Справа № 280/10725/21
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2022-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

03 жовтня 2022 року м. Дніпросправа № 280/10725/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Шальєвої В.А.

суддів: Білак С.В., Олефіренко Н.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 18.05.2022 р. (суддя Татаринов Д.В., повне судове рішення складено 18.05.2022 р.) в справі № 280/10725/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі ГУ ПФУ) про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у призначенні пенсії від 11.10.2021 р. № 49, зобов`язання включити до страхового стажу період догляду за дитиною-інвалідом з 22.11.1993 р. по 07.12.1998 р., зобов`язання призначити пенсію за віком з 05.10.2021 р. (з дати звернення за призначенням пенсії).

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 18.05.2022 р. позов задоволено, визнано протиправним і скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про відмову у призначенні пенсії від 11 жовтня 2021 року № 49; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області включити до страхового стажу ОСОБА_1 період догляду за дитиною-інвалідом з 22 листопада 1993 року по 07 грудня 1998 року; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 05 жовтня 2021 року (з дати звернення за призначенням пенсії).

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення з підстав неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права, невідповідності висновків суду обставинам справи, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Вважає, що висновки суду першої інстанції про виховання позивачем дитини-інваліда до 6 років базуються на припущеннях, адже позивачем не надано відповідних доказів, а отримання позивачем соціальної пенсії дитині-інваліду з 22.11.1993 р. по 07.11.1999 р. лише підтверджує факт призначення соціальної пенсії.

Звертає увагу, що з 10.06.1996 р. позивач зареєстрована як підприємець, тобто у період, коли вона здійснювала догляд за дитиною-інвалідом, а записами у трудовій книжці доводиться, що до 21.01.1997 р. позивач працювала.

На думку апелянта, визначальним в цій справі є факт встановлення інвалідності дитини у віці до досягнення 6 років та факт виконання матір`ю дитини-інваліда виховання дитини до цього віку, проте позивачем до заяви про призначення пенсії не надано таких документів, а надані документи не підтверджують факт визнання дитини інвалідом до досягнення 6-річного віку та факт виховання дитини, як й не надано висновку ЛКК про те, що дитина мала медичні показники для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення 6-річного віку.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги.

Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга має бути задоволена з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 05 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком.

Управлінням Пенсійного фонду прийнято рішення від 11 жовтня 2021 року № 49 про відмову у призначенні пенсії.

Позивач є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до копії посвідчення одержувача щомісячної допомоги № НОМЕР_1 , виданого 11 січня 1994 року, з 22 листопада 1993 року по 07 грудня 1999 року позивачу призначено соціальну пенсію по інваліду з дитинства ОСОБА_2 .

На думку суду першої інстанції, вищенаведені документи свідчать про надання ОСОБА_2 статусу інваліда з дитинства до досягнення нею 6 років та спростовують твердження відповідача про відсутність правових підстав для призначення позивачу дострокової пенсії за віком як матері особи з інвалідністю з дитинства, оскільки позивачем не надано висновку лікарсько-консультативної комісії про те, що її дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Судом першої інстанції також зазначено про не надання відповідачем відомостей, що за ОСОБА_2 в спірний період могла здійснювати догляд інша особа, ніж матір.

Врахувавши приведені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що дії відповідача щодо відмови у призначені пенсії позивачу є протиправними, оскільки відповідач відповідно до частини 3 статті 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 22-1 не вжив заходів щодо отримання додаткових документів/надання позивачу допомоги в їх отриманні, які були б достатніми для зарахування спірних періодів роботи до загального страхового стажу, а тому вважав, що необхідно зобов`язати відповідача призначити пенсію позивачу зі зниженням пенсійного віку відповідно до пункту 3 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Також судом першої інстанції зроблено висновок, що чинним законодавством не передбачена вимога про те, що для призначення пенсії обов`язковим є визнання дитини інвалідом до 6-ти річного віку. В законі визначена лише вимога про виховання такої дитини до шести років. В свою чергу, для встановлення права особи на зарахування періоду догляду за дитиною до страхового стажу, що дає право на дострокову пенсію, є підтвердження факту такого догляду, тому вважав твердження відповідача про те, що мати дитини-інваліда має право на призначення дострокової пенсії за віком у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, помилковими.

Суд визнає приведений висновок необґрунтованим, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до копії посвідчення одержувача щомісячної допомоги № НОМЕР_1 , виданого 11.01.1994 р., з 22.11.1993 р. по 07.12.1999 р. позивачу призначено соціальну пенсію по інваліду з дитинства до 16 років.

ОСОБА_1 05.10.2021 р. подана до органу Пенсійного фонду заява про призначення пенсії за віком як матері дитини інваліда з дитинства.

Рішенням ГУ ПФУ від 11.10.2021 р. № 49 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії із посиланням на п. 2.18 Порядку № 22-1, зокрема, на не надання документів про встановлення дитині інвалідності.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 р. № 1788-XII (далі Закон № 1788-ХІІ, застосовується у редакції, чинній на час звернення позивача за призначенням пенсії) жінки, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до восьмирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на пенсію за віком після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 15 років із зарахуванням до стажу часу догляду за дітьми (пункти "є" і "ж" статті 56). При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років, які мають право на одержання соціальної пенсії (стаття 94).

