Справа № 489/5514/21
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2022-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2022 р.м.ОдесаСправа № 489/5514/21
Головуючий в 1 інстанції: Губницький Д.Г.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Шляхтицького О.І.,

суддів: Семенюка Г.В., Домусчі С.Д.,

секретар Насарая А.В.,

за участю: представнкиа позивача адвоката Євтєєвої Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16.12.2021 по справі № 489/5514/21 за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Миколаївській області про скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог.

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним адміністративним позовом, у якому просив визнати незаконною та скасувати постанову постанови серії ДП 18 № 804286 від 03.08.2021 про накладення на ОСОБА_1 - адміністративного стягнення на підставі ч. 4 ст. 126 КУпАП в розмірі 20 400,00 грн. (двадцять тисяч чотириста). Провадження по адміністративній справі закрити.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що оскаржувана постанова винесена безпідставно з істотними порушеннями прав позивача, не відповідає обставинам справи та вимогам закону. А саме: позивач не був за кермом автомобіля в той час і на підставі яких саме документів було здійснено ідентифікацію його особи не відомо. Більше того, на час складання вищезазначеної постанови ОСОБА_1 знаходився зовсім в іншому місці, що буде підтверджено належними та допустимими доказами. Право на керування транспортним засобом має ще декілька осіб, які в будь - який час могли ним керувати. Тобто, він взагалі не міг вчинити вказане правопорушення, а оскаржувана постанова фактично заснована на припущеннях, що не відповідає положенням чинного законодавства України.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, надав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що постанова у справі про адміністративне правопорушення є обґрунтованою та законною. На підтвердження своїх доводів представник відповідача надав диск з відеозаписом правопорушення та іншими додатками.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Ленінський районний суд м. Миколаєва рішенням від 16.12.2021 у задоволенні адміністративного позову відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.

Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:

- суд першої інстанції не звернув увагу на те, що як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваної постанови та адміністративних матеріалів, не має жодного підтвердження, що саме апелянт був за кермом автомобіля в той час і на підставі яких саме документів було здійснено ідентифікацію особи ОСОБА_1 . Більше того, згідно довідки Миколаївського районного центру первинної медико-санітарної допомоги, виданої 25.08.2021, ОСОБА_1 знаходився на лікуванні з 30.07.2021 по 25.08.2021 з діагнозом перелом правого гомілкостопного суглоба і, відповідно, ніяк не міг управляти будь-яким транспортним засобом.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що відповідно постанови серії ДП 18 № 804286 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, 03.08.2021 о 11:30 год, на а/д М-14, 122 км, водій ОСОБА_1 керуючи т/з КАМАЗ 5320 д.н.з. НОМЕР_1 , будучи позбавленим права керування таким т/з, чим порушив п.п.2.1 а, 2.4 ПДР України.

Позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАПта накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 20 400 ,00 грн.

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що працівниками поліції було встановлено факт керування позивачем транспортним засобом, та після встановлення факту позбавлення позивача права керування транспортними засобами, працівники поліції мали достатньо підстав для притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 5 статті 14 Закону України «Про дорожній рух» встановлено, що учасникам дорожнього руху ставиться в обов`язок знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України «Про дорожній рух» визначається Правилами дорожнього руху (далі - ПДР), затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (із змінами та доповненнями).

Пунктом 1.1. ПДР визначено, що ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Пунктом 1.9. ПДР встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

За змістом ч. 4 ст. 126 КУпАП визначено, що керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі однієї тисячі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно із статтею 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності до закону. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Законом України "Про Національну поліцію" та "Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі" (надалі - Інструкція), затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року №1395, передбачена можливість застосовувати відеофіксацію обставин правопорушення, в тому числі використовувати відео регістратори.

Дослідивши наявний у матеріалах справи відеозапис з нагрудної камери інспектора поліції, колегія суддів зазначає, що на даному відеозаписі (а.с. 25) працівниками поліції було встановлено факт керування позивачем транспортним засобом Камаз 5320 НОМЕР_1 у складі із напівпричепом ГКБ 8350 НОМЕР_2 . Водночас, на вказаному відеозаписі була зафіксована процедура притягнення позивача до адміністративної відповідальності, роз`яснено права, повідомлено зміст правопорушення, оголошено рішення.

Разом з тим колегія суддів звертає увагу, що з відеозапису вставлено , що позивач під час розгляду справи про адміністративне правопорушення на питання інспектора патрульної поліції ідентифікував себе, назвався як водій та повідомив свої анкетні дані.

