Справа № 640/20192/18
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2022-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Бужак Н.П., Кобаля М.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на прийняте у порядку спрощеного позовного провадження на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 квітня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м. Києві про зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Національної поліції у м. Києві (далі - Відповідач, ГУ НП у м. Києві) про зобов`язання Відповідача внести Позивача до контрольного списку працівників ГУ НП у м. Києві, які потребують покращення житлових умов за номером серед працівників, що потребують покращення житлових умов на пільгових умовах, станом на 19.10.2017 списку працівників поліції на поліпшення житлових умов, згідно раніше існуючої черги.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.04.2022 у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи не підтверджується факт виключення Позивача з контрольних списків Головного управління МВС в м. Києві та виникнення у ГУ НП у м. Києві обов`язку із включення ОСОБА_1 до свого контрольного списку як суб`єкта, який не є правонаступником ГУ МВС в м. Києві, а тому відсутні докази порушення прав та законних інтересів Позивача у межах спірних відносин з боку Відповідача.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та постановити постанову, якою позов задовольнити повністю. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що згідно п. 15 Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб. Додатково підкреслює, що при наданні пільг Позивачу мають бути застосовуватися норми, які визначають розмір та порядок пільг, які діяли на момент їх призначення.

Після усунення визначених в ухвалі від 29.08.2022 про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.09.2022 відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, а також витребувано матеріали справи із суду першої інстанції, які надійшли до Шостого апеляційного адміністративного суду 21.09.2022.

У відзиві на апеляційну скаргу ГУ НП у м. Києві просить відмовити в її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції. Свою позицію обґрунтовує тим, що по-перше, Позивач не перебуває у трудових відносинах з Відповідачем, по-друге, переходу прав і обов`язків (правонаступництва) від ліквідованого Головного управління МВС України до ГУ НП у м. Києві не відбулося, по-третє, згідно Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, організації, які не здійснюють квартирний облік, ведуть контрольні списки саме своїх працівників, які перебувають на обліку у виконавчому комітеті відповідної місцевої ради, а тому відсутні підстави для включення ОСОБА_1 до контрольного списку ГУ НП у м. Києві.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.10.2022 справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, з 26.06.1996 по 05.11.2015 ОСОБА_1 проходив службу в Головному управлінні МВС України в місті Києві і потребує покращення житлових умов (а.с. 12, 14, 26-32).

Із змісту довідок від 15.01.2016 №15 та від 11.11.2017 №493, виданих Оболонською районною в місті Києві державною адміністрацією, вбачається, що Позивач перебуває на квартирному обліку з 07.12.1998 у складі сім`ї з 3 осіб, порядок забезпечення житлом - першочерговий, категорія обліку - «працівники МВС», «колишні працівники МВС», дата встановлення категорії - 07.12.1998, облікова справа №30400 (а.с. 13, 18).

Довідкою від 05.08.2015 №543, виданою КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва», підтверджено, що ОСОБА_1 проживає та прописаний за адресою АДРЕСА_1 , у приватизованій квартирі у складі 3 осіб (Позивач, дружина та дочка) (а.с. 15).

Із змісту довідки Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 10.10.2017 №104/22-9926 вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано 3 особи (а.с. 18 зворотній бік).

Листом ГУ НП у м. Києві від 31.10.2017 №К-2355-Оп/125/05/21-2017 за наслідками розгляду звернення ОСОБА_1 щодо поліпшення житлових умов його сім`ї повідомлено, що відповідно до положень Закону України «Про Національну поліцію» сім`я ОСОБА_1 залишилася перебувати на квартирному обліку в Оболонській районній у місті Києві державній адміністрації та буде забезпечена житлом згідно з чинним законодавством (ст. 43 Житлового кодексу Української РСР) у порядку черговості. Також у листі зазначено, що у ГУ НП у м. Києві є контрольний список, який сформований згідно з контрольними списками, поданими підрозділами, до якого були включені працівники, які перебувають у трудових відносинах із ГУ НП у м. Києві та пенсіонери, які вийшли на пенсію із поліції. Оскільки Позивач був звільнений з ГУ МВС України в м. Києві, то на теперішній час він не перебуває в контрольному списку ГУ НП у м. Києві, оскільки згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2015 №730 ГУ НП у м. Києві не є правонаступником ГУ МВС України в м. Києві (а.с. 19).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. 55 Конституції України, ст. ст. 37, 40 Житлового кодексу Української РСР, ст. 96, п. 15 Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію», ст. 104 Цивільного кодексу України, Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, які затверджені Постановою Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11.12.1984 № 470, постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідації територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», суд першої інстанції прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки Відповідачем не порушені права та законні інтереси Позивача.

