Справа № 380/4631/22
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2022-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/4631/22 пров. № А/857/8379/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Іщук Л.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2022 року (ухвалене головуючою-суддею Чаплик І.Д. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Львові) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4301-51 від 25.01.2022 Головного управління ДПС у Львівській області (далі - ГУ ДПС, контролюючий орган, відповідач) щодо сплати недоїмки в сумі 18775,90 грн та зобов`язати відповідача виключити з обліку донараховану у спірній вимозі суму недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - ЄСВ) у розмірі 18775,90 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27.04.2022 позовні вимоги були задоволені повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ДПС подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що згідно з АІС Податковий блок в інтегрованій картці платника податків станом на 31.12.2021 обліковується заборгованість фізичної особи, яка займається незалежною професійною діяльністю зі сплати ЄСВ у розмірі 18775,90 грн, у зв`язку чим правомірно було сформовано та направлену позивачу оспорювану ним вимогу. Також зазначає, що рішенням суду від 25.02.2020 по справі №1.380.2019.006478 було скасовано податкову вимогу про сплату боргу з ЄСВ, однак таке скасування не призводить до погашення боргу.

Позивач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що на підставі рішення Ради адвокатів Львівської області №54 від 19.05.2016 ОСОБА_1 набув право на зайняття адвокатською діяльністю, що підтверджено копією свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №000406 від 16.06.2016.

Відповідно до витягу з інформаційної системи Податковий блок. Облік платників податків, ОСОБА_1 20.12.2016 був зареєстрований за видом діяльності КВЕД 69.10 - діяльність у сфері права (вид незалежної професійної діяльності) адвокат та з 20.12.2016 перебуває на обліку у ГУ ДПС як адвокат (незалежна професійна діяльність), що підтверджується довідкою контролюючого органу №9552 від 20.12.2016 про взяття його на облік як платника податків.

Згідно даних інформаційної системи Податковий блок в інтегрованій картці платника податків адвоката ОСОБА_1. (інд. ) за кодом платежу 71040000 проведено нарахування : за 2017 рік в сумі 8448,00 грн, за 2018 рік в сумі 9828,72 грн, за 3 квартали 2019 року в сумі 8262,54 грн.

13.11.2019 ГУ ДПС сформувало вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4301-51, якою позивача повідомлено про те, що станом на 31.10.2019 заборгованість зі сплати ЄСВ складає 26539,26 грн.

Вказані обставини встановлені рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25.02.2020 по справі №1.380.2019.006478, яке набрало законної сили 04.11.2020, яким визнано протиправною та скасовано вимогу №Ф-4301-51 від 13.11.2019 про сплату боргу 26539,26 грн, в частині заборгованості на суму 6426,42 грн, в іншій частині (на суму 20112,84 грн) залишено в силі. Вказаним рішенням суду встановлено, що ОСОБА_1 у період з 01.03.2019 по 30.11.2019 займав посаду адвоката, ним сплачувався ЄСВ на загальну суму 8756,00 грн.

Суму заборгованості в розмірі 20112,84 грн позивачем сплачено самостійно 17.11.2020, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією квитанції від 17.11.2020 та не заперечується відповідачем.

Судом також встановлено, що позивач з 01.03.2019 по даний час працює як найманий працівник, а саме прийнятий на посаду адвоката в адвокатському об`єднанні «Преюдиція», що підтверджується витягом з його трудової книжки (серія НОМЕР_1 від 03.08.2011),

Відповідно до довідки адвокатського об`єднання «Преюдиція» №3 від 15.02.2022, позивач працює в адвокатському об`єднанні «Преюдиція» з 01.03.2019, займає посаду адвоката, у період з 01.03.2019 по даний час адвокатське об`єднання «Преюдиція» сплачує всі види обов`язкових платежів, в тому числі ЄСВ.

Відповідно до інформації з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (довідка форми ОК-5) про індивідуальні відомості про застраховану особу на ім`я ОСОБА_1 , сформованої 21.04.2022, ЄСВ за період з 01.03.2019 по 31.12.2021 повністю сплачено.

25.01.2022 відповідачем на підставі даних інформаційної системи податкового органу було сформовано вимогу №Ф-4301-51 про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ на суму 18775,90 грн. Вказана заборгованість виникла за період з 01.10.2019 по 31.12.2021 у зв`язку з несплатою позивачем ЄСВ, зокрема, за IV квартал 2019 року у розмірі 2754,18 грн, за I-IV квартали 2020 року у розмірі 9595,30 грн (платіж за перший квартал 2078,12 грн; платіж за другий квартал - 1039,06 грн, платіж за третій квартал - 3178,12 грн, платіж за четвертий квартал - 3300,00 грн), тобто на загальну суму 12349,48 грн, а також за рахунок невиключення з інтегрованої картки платника податку суми ЄСВ в розмірі 6426,42 грн, безпідставність нарахування якої встановлено рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25.02.2020 по справі №1.380.2019.006478.

