Справа № 750/324/22
Суддя: Лічевецький Ігор Олександрович
Дата ухвалення: 2022-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 750/324/22 Суддя (судді) першої інстанції: Требух Н.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого судді - Лічевецького І.О., суддів - Мельничука В.П., Оксененка О.М., при секретарі - Рейтаровській О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління житлово-комунального господарства Чернігівської міської ради на рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 07 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління житлово-комунального господарства Чернігівської міської ради, інспектора з паркування Управління житлово-комунального господарства Чернігівської міської ради Макаренка Макара Юрійовича про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,

ВСТАНОВИВ

До Деснянського районного суду м. Чернігова звернулася ОСОБА_1 з позовною заявою, в якій просила суд визнати протиправною та скасувати постанову СН 2102578 від 28.12.2021 року винесену інспектором з паркування відділу контролю за паркуванням Управління житлово-комунального господарства ЧМР Макаренко М.Ю., а також просила закрити провадження у справі.

Позов мотивовано тим, що у її діях відсутній зазначений склад адміністративного правопорушення, оскільки позивачка в місці виїзду з прилеглої території автомобіль не зупиняла, а зупинка була здійснена біля прилеглої до будинку території, тому перешкод у русі іншим транспортним засобам не створила.

Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 07 липня 2022 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Управління житлово-комунального господарства Чернігівської міської ради подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що транспортний засіб позивачки був розташований безпосередньо в місці виїзду з прилеглої території, що підтверджується матеріалами фото фіксації правопорушення, а тому здійснення будь-яких вимірів відстані у даному випадку не вимагається.

На думку апелянта, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що автомобіль позивачки не створював перешкод для руху та був розташований біля прибудинкової території, а не у місці виїзду прилеглої території.

За наведених обставин, апелянт стверджує, що оскаржуване судове рішення не відповідає обставинам справи, нормам чинного законодавства та наявним у справі доказам.

Від ОСОБА_1 та інспектора з паркування Управління житлово-комунального господарства Чернігівської міської ради Макаренка М.Ю. відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що не перешкоджає розгляду справи за наявними у ній матеріалами.

Згідно зі статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 28 грудня 2021 року інспектором з паркування відділу контролю за паркуванням Управління житлово-комунального господарства ЧМР Макаренко М.Ю. була винесена постанова СН №2102578, якою позивачку притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 3 статті 122 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 680 грн.

З вищевказаної постанови вбачається, що 24.11.2021 року о 12 годині 06 хвилин за адресою м. Чернігів вулиця Коцюбинського, 49 ОСОБА_1 здійснила зупинку транспортного засобу Hyundai Tucson д.н.з. НОМЕР_1 в місці виїзду з прилеглої території та створила перешкоду дорожньому руху, чим порушила вимоги п.15.9 «и» ПДР.

Позивачка, вважаючи протиправною постанову серії СН №2102578 від 28.12.2021 року про накладення адміністративного стягнення по справі про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване у режимі фотозйомки (відеозапису), звернулася до суду першої інстанції з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що суб`єктом владних повноважень не доведено правомірності винесення оскаржуваної постанови в цілому, а тому суд першої інстанції вважає, що постанова у справі про адміністративне правопорушення підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють Правила дорожнього руху (ПДР), затверджені постановою КМ України від 10 жовтня 2001 року №1306. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

У п. 1.3 Правил дорожнього руху України зазначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Частиною п`ятою статті 14 Закону України «Про дорожній рух» визначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух; не створювати перешкод для проїзду спеціалізованого санітарного транспорту бригад екстреної (швидкої) медичної допомоги, який рухається з включеними проблисковим маячком та спеціальним звуковим сигналом; у випадках, визначених Законом України «Про екстрену медичну допомогу», надавати необхідну домедичну допомогу та вживати всіх можливих заходів для забезпечення надання екстреної медичної допомоги, у тому числі потерпілим внаслідок дорожньо-транспортних пригод.