Принципи, засади і механізм функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 р. № 1058-ІV (далі Закон № 1058-ІV), який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Статтею 1 Закону № 1058-IV передбачено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років.

Відповідно до частини першої статті 115 Закону № 1058-ІV право на призначення дострокової пенсії за віком мають жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до зазначеного віку, - після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років. При цьому до числа осіб з інвалідністю з дитинства належать також діти з інвалідністю віком до 16 років (пункт 3).

Відтак, право на дострокову пенсію за віком мають матері, які виховали інвалідів з дитинства до шестирічного віку (після досягнення матір`ю 50 років та за наявності не менше 15 років страхового стажу).

Ця обставина не є спірною в справі.

Абзацом третім статті 1 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» від 06.10.2005 р. № 2961-IV визначено, що дитина з інвалідністю - особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист

За змістом абзацу другого пункту 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 р. № 1317, (далі - Положення № 1317) інвалідність з дитинства розглядається як причина інвалідності.

Пунктом 14 Положення № 1317 передбачено, що причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, установлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до 18-річного віку.

Процедура звернення особи за призначенням пенсії регламентована Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі - Порядок № 22-1).

Абзацом одинадцятим підпункту 5 пункту 2.1 розділу II Порядку № 22-1 передбачено, що при призначенні пенсії згідно з абзацом першим пункту 3 частини першої статті 115 Закону до заяви про призначення пенсії додаються такі документи: документи про народження дитини, виховання її до шестирічного віку, про визнання дитини заявника особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю.

Пунктом 2.18 розділу ІІ Порядку № 22-1 встановлено, що визнання особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладу охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною з інвалідністю після досягнення шестирічного віку або особою з інвалідністю з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцятирічного віку (висновок про час настання інвалідності).

Відтак, мати дитини з інвалідністю має право на призначення дострокової пенсії за віком у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку. Якщо ж дитина визнана дитиною з інвалідністю після досягнення нею шестирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку.

Отже, визначальним є не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку.

Аналогічно висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 27 травня 2014 року в справі № 21-133а14, в якій він зазначив, що мати дитини-інваліда має право на призначення дострокової пенсії за віком, у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення нею шестирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

За положеннями пункту 3 частини першої статті 115 Закону № 1058-ІV пільга, пов`язана зі зменшенням жінкам пільгового віку та страхового стажу, установлювалася лише тим матерям інвалідів з дитинства та дітей інвалідів до 16 років, які виховували їх за підтвердженого стану інвалідності на момент досягнення дитиною 6 років.

Відтак, для призначення пенсії на підставі Закону № 1058-ІV має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку, оскільки виховання дитини-інваліда у віці до 6 років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до частини дванадцятої статті 7 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів затверджується Кабінетом Міністрів України.

Серед повноважень лікарсько-консультативних комісій, визначених Положенням про лікарсько-консультативну комісію, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2013 року № 917, визначено надання висновку, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Тобто такий висновок дає можливість опосередковано підтвердити факт догляду матері за дитиною, яка мала право на отримання статусу дитини з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, як це передбачено положеннями Закону № 1058-ІV.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15.05.2019 р. в справі № 330/2181/16-а зроблено правовий висновок, який враховується судом при вирішенні цієї справи відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, та полягає у наступному.

«…За змістом наведеної норми однією з обов`язкових умов для призначення дострокової пенсії за віком є виховання до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства.

Таким чином, встановлення органами Медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) інвалідності після досягнення такою дитиною шестирічного віку в певній мірі ставить під сумнів факт виховання матір`ю до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства, а не дитини без такого роду медичних показань.

<…>

Отже, для призначення пенсії на підставі Закону № 1058-IV має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку, оскільки виховання дитини-інваліда у віці до 6 років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

<…>

Таким чином, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що п. 2.18 Порядку № 22-1 не суперечить положенням ст. 17 Закону № 1788-XII та ст. 26, абз. 4 п. 3 розд. VIII «Прикінцеві положення» Закону № 1058-ІV, оскільки не встановлює та/або не змінює механізм призначення такого виду пенсії.

Отже, Верховний Суд України у постанові від 27 травня 2014 року у справі № 21-133а14 висловив обґрунтовану позицію, що мати дитини-інваліда має право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 Закону № 1058-ІV, у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення нею шестирічного віку, або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Велика Палата Верховного Суду вважає недоцільним висновок Касаційного адміністративного суду про тлумачення поняття «інвалід з дитинства» як статус дитини-інваліда, який ця дитина набуває по досягненню нею 18 років, оскільки визначальною умовою для призначення дострокової пенсії за віком як матері інваліда з дитинства є виховання до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства, а не дитини без такого роду медичних показань. Тобто при вирішенні питання про наявність права на призначення такого виду пенсії враховується не тлумачення поняття «інваліда з дитинства», а момент настання медичних показань для встановлення інвалідності.

Підсумовуючи зазначене вище, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2014 року у справі № 21-133а14.

За таких обставин ОСОБА_3 не має права на призначення дострокової пенсії за віком як матері інваліда з дитинства, оскільки вона не надала Управлінню ПФУ висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.».

