Справа № 480/3922/21
Суддя: Мельник-Томенко Ж.М.
Дата ухвалення: 2022-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

06 жовтня 2022 року

м. Київ

справа №480/3922/21

адміністративне провадження № К/9901/44863/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мельник-Томенко Ж. М.,

суддів - Жука А. В., Мартинюк Н. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Сумській області про стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення про поновлення на посаді, провадження в якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 12.07.2021 (суддя - Глазько С. М.) та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 18.11.2021 (колегія суддів у складі: Курило Л. В., Рєзнікової С. С., Бегунца А. О.),

УСТАНОВИВ:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у Сумській області про стягнення на його користь середнього заробітку за час невиконання рішення суду про поновлення на посаді з 07.04.2021 по час винесення судом рішення по даній справі.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 12.07.2021, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 18.11.2021, у задоволенні позову відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що на виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду від 06.04.2021 у справі № 480/1857/20 Головним управлінням Державної податкової служби у Сумській області на наступний день 07.04.2021 прийнято наказ № 38-о «Про поновлення на роботі», яким позивача з 09.04.2020 поновлено на посаді начальника управління правового забезпечення Головного управління Державної податкової служби у Сумській області. Також з`ясовано, що Головним управлінням Державної податкової служби у Сумській області наказом від 09.04.2021 № 39-о визначено робоче місце в адміністративному приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, встановлено, що позивач 07.04.2021 був обізнаний про видання наказу про його поновлення на роботі, що підтверджується його власним підписом. Також встановлено, що на виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду від 06.04.2021 у справі № 480/1857/20 позивачу здійснено виплату заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць в сумі 12 531,75 грн, а також нараховано та виплачено заробітну плату за квітень.

Доводи позивача про визначення йому місця роботи не за адресою відповідача, зазначеною у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також доводи щодо виплати йому заробітної плати після поновлення на посаді не у повному обсязі, суд першої інстанції не взяв до уваги, оскільки рішення Сумського окружного адміністративного суду від 06.04.2021 у справі № 480/1857/20 не містить жодних висновків та рішень щодо вказаних обставин.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що докази того, що позивача не було допущено до робочого місця шляхом перекриття доступу до будівлі, перешкоджання іншим чином фактичному доступу визначеного в наказі робочого місця або того, що після поновлення на роботі позивачу не нараховувалася заробітна плата, в матеріалах справи відсутні. Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідачем виконано передбачені Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України) вимоги до роботодавця, які гарантують своєчасне та належне виконання рішення суду, а саме: видано наказ про поновлення на роботі та фактично допущено працівника до робочого місця в державному органі.

Окрім цього, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач 07.04.2021 був обізнаний про видання наказу про його поновлення на роботі, що підтверджується його власним підписом.

Також суд апеляційної інстанції вважав безпідставними доводи позивача, що відповідач визначив його робоче місце за іншою адресою з метою перешкодити доступу до посадових осіб, робочих приміщень та позбавити можливості виконувати посадові обов`язки, оскільки, зважаючи на приписи статті 32 КЗпП України, переміщення працівника на тому ж самому підприємстві на інше робоче місце, інший структурний підрозділ в тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності або посади, обумовленої трудовим договором не вважається переводом на іншу роботу, а тому суд дійшов висновку, що визначення робочого місця за адресою: м. Суми, Покровська площа, 2 кабінет № 310, в якому знаходиться Центр обслуговування платників Сумської ДПІ Головного управління ДПС у Сумській області, не може розцінюватися як не допуск до робочого місця, адже позивачу надано робоче місце в приміщенні, що обліковується за відповідачем та територіально знаходиться в межах міста Суми.

За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність підстав для застосування статті 236 КЗпП України, оскільки відповідачем виконано рішення суду в частині, що підлягає негайному виконанню.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач 06.12.2021 звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

У касаційній скарзі позивачем зазначено, що вона подана на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

На обґрунтування наявності підстав для касаційного оскарження, визначених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, позивач указує, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновку щодо застосування статті 236 КЗпП України у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 22.05.2019 у справі № 813/5500/14, від 08.04.2020 у справі № 808/2741/16, від 17.06.2020 у справі № 521/1892/18, від 11.08.2021 у справі № 821/549/17.

Окрім цього, скаржник вважає, що дана справа не може бути віднесена до справ незначної складності, а тому повинна була розглядатися в загальному провадженні.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.12.2021 визначено склад колегії суддів, а саме: головуючого суддю (суддю-доповідача) Мельник-Томенко Ж. М., суддів Жука А. В., Мартинюк Н. М. для розгляду судової справи № 480/3922/21.

Ухвалою Верховного від 28.12.2021 відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 12.07.2021 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 18.11.2021.

Від відповідача відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Ухвалою Верховного Суду від 04.10.2022 закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов таких висновків.