Як встановлено під час розгляду справи, постановою Миколаївського районного суду Миколаївської області у справі № 945/1516/20 від 14.12.2020, ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст.130 та накладено у виді штрафу у розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10 200,00 грн з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Оскаржувана постанова серії ДП18 № 804286, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.4 ст.126 КУпАП була складена відповідачем 03.08.2021, тобто в межах річного терміну позбавлення його права керування транспортними засобами.

Колегія суддів також зазначає, що постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності в повній мірі відповідає вимогам статті 283 КУпАП, в ній зазначено опис обставин, встановлених при розгляді справи, нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення, а також зазначено, що до постанови додається диск з відеозаписом.

Позивач від підпису оскаржуваної постанови відмовився, у зв`язку із чим постанова була надіслана рекомендованим листом за вих. номером 13475 від 04.08.2021.

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП, зміст якої не суперечить нормам законодавства, порушень при її винесенні не встановлено.

Доводи апеляційної скарги.

Доводи апелянта про те, що він не керував транспортним засобом, не був повідомлений про час і місце розгляду справи про адміністративне правопорушення спростовано відповідачем належними і допустимими доказами, а саме відеозаписом (а.с.25).

Разом з тим судом встановлено, що позивач був позбавлений права керування транспортними засобами, а саме строком на 1 рік постановою Миколаївського районного суду Миколаївської області у справі № 945/1516/20 від 14.12.2020.

Також, судом з відеозапису встановлено, що позивача було зупинено за порушення Правил дорожнього руху, інспектором повідомлено про початок розгляду справи, роз`яснено права, в тому числі право користуватися правовою допомогою, тому доводи апелянта про те, що йому не надали права скористатися правовою допомогою та не, є безпідставними, оскільки спростовують відеозаписом, на якому позивач таких клопотань на заяви інспектора Патрульної поліції не заявляв.

В ході апеляційного провадження представник позивача не заперечував присутність позивача на відеозапису (див. журнал судового засідання від 05.07.2022, а.с.158-159).

Апеляційний суд не сприймає довідку Миколаївського районного центру первинної медико-санітарної допомоги виданої 25.08.2021, як доказ того , що апелянт не міг знаходитись за кермом автомобіля, оскільки як вбачається із довідки він знаходився на амбулаторному лікуванні з 30.07.2021 по 25.08.2021(а.с.20), оскільки амбулаторна спеціалізована медична допомога - це допомога, яку пацієнт отримує без госпіталізації до лікарні (див. ст. 35-1 Закону України «Про внесення змін до Основ законодавства України про охорону здоров`я щодо удосконалення надання медичної допомоги від 7 липня 2011 року N 3611-VI), що спростовує відповідні міркування представника позивача, що він не міг управляти будь-яким транспортним засобом.

Разом з тим колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що у спірній ситуації працівниками поліції не було складено протокол, з огляду на таке.

Відповідно статті 222 КУпАП України органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів (статті 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частина перша статті 44, стаття 44-1, частина друга статті 106-1, частини перша, друга, третя, четверта і шоста статті 109, стаття 110, частина третя статті 114, частина перша статті 115, стаття 116-2, частина друга статті 117, частини перша і друга статті 119, частини перша, друга, третя, п`ята і шоста статті 121, статті 121-1, 121-2, частини перша, друга і третя статті 122, частина перша статті 123, статті 124-1 - 126, частини перша, друга і третя статті 127, статті 128-129, стаття 132-1, частини перша, друга та п`ята статті 133, частини третя, шоста, восьма, дев`ята, десята і одинадцята статті 133-1, частина друга статті 135, стаття 136 (за винятком порушень на автомобільному транспорті), стаття 137, частини перша, друга і третя статті 140, статті 148, 151, статті 161, 164-4, статтею 175-1 (за винятком порушень, вчинених у місцях, заборонених рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради), статтями 176, 177, частини перша і друга статті 178, статті 180, 181-1, частина перша статті 182, статті 183, 184, 189-2, 192, 194, 195).

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

При цьому, уповноваженими працівниками підрозділів Національної поліції штраф може стягуватися на місці вчинення адміністративного правопорушення незалежно від розміру виключно за допомогою безготівкових платіжних пристроїв.