З такою позицією суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до пункту 15 Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб.

Згідно ст. 96 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейські забезпечуються житлом на підставах і в порядку, визначених житловим законодавством.

Поліцейським, які згідно із законом визнані такими, що потребують поліпшення житлових умов, житлова площа надається в першочерговому порядку.

Особам, які звільнені зі служби в поліції і визнані особами з інвалідністю I групи внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних під час виконання службових обов`язків під час служби в поліції, або захворювання, одержаного під час проходження служби в поліції, і які згідно із законом визнані такими, що потребують поліпшення житлових умов, житлові приміщення надаються позачергово.

Поліцейські, які перебувають на обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов, під час звільнення зі служби в поліції за станом здоров`я, за віком, у зв`язку із скороченням штату залишаються на цьому обліку до одержання житла з державного житлового фонду до настання визначених законом підстав для зняття із зазначеного обліку.

Питання розподілу та надання житлових приміщень регулюється нормами Житлового кодексу Української РСР (далі - Житловий кодекс).

Згідно ч. 1 ст. 5 Житлового кодексу державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

За правилами ст. 43 Житлового кодексу громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості.

Порядок визначення черговості надання громадянам жилих приміщень встановлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР.

З числа громадян, взятих на облік потребуючих поліпшення житлових умов, складаються списки осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень.

Черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття на облік (включення до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень).

Законодавством Української РСР окремим категоріям громадян, які перебувають у загальній черзі, може бути надано перевагу в строках одержання жилих приміщень у межах календарного року взяття на облік.

Приписи ст. 46 Житлового кодексу визначають, що поза чергою жиле приміщення надається, зокрема, особам з інвалідністю внаслідок Другої світової війни і прирівняним до них у встановленому порядку особам протягом двох років з дати прийняття рішення про включення їх до списку на позачергове одержання жилого приміщення, а з них особам з інвалідністю першої групи з числа учасників бойових дій на території інших держав - протягом року з визначенням переважного права осіб з інвалідністю внаслідок Другої світової війни і прирівняних до них у встановленому порядку осіб на одержання жилих приміщень перед всіма іншими категоріями позачерговиків.

Громадяни, які мають право на позачергове одержання жилих приміщень, включаються до окремого списку.

Облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм у безстрокове користування жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, призначених для постійного проживання регулюють Правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджені Постановою Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11.12.1984 № 470 (далі - Правила).

Відповідно до п. 10 Правил громадяни, які залишили роботу на підприємствах, в установах, організаціях, що здійснюють квартирний облік, у зв`язку з виходом на пенсію, беруться на облік нарівні з робітниками і службовцями даного підприємства, установи, організації.

Відповідно до ч. 1 п. 29 Правил право громадянина перебувати на квартирному обліку за місцем попередньої роботи зберігається у випадку виходу на пенсію.

Приписами п. 31 Правил передбачено, що облікові справи громадян передаються до виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів із збереженням попереднього часу перебування на квартирному обліку та у списках осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень, у випадках: 1) ліквідації обліку за місцем роботи; 2) переїзду з одного району міста до іншого.

Колегія суддів зауважує, що матеріалами справи підтверджується, що Позивач перебуває в Оболонській районній у місті Києві державній адміністрації на квартирному обліку з 07.12.1998 у складі сім`ї з 3 осіб, порядок забезпечення житлом - першочерговий, категорія обліку - «працівники МВС», «колишні працівники МВС» (а.с. 13, 18).

У свою чергу, постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідації територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» (далі - Постанова №730) передбачено ліквідацію, в тому числі Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, та створення ГУ НП у м. Києві.