Касаційне провадження у справі відкрите на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Умовою для перегляду судом касаційної інстанції судових рішень в адміністративних справах з указаної підстави є їхня невідповідність викладеному у постанові Верховного Суду висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Невідповідність правозастосовному висновку Верховного Суду (висловленому за наслідками розгляду (іншої) справи у касаційному порядку) матиме місце тоді, коли суд (суди) попередніх інстанцій, розглядаючи справу за схожих предмета спору, підстав позову, обставин справи та правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо суті заявлених вимог, застосувавши норму права по-іншому, аніж це роз`яснив суд касаційної інстанції (в іншій подібній справі).

Водночас для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 конкретизувала:

- висновок про те, що така подібність означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу правовідносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин) (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32), від 25.04.2018 у справі № 925/3/17 (пункт 38), від 11.04.2018 у справі № 910/12294/16 (пункт 16), від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16 (пункт 40), у постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15, від 06.09.2017 у справі № 910/3040/16, від 13.09.2017 у справі № 923/682/16 тощо);

- висновок про те, що під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, за змістом яких тотожними, аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 373/1281/16-ц, від 16.05.2018 у справі № 760/21151/15-ц, від 29.05.2018 у справах № 305/1180/15-ц і № 369/238/15-ц (реєстровий номер 74842779), від 06.06.2018 у справах № 308/6914/16-ц, № 569/1651/16-ц та № 372/1387/13-ц, від 20.06.2018 у справі № 697/2751/14-ц, від 31.10.2018 у справі № 648/2419/13-ц, від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11, від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц тощо).

Конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункти 38-39 постанови від 12.10.2021).

Також Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що з метою оцінювання правовідносин на предмет подібності суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт.

Самі по собі предмет позову та сторони справи можуть не допомогти встановити подібність правовідносин за жодним із критеріїв. Не завжди обраний позивачем спосіб захисту є належним й ефективним. Тому формулювання предмета позову може не вказати на зміст і об`єкт спірних правовідносин. Крім того, сторонами справи не завжди є сторони спору (наприклад, коли позивач або відповідач неналежний). Тому порівняння сторін справи не обов`язково дозволить оцінити подібність правовідносин за суб`єктами спірних правовідносин (пункти 96-98 постанови від 12.10.2021).

Разом з цим, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.

Касаційна скарга позивача побудована на доводах про неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування статті 236 КЗпП України у подібних правовідносинах, які викладені у низці постанов Верховного Суду.

Проаналізувавши правові позиції Верховного Суду щодо застосування норм права у контексті характеру і юридичної природи правовідносин, з яких виникли спори у перелічених скаржником справах, у зіставленні з предметом спору, підставами і змістом позовних вимог та регулюванням правовідносин у цій справі, на предмет їхньої подібності, а відтак застосовності як підстави для касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень по суті, колегія суддів зазначає таке.

У справі № 813/5500/14 спірні правовідносини виникли у 2007 році та стосувались правомірності дій відповідачів щодо звільнення позивача з посади першого заступника начальника Державної виконавчої служби Львівської області під час тимчасової непрацездатності, правомірності наказів відповідачів про звільнення позивача з посади першого заступника начальника державної виконавчої служби Львівської області через ліквідацію Державної виконавчої служби за пунктом 1 статті 40 КЗпП України та зобов`язання прийняти позивача на посаду шляхом переведення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. У цій справі Верховний Суд зазначив, що питання про можливість переведення позивача до ГУЮ під час реорганізації державної виконавчої служби Львівської області не вирішувалось, при цьому вирішення даного питання належить до виключної компетенції роботодавця в силу положень частини третьої статті 40, статті 49-2 КЗпП України і виходить за межі правового регулювання частини першої статті 235 КЗпП України. В частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди Верховний Суд скасував рішення судів попередніх інстанцій та справу направив в цій частині позовних вимог на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

У справі № 808/2741/16 спірні правовідносини виникли у 2016 році та предметом оскарження був наказ про припинення державної служби та звільнення позивача з посади начальника відділу контролю за обігом та оподаткуванням підакцизних товарів у зв`язку із реорганізацією та скороченням штатної чисельності згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України з одночасною вимогою про поновлення на посаді. У цій справі Верховний Суд, з огляду на обставини перебування позивача у відпустці по догляду за дитиною до трьох років, погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що у відповідача були відсутні законодавчо визначені підстави для звільнення позивача саме у зв`язку з реорганізацією підприємства та скороченням штатів, навіть за умови дотримання процедури вивільнення працівників, визначеної статтею 49-2 КЗпП України.

У справі № 521/1892/18 спірні правовідносини виникли у 2018 році та стосувались визнання наказу про звільнення незаконним і його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. У цій справі Верховний Суд надавав висновки щодо правозастосування у ситуації, коли незаконно звільненого позивача було поновлено на роботі, але не доведено до його відома наявність наказу про поновлення на роботі, тобто не забезпечено фактичну обізнаність про можливість доступу до роботи, у зв`язку з чим позивача було звільнено за пунктом 4 статті 40 КЗпП України.