Крім того, Наказом Міністерства внутрішніх справ України №1395 від 07 листопада 2015 року затверджено Інструкцію з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, п. 4 якої визначено, що у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Також, визначено, що постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених статтями 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частинами першою, другою, третьою, п`ятою і шостою статті 121, статтями 121-1, 121-2, частинами першою, другою і третьою статті 122, частиною першою статті 123, статтею 124-1, статтями 125, 126, частинами першою, другою і третьою статті 127, статтями 128, 129, статтею 132-1, частинами шостою і одинадцятою статті 133-1, частинами першою, другою і третьою статті 140 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Враховуючи те, що позивача притягнуто до відповідальності за порушення частини 4 статті 126 КУпАП, а відповідно статті 222 КУпАП України органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення та згідно частини 2 статті 258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції.

Висновки суду.

Отже, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно по суті дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині скасування оспореної постанови з підстав відсутності складу адміністративного правопорушення задоволенню не підлягають.

Водночас, до суду апеляційної інстанції адвокатом Євтєєвою Т.І надано довідку ІНФОРМАЦІЯ_1 (третій відділ) Міністерства оборони України, за змістом якої ОСОБА_1 згідно Указу президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію», призваний на військову службу.

У судовому засіданні адвокат Євтєєва Т.І. підтвердила факт мобілізації позивача.

Наведена обставина, на переконання колегії суддів, значною мірою впливає на міру та вид адміністративної стягнення.

Вирішуючи спірне питання колегія суддів виходить із такого.

За змістом статті 22 КУпАП при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення орган (посадова особа), уповноважений вирішувати справу, може звільнити порушника від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням.

Так, у 2004 році Конституційний Суд України (далі КСУ) розглядав ситуацію, коли частина 1 статті 69 КК України містила положення, згідно з яким за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може за особливо тяжкий, тяжкий злочин або злочин середньої тяжкості призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини КК України, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті за цей злочин. Однак ця норма не дозволяла призначити більш м`яке покарання, ніж передбачено законом, особам, які вчинили злочини невеликої тяжкості.

У рішенні від № 15-рп/2004 від 2 листопада 2004 року у справі про призначення судом більш м`якого покарання КСУ було визнано неконституційним положення частини 1 статті 69 КК України в частині, яка унеможливлює призначення особам, які вчинили злочини невеликої тяжкості, більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.

Своє рішення КСУ мотивував наступним:

«Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

…Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого (частина перша статті 50 Кодексу). Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами (частина друга статті 50 Кодексу).

…Загальні засади призначення покарання не містять винятків щодо неврахування ступеня тяжкості стосовно класифікації злочинів до злочинів невеликої тяжкості і поширюються на всі злочини незалежно від ступеня їх тяжкості.

Можливість застосування до осіб, які вчинили злочин невеликої тяжкості, інших норм, що передбачають правові підстави і порядок звільнення від кримінальної відповідальності та від покарання (статті 44, 45, 46, 47, 48, 74 Кодексу), не може бути перепоною для індивідуалізації покарання, зокрема, шляхом призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.

Проте цього способу індивідуалізації покарання для осіб, які вчинили злочини невеликої тяжкості, статтею 69 Кодексу не передбачено, хоча в ній ідеться про особливі підстави, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину для осіб, які вчинили особливо тяжкі, тяжкі і середньої тяжкості злочини. Тим самим норми зазначеної статті суперечать основоположному принципу правової держави справедливості, оскільки особи, які вчинили злочини невеликої тяжкості, поставлені в гірші умови, ніж ті, які вчинили більш тяжкі злочини.

...Закон не може ставити в більш несприятливе становище винних осіб, які вчинили злочини невеликої тяжкості, порівняно з винними особами, які вчинили більш тяжкі злочини. Не маючи можливості призначити більш м`яке покарання, суд не зможе належно індивідуалізувати покарання і забезпечити його справедливість.

…Відсутність цього способу індивідуалізації покарання особам, які вчинили злочини невеликої тяжкості, є порушенням конституційних положень щодо рівності громадян перед законом.

…Конституційний Суд України вважає, що встановлення законодавцем недиференційованого покарання та неможливість його зниження не дозволяє застосовувати покарання до осіб, які вчинили злочини невеликої тяжкості, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, розміру заподіяних збитків, форми вини і мотивів злочину, майнового стану підсудного та інших істотних обставин, що є порушенням принципу справедливості покарання, його індивідуалізації та домірності».

За змістом Європейської конвенції з прав людини поняття "кримінальне правопорушення" є значно ширшим за поняття "злочин". Воно охоплює і злочини, як найбільш серйозні правопорушення, і менш небезпечні правопорушення, і дрібні правопорушення (див. п. 53 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Ozturk v. Germany 21 February 1984 , App. no. 8544/79).