Аналіз змісту положень Закону України «Про Національну поліцію» та Постанови №730 дає підстави для висновку, що ГУ НП у м. Києві не є правонаступником Головного управління МВС України в м. Києві у розумінні підприємства, установи чи організації, які зобов`язані взяти на квартирний облік громадянина у зв`язку з виходом останнього на пенсію.

Таким чином, судова колегія погоджується, із висновком суду першої інстанції про те, що оскільки ОСОБА_1 був звільнений із Головного управління МВС України в місті Києві та не перебував у трудових відносинах із ГУ НП у м. Києві, а також вираховуючи, що Відповідач не є правонаступником Головного управління МВС України, то відсутні законодавчо визначені підстави для включення Позивача до контрольного списку ГУ НП у м. Києві, і відповідно відсутній факт порушення прав ОСОБА_1 з боку Відповідача.

У розрізі наведеного судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до пункту 41 Правил громадянам, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, які не ведуть квартирного обліку, і які перебувають на обліку в виконкомі місцевої ради, в тих випадках, коли вони забезпечуються жилими приміщеннями зазначеними підприємствами, установами, організаціями, жилі приміщення надаються згідно з контрольним списком, який ведеться за місцем їх роботи, в порядку черговості.

За змістом абз. 3 п. 9 Правил у випадках, передбачених пунктом 41 цих Правил, підприємства, організації, установи, які не здійснюють квартирного обліку, ведуть контрольні списки своїх працівників, які перебувають на обліку у виконкомі місцевої ради даного населеного пункту (додаток № 1).

Частиною 1статті 39 Житлового кодексу визначено, що громадяни беруться на облік, як особи, що потребують поліпшення житлових умов, за місцем проживання - виконавчими комітетами відповідних рад з участю громадської комісії з житлових питань, та за місцем роботи - за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації та відповідного профспілкового комітету. При цьому рішення про громадян на облік, потребуючих поліпшення житлових умов затверджується виконавчим комітетом відповідної ради.

Згідно п. 19 Правил попередній розгляд заяв про прийняття на квартирний облік у виконком і місцевої ради проводиться громадською комісією по житлових питаннях при виконкомі, а на підприємстві, організації, в установі - комісією по житлово-побутовій роботі профспілкового комітету.

Отже, включення (виключення) в контрольний список працівників ГУ НП у м. Києві, які потребують поліпшення житлових умов, проводиться на підставі рішення житлової комісії відповідного органу за наслідками розгляду рапортів (заяв) працівників такого управління.

Разом з тим, як свідчать матеріали справи, жодного рішення щодо включення (виключення) ОСОБА_1 до (з) контрольного списку ГУ НП у м. Києві не приймалося, про що свідчать відомості листа Управління логістики та матеріально-технічного забезпечення Головного управління Національної поліції у м. Києві від 22.11.2018 №25-аз/125/21/01-2018 (а.с. 25). Крім того, у цьому ж листі зауважено, що у ГУ НП у м. Києві відсутні будь-які контрольні списки ГУ МВС України в м. Києві.

У розрізі наведеного судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Приписами статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний спосіб захисту, у розумінні Конвенції, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Приписи ч. ч. 1, 2 ст. 5 КАС України визначають, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У рішенні від 01.12.2004 № 18-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто, право кожної особи на звернення до суду у випадку, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси є беззаперечним та не може бути піддане сумніву. Водночас, визначені такою особою способи захисту або інші способи, які самостійно можуть визначатися судом, на переконання судової колегії, повинні передусім відповідати підставам позову та його змісту.

За правилами ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.

Суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Разом з тим, наведеним приписам статті 9 кореспондують положення ч. 1 ст. 77 КАС України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

У зв`язку з чим суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог про зобов`язання Відповідача вчинити дії, оскільки до позовної заяви не додано доказів які б свідчили, що права Позивача оспорюються, порушуються чи не визнаються останнім, як і доказів, що ГУ НП у м. Києві вчинялися будь-які дії щодо перебування ОСОБА_1 у контрольному списку цього органу.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 квітня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді Н.П. Бужак

М.І. Кобаль

Повний текст постанови складено та підписано 05 жовтня 2022 року.