У справі № 821/549/17 спірні правовідносини виникли у 2017 році та стосувались правомірності наказу про звільнення позивача з посади завідувача сектора митного оформлення митного поста «Херсон-Центральний» Херсонської митниці ДФС з підстав, передбачених пунктом 7-2 частини першої статті 36 КЗпП України, зобов`язання Чорноморської митниці Держмитслужби запропонувати посаду в штаті, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, зобов`язання відповідача проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до позивача заборони, передбаченою частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади». Разом з тим, у цій справі судові рішення у касаційній інстанції оскаржувались відповідачем в частині вимог про поновлення позивача на рівнозначній посаді у Чорноморській митниці Держмитслужби та в частині стягнення на користь позивача з Чорноморської митниці Держмитслужби середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Верховний Суд у цій справі дійшов висновку, що публічного службовця не може бути поновлено на посаді, на яку його не було переведено в установленому законом порядку. Установивши, що звільнення позивача відбулося з порушенням закону, суди попередніх інстанцій відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України мали поновити його на попередній посаді - завідувача сектора митного оформлення митного поста «Херсон-Центральний» Херсонської митниці ДФС.

Отже, висновки Суду у цих справах зроблені виходячи з конкретних, встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, та ґрунтуються на їх аналізі та оцінці у межах конкретних правовідносин сторін. Водночас Верховний Суд у цих справах не здійснював аналіз статті 236 КЗпП України та не робив жодних правових висновків щодо застосування цієї статті.

У справі, яка переглядається Верховним Судом у касаційному порядку спірні правовідносини виникли у 2020 році та стосуються стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення про поновлення на посаді. У цій справі суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність підстав для застосування статті 236 КЗпП України, оскільки відповідачем виконано рішення суду в частині, що підлягає негайному виконанню. Тобто, судами встановлено, що на виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду від 06.04.2021 у справі № 480/1857/20 Головним управлінням Державної податкової служби у Сумській області на наступний день 07.04.2021 прийнято наказ № 38-о «Про поновлення на роботі», яким позивача з 09.04.2020 поновлено на посаді начальника управління правового забезпечення Головного управління Державної податкової служби у Сумській області. Крім того, у цій справі судом апеляційної інстанції встановлено, що до відома позивача було доведено зміст наказу від 07.04.2021 № 38-о «Про поновлення на роботі», яким позивача з 09.04.2020 поновлено на посаді начальника управління правового забезпечення Головного управління ДПС у Сумській області, що підтверджується власноручним підписом позивача.

Узагальнюючи викладене, колегія суддів констатує, що у справі, яка переглядається, та у наведених скаржником справах відмінними є суб`єктний склад правовідносин, предмет позову і зміст позовних вимог, фактичні обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права.

Колегія суддів зауважує, що висновки, викладені у постановах Верховного Суду, перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом встановлених обставин у кожній конкретній справі окремо. Тому адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, здійснені на підставі відмінних фактичних обставин справи.

Тож, дослідивши зміст правовідносин з метою з`ясування їхньої подібності з урахуванням обставин кожної зазначеної справи, колегія суддів дійшла висновку про помилковість доводів касаційної скарги, оскільки висновки Верховного Суду, на які посилається скаржник, стосуються правовідносин, які не є подібними.

З урахуванням наведеного Суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Щодо посилання скаржника на те, що дана справа не може бути віднесена до справ незначної складності, а тому повинна була розглядатися і загальному провадженні, Верховний Суд зазначає, що ця справа не належить до справ незначної складності у значенні частини шостої статті 12 КАС України. Проте, віднесення її до цієї «категорії» не дає достатніх підстав вважати, що її розгляд мав відбуватися виключно за правилами загального позовного провадження. Водночас тільки те, що ця справа не є справою незначної складності ще не визначає процедури її розгляду (тобто за правилами загального позовного провадження). Зважаючи на положення частини четвертої статті 12, частини четвертої статті 257 КАС України, прямої заборони розглядати цю справу у порядку спрощеного провадження, як уважає позивач, немає. Скоріш навпаки, адже за відсутності у процесуальному законі вказівки (прямої чи опосередкованої) на необхідність розгляду справи (з огляду на її категорію) тільки за правилами загального позовного провадження, суду дозволено розглядати цю справу за правилами спрощеного позовного провадження (відповідно до частини другої статті 257 КАС України).

Подібна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 23.06.2021 у справі № 520/13014/2020, від 09.11.2021 у справі № 826/17790/14, від 19.05.2022 у справі № 640/23359/20.

За правилами пункту 5 частини першої статті 339 КАС України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зважаючи на викладене та з огляду на приписи пункту 5 частини першої статті 339 КАС України, касаційне провадження належить закрити.

Відповідно до частини другої статті 339 КАС України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.

Керуючись статтями 327, 339, 341, 345, 355, 359 КАС України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження № К/9901/44863/21 у справі № 480/3922/21 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 12.07.2021 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 18.11.2021 у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Сумській області про стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення про поновлення на посаді.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не оскаржується.

...........................

...........................

...........................

Ж.М. Мельник-Томенко

А.В. Жук

Н.М. Мартинюк ,

Судді Верховного Суду