Вважаючи оспорювану вимогу протиправною, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з даним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач своє право на зайняття адвокатською діяльністю, у період виникнення спірних правовідносин, реалізовував не як самозайнята особа, а як найманий працівник, працюючи в Адвокатському об`єднанні «Преюдиція» на посаді адвоката, що є достатньою підставою для висновку про відсутність у нього обов`язку сплачувати ЄСВ ще й як за самозайняту особу, оскільки це призведе до подвійної сплати внеску в рамках здійснення одного й того ж виду діяльності.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України (далі - ПК України) в частині компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб щодо адміністрування єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI від 08.07.2010 (далі - Закон №2464-VI).

Згідно дефініції, наведеної у п.п.14.1.226 п.14.1 ст.14 ПК України, самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем (за виключенням випадку, передбаченого пунктом 65.9 статті 65 цього Кодексу) та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

За змістом п.2 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» №5076-VI від 05.07.2012 (далі - Закон №5076-VI), адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону №2464-VI, ЄСВ - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом п`ятим частини першої статті 4 Закону №2464-VI до платників ЄСВ віднесено також осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Відповідно до абзацу першого пункту першого та пункту другого частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 01.01.2017), ЄСВ нараховується : для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками ЄСВ є самозайняті особи, зокрема, адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально. Необхідними умовами для сплати особою ЄСВ є провадження такою особою незалежної професійної адвокатської діяльності індивідуально та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для його нарахування.

Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць.

Водночас, особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати ЄСВ не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не отримує дохід від роботодавця, який використовує її працю на умовах трудового або цивільно-правового договору, або на інших умовах, передбачених законодавством.

В іншому випадку така особа є застрахованою і платником ЄСВ за неї є її роботодавець, а мета збору ЄСВ досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 16.03.2021 по справі №500/2433/19, які в силу положень ч.5 ст.242 КАС України мають бути враховані при розгляді цієї справи.

Судом встановлено, що відповідно до записів, внесених у трудову книжку позивача серії НОМЕР_1 , починаючи з 01.03.2019 по дату розгляду справи судом, він працює в адвокатському об`єднанні «Преюдиція» та займає посаду адвоката.

Вказана обставина також підтверджується довідкою №3 від 15.02.2022, згідно якої за ОСОБА_1 адвокатське об`єднання «Преюдиція» сплачує всі види обов`язкових платежів, в тому числі ЄСВ.

За наведених обставин справи суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач своє право на заняття адвокатською діяльністю реалізовує не як самозайнята особа, а як найманий працівник.

При цьому, факт сплати за ОСОБА_1 ЄСВ за період з 01.03.2019 по 31.12.2021, підтверджується також інформацією з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (довідка форми ОК-5) про індивідуальні відомості про застраховану особу на його ім`я, сформованої 21.04.2022.

З огляду на те, що позивач був найманим працівником і роботодавець сплачував за нього ЄСВ у розмірах, визначених законодавством, що не заперечується відповідачем, а доказів отримання позивачем у відповідний період доходів від провадження адвокатської діяльності індивідуально не надано, колегія суддів вважає, що наявність у позивача свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є доказом здійснення адвокатської діяльності та отримання від такої діяльності доходу.

Не змінює вищенаведеного і факт перебування особи на обліку в органах податкової служби, оскільки взяття на облік осіб, у тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.

Таким чином, оскільки єдиною метою збору ЄСВ є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в контексті положень Закону №2464-VI позивач є застрахованою особою, і ЄСВ за нього в період, за який винесена оспорювана вимога, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період ЄСВ позивачем ще і як особою, яка має право провадити адвокатську діяльність, проте не отримував дохід від неї.

Щодо іншої частини заборгованості, яка включена в оспорювану вимогу, така виникла за рахунок невиключення з інтегрованої картки платника податку суми ЄСВ в розмірі 6426,42 грн.

При цьому, колегія суддів враховує, що безпідставність нарахування такої встановлено рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25.02.2020 по справі №1.380.2019.006478.

Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що аналіз положень Порядку ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №422 від 07.04.2016, а також Порядку ведення податковими органами оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №5 від 12.01.2021, який містить аналогічні положення, свідчить про те, що відображення контролюючим органом в інтегрованій картці платника податків відомостей щодо своєчасного нарахування та сплати податкових зобов`язань створює певні наслідки для платника податків та наявність у останнього матеріально-правового інтересу, щоб дані інтегрованих карток правильно відображали фактичний стан розрахунків з бюджетом. Відповідно, у разі скасування вимоги про сплату податкового боргу, контролюючий орган повинен вчинити дії щодо відображення/коригування у особовій картці позивача дійсного стану зобов`язань перед бюджетом.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що належним та ефективним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання ГУ ДПС внести зміни до інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 шляхом виключення сум недоїмки з ЄСВ на суму 18775,90 грн, яку відповідач вимагає сплатити оспорюваною вимогою.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст. 12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2022 року по справі №380/4631/22 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді Л. П. Іщук
С. М. Шевчук