Згідно з частиною третьою статті 122 КУпАП, зокрема порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Як вбачається з оскаржуваної постанови, позивачка здійснила зупинку транспортного засобу в місті виїзду з прилеглої території, чим порушила ПДР України, а саме п.п.15.9 (и).

Вирішуючи питання щодо правомірності та обґрунтованості відповідних висновків контролюючого органу, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до пп. "и" п.15.9 ПДР України зупинка забороняється ближче 10 м від виїздів з прилеглих територій і безпосередньо в місці виїзду.

За визначенням п. 1.10 ПДР України прилегла територія - територія, що прилягає до краю проїзної частини та не призначена для наскрізного проїзду, а лише для в`їзду до дворів, на стоянки, автозаправні станції, будівельні майданчики тощо або виїзду з них.

Тобто, з наведеного вбачається, що об`єктивною стороною адміністративного правопорушення, відповідальність за яке встановлена частиною третьою статті 122 КУпАП є, зокрема, встановлення факту не дотримання водієм під час зупинки відстані 10 метрів між його транспортним засобом та території, що прилягає до краю проїзної частини та призначена для лише для в`їзду до дворів.

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 18 липня 2019 року по справі № 216/5226/16-а та від 17 березня 2020 року у справі № 482/83/17, належним доказом даного правопорушення, виходячи з його природи, є замір відстані на місці вчинення правопорушення під час його вчинення, що підтверджувало б факт зупинки автомобіля менш ніж за 10 метрів від виїздів з прилеглих територій.

Не доведення відповідачем факту порушення позивачем п.п.15.9 (и) ПДР України відповідно свідчить про не доведення факту створення транспортним засобом позивача суттєвих перешкод дорожньому руху або загрози безпеці руху.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП України обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно з приписами частини першої статті 72 та статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За таких обставин, колегія суддів зазначає, що наявні у матеріалах справи копії фотофіксації автомобіля з державним номерним знаком НОМЕР_1 не є неналежним доказом порушення позивачем п.п.15.9 (и) ПДР України, оскільки не містить інформації щодо предмету доказування, зокрема, з даних копій фотофіксації не вбачається, що автомобіль позивача розміщений на відстані менше ніж 10 метрів до виїзду з прилеглої території.

Таким чином, саме відповідач зобов`язаний довести правомірність складання ним постанови, зокрема, шляхом доведення належними та допустимими доказами порушення позивачем вимог п.15.9 и ПДР України, за що передбачена відповідальність згідно КУпАП.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що обставини викладені в постанові про притягнення особи до адміністративної відповідальності повинні бути перевірені за допомогою доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності і не викликали сумніви у суду.

При цьому, жодних посилань на проведення відповідних замірів, способу заміру та результатів такого заміру, які б давали змогу суду переконатися у тому, що відповідачем вчинялися дії щодо їх проведення, колегії суддів не надано.

За даних обставин відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, на якого покладено обов`язок доказування вини, не доведено наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, що вірно встановлено судом першої інстанції.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18.06.2020 у справі № 686/14075/16-а.

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржувана постанова поліцейського є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що положеннями ст. 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Принцип презумції невинуватості, передбачає, що всі сумніви у винуватості особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Сам факт винесення оскаржуваної постанови не є доказом вчинення адміністративного правопорушення позивачем, саме до цього зводяться висновки Верховного Суду викладені у постанові від 26 квітня 2018 року (справа №338/1/17).

В свою чергу, аргументи апеляційної скарги апелянта є безпідставними та необґрунтованими, носять формальний характер і не ґрунтуються ні на фактичних обставинах, ні на вимогах закону та спростовуються матеріалами справи. Крім того, апеляційна скарга не містить посилань на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення відповідно до вимог матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишаються без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Управління житлово-комунального господарства Чернігівської міської ради залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 07 липня 2022 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.О.Лічевецький

Суддя В.П.Мельничук

Суддя О.М.Оксененко