, визначеного ст. 81 Закону № 1697-VII та стягнення із Запорізької обласної прокуратури на користь позивача недоотриманої частини заробітної плати, визначеної за ст. 81 Закону № 1697-VII, за період з 27.03.2020 по 22.10.2021, суд зазначає таке.

Законом № 113-IX частини 3, 4 ст. 81 Закону № 1697-VII викладені у такій редакції: Посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. З 1 січня 2021 року посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а з 1 січня 2022 року - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора окружної прокуратури з коефіцієнтом: 1) прокурора обласної прокуратури - 1,2; 2) прокурора Офісу Генерального прокурора - 1,3..

Таким чином, з 25.09.2019 положення ст. 81 Закону № 1697-VII встановлюють розміри посадових окладів прокурорів окружних та обласних прокуратур, прокурора Офісу Генерального прокурора.

Відповідно до п. 3 розділу ІІ Прикінцеві і перехідні положення Закону №113-IX до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.

Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором.

За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Отже, до дня звільнення або переведення прокурора місцевої прокуратури до окружної прокуратури діє норма Закону № 113-ІХ, відповідно до якої з 25.09.2019 оплата праці працівників місцевих прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, тобто Постанови № 505.

Таким чином, дія статті 81 Закону України Про прокуратуру у редакції, дійсній у період з 27.03.2020 по 22.10.2021, не поширюється на прокурорів регіональних та місцевих прокуратур, оплата праці таких працівників здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Верховний Суд у постановах від 21 жовтня 2021 року (справа № 640/154/20), від 04 листопада 2021 року (справа № 640/537/20), з-поміж іншого, зазначив про те, що заробітна плата прокурора, який не пройшов успішно атестації, має здійснюватися відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, а саме: постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури». За текстом цих судових рішень, середня заробітна плата позивача не може обчислюватися з урахуванням посадових окладів прокурорів Офісу Генерального прокурора, адже він туди не переведений. Водночас прирівнювання посадового окладу позивача до посадових окладів прокурорів Офісу Генерального прокурора за відсутності факту переведення його на посаду прокурора в цю структуру, суперечило б вимогам Закону № 113-IX.

Крім того, треба зазначити, що Рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020, як випливає з його змісту, ухвалювалося безвідносно до приписів Закону № 113-ІХ, які вже діяли на той час (зокрема щодо оплати праці працівників органів прокуратури), порушені у конституційному поданні питання стосувалися конституційності інших норм іншого закону.

Зважаючи на правову природу рішень Конституційного Суду України (якими правовий акт чи його окремі положення визнані неконституційними), є підстави для висновку про те, що рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 не може впливати на застосування положень Закону № 113-ІХ, які, презюмуються конституційними допоки (чи якщо) суд конституційного контролю не встановить протилежне.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 27 жовтня 2020 року справі №826/18228/16, від 14 вересня 2021 року у справі № 320/1874/19, від 26 травня 2022 року у справі №540/1268/21, від 14 липня 2022 року у справі №160/13767/20, від 14 липня 2022 року по справі №600/3960/21-а, від 28 липня 2022 року по справі №160/8181/21 тощо.

Враховуючи наведене, суд доходить до висновку про відсутність у відповідача правових підстав для здійснення позивачу оплати праці у період з 27.03.2020 по 22.10.2021 у інший спосіб, ніж встановлений п. 3 розділу ІІ Прикінцеві і перехідні положення Закону №113-IX, що виключає наявність протиправної бездіяльності відповідача у спірних правовідносинах щодо неналежного розрахунку заробітної плати позивача.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно з частинами 1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до положень ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За наведеного вище суд вважає, що заявлені позовні вимоги не знайшли свого підтвердження поданими до матеріалів справи письмовими доказами, є не обґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

У зв`язку з відмовою в позові розподіл судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 5, 9, 77, 132, 139, 143, 243-246, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Запорізької обласної прокуратури (69005, м.Запоріжжя, вул.Матросова, 29-А; ) про стягнення матеріальної шкоди у вигляді неотриманої частини заробітної плати, визнання протиправною бездіяльності та стягнення недоотриманої частини заробітної плати - відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 04.10.2022.

Суддя М.О. Семененко