У випадку, що розглядується, позивач стверджує, що її донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнана дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, тому оскільки вона здійснювала за нею догляд, має право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.

Разом з тим, позивачем не надано жодних доказів, що її доньці до досягнення шести років встановлена інвалідність.

Фактично єдиною підставою, якою позивач обґрунтовує право на призначення пенсії до досягнення пенсійного віку як матері дитини з інвалідністю, є отримання нею в період з 22.11.1993 р. по 07.12.1999 р. соціальної пенсії по інваліду з дитинства ОСОБА_2 .

Проте, як вірно вказав відповідач, ця обставина лише підтверджує факт призначення соціальної пенсії, а не визнання доньки позивача до досягнення 6-річного віку дитиною з інвалідністю.

Враховуючи, що подані позивачем медичні документи не містять належних доказів, що її донька до шести років мав захворювання та які підтверджують настання інвалідності у дитини до шестирічного віку, відповідний висновок лікарсько-консультативної комісії про те, що дитина позивача мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку позивачем до заяви про призначення пенсії не надано, висновок суду першої інстанції, яким підтримано позицію позивача, про наявність у позивача права на пенсію до досягнення пенсійного віку є помилковим.

Посилання суду першої інстанції на те, що позивач вичерпала всі можливості отримання додаткових документів на підтвердження наявності у її доньки статусу інваліда дитинства, встановленого у віці до 6 років, а відповідачем не вжито заходів щодо отримання додаткових документів/надання позивачу допомоги в їх отриманні, які були б достатніми для зарахування спірних періодів роботи до загального страхового стажу, як підставу для задоволення позову суд визнає необґрунтованими, як й висновок, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його документах, та втрата уповноваженими особами особової справи позивача або інших документів, що підтверджують право позивача на дострокове призначення пенсії, не може бути підставою для позбавлення позивача її конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Як вказано вище, абзацом одинадцятим підпункту 5 пункту 2.1 розділу II Порядку № 22-1 передбачено, що при призначенні пенсії згідно з абзацом першим пункту 3 частини першої статті 115 Закону до заяви про призначення пенсії додаються такі документи: документи про народження дитини, виховання її до шестирічного віку, про визнання дитини заявника особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю.

Пунктом 2.18 розділу ІІ Порядку № 22-1 встановлено, що визнання особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладу охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною з інвалідністю після досягнення шестирічного віку або особою з інвалідністю з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцятирічного віку (висновок про час настання інвалідності).

Тобто, саме на особу, яка звертається за призначенням пенсії, покладено обов`язок із надання документів, які підтверджують право на пенсію, а в силу п. 4.2 Порядку № 22-1 та частини третьої статті 44 Закону № 1058-ІV на орган Пенсійного фонду не покладено обов`язок із вжиття заходів щодо отримання додаткових документів/надання позивачу допомоги в їх отриманні, а такі заходи відповідач мав вживати у разі заявлення особою, що звертається за пенсією, про неможливість самостійно отримати певні документи.

В цьому випадку позивачем про це не заявлялось, тому відповідач не вживав відповідних заходів.

Посилання суду першої інстанції на те, що чинним законодавством імперативно встановлено, що документами, які підтверджують перебування на інвалідності, можуть бути серед іншого посвідчення одержувача допомоги, є цілком безпідставними.

Такий висновок зроблений судом, виходячи з положень пункту 10 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637, проте цією нормою встановлено, що час догляду за особою з інвалідністю I групи, дитиною з інвалідністю віком до 16 років, а також пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, встановлюється на підставі: акта обстеження фактичних обставин здійснення догляду; документів, що засвідчують перебування на інвалідності (для

осіб з інвалідністю I групи і дітей з інвалідністю) і вік (осіб похилого віку і дітей з інвалідністю).

Документами, які підтверджують перебування на інвалідності, можуть бути виписка із акта огляду медико-соціальної експертної комісії, медичні висновки, пенсійне посвідчення, посвідчення одержувача допомоги або довідка органів праці та соціального захисту населення або Пенсійного фонду та інші документи.

Тобто, пенсійне посвідчення або посвідчення одержувача допомоги може бути документами, які підтверджують перебування на інвалідності, а законодавством не встановлено імперативного припису про підтвердження такого факту відповідним посвідченням.

Оскільки визначальним для призначення дострокової пенсії по досягненню 50-річного віку на підставі статті 115 Закону № 1058-ІV є саме визнання дитини в установленому законом порядку дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, а судом не встановлено таких доказів, суд доходить до висновку про правомірність відмови позивачу у призначенні такого виду пенсії.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що не доведеними є обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Оскільки предметом позову в цій справі є дії (рішення) суб`єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, тобто ця справа є справою незначної складності у розумінні п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 18.05.2022 р. в справі № 280/10725/21 задовольнити.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 18.05.2022 р. в справі № 280/10725/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії скасувати.

Ухвалити в справі № 280/10725/21 нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати прийняття 03.10.2022 р. та відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Повне судове рішення складено 03.10.2022 р.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя С.В. Білак

суддя Н.А. Олефіренко