При цьому Європейським судом з прав людини зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист. формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Надмірний ж формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя. (див. рішення у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», №47273/99, пп. 50-51 та 69, та «Walchli v. France», № 35787/03, п. 29).

Саме у такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Kutic v. Croatia», заява №48778/99, пункт 25).

Право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним». Для того щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Bellet v. France» та «Nunes Dias v. Portugal»).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain»)

Відповідно до статті 1 КУпАП завданням цього Кодексу є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Стаття 13 Європейської конвенції з прав людини визначає право на ефективний засіб юридичного захисту.

Так, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно статті 293 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді скарги на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови і приймає одне з таких рішень:

1) залишає постанову без зміни, а скаргу без задоволення;

2) скасовує постанову і надсилає справу на новий розгляд;

3) скасовує постанову і закриває справу;

4) змінює захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Процедура оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення, виходячи з положень пункту 3 частини першої статті 288 КУпАП, здійснюється у порядку, визначеному КАС України, з особливостями, встановленими цим Кодексом. Тобто, у даному випадку, норми КУпАП і КАС України застосовуються субсидіарно. Зокрема, частиною другою статті 162 КАС України передбачено можливість прийняття судом іншої, ніж визначено у пунктах 1-8 цієї ж частини статті, постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Натомість, статтею 293 КУпАП закріплено повноваження орану за наслідками розгляду скарги на постанову по справі про адміністративне правопорушення, окрім іншого, змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Із вищезазначеного вбачається, що суд, розглядаючи скаргу на постанову про адміністративне правопорушення наділений повноваженнями змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 31.01.2018 у справі № 660/575/16-а та від 12.05.2020 у справі №490/236/16-а.

Водночас, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність (стаття 9 КУпАП).

Отже, за вказаних обставин справи доцільним є поширення сфери застосування статті 22 КУпАП (звільнення особи від адміністративної відповідальності за малозначності вчиненого правопорушення) не тільки на орган, уповноважений вирішувати справу, але і на суд.

Наведений висновок також узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини.

Так, у рішенні Європейського Суду з прав людини з у справі Lutz v. Germany, 25 August 1987, App. 9912/82 , суд зазначив, що притягнення до відповідальності порушників правил дорожнього руху в адміністративному порядку, тобто визнання таких порушень адміністративними не суперечитиме вимогам Конвенції. Враховуючи велику кількість незначних правопорушень особливо правил дорожнього руху, характер яких не настільки небезпечний, щоб накладати на порушників кримінальне покарання, Держави учасниці мають вагомі підстави для введення такої системи, яка розвантажує їх суди від більшості подібних справ. Переслідування і покарання за незначні правопорушення в адміністративному порядку не суперечить Конвенції при умові, що зацікавлені особи можуть оскаржити ухвалене проти них рішення в суд, де діють гарантії статті 6 Конвенції (див, зокрема, п. 57 Рішення).

Отже, враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що для досягнення визначеної в статті 23 КУпАП мети адміністративного стягнення (виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами) з урахуванням характеру вчиненого правопорушення, з метою належного забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно і достатньо звільнити позивача від адміністративної відповідальності.

Підсумувавши наведене, ураховуючи тяжкість скоєного правопорушення, особливість періоду (див. Указ Президента України № 64/2022 від 24.02.2022), відомості про позивача, який на момент розгляду справи призваний на військову службу за мобілізацією, наявність інформації про його медичний стан, колегія суддів вважає за можливе застосувати положення статі 22 КУпАП, звільнивши останнього від адміністративної відповідальності та обмежитись усним зауваженням

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції в частині наявності складу адміністративного правопорушення без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 22 КУпАП, 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16.12.2021 по справі № 489/5514/21 щодо відмови у задоволенні позовних вимог про скасування постанови серії ДП 18 № 804286 від 03.08.2021 в частині накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення в розмірі 20 400,00 грн. скасувати.

Ухвалити у цій частині позову нову поставу, якою позов задовольнити частково.

Скасувати постанову серії ДП 18 № 804286 від 03.08.2021 в частині накладення на ОСОБА_1 - адміністративного стягнення в розмірі 20 400,00 грн, звільнити ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням.

В решті рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16.12.2021 по справі № 489/5514/21 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена.

Головуючий суддя Шляхтицький О.І.
Судді Домусчі С.Д. Семенюк Г.В.