Справа № 260/3472/21
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2022-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2022 рокуЛьвівСправа № 260/3472/21 пров. № А/857/10576/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача -Шевчук С. М.
суддів -Носа С. П.
за участю секретаря судового засідання Кухтея Р. В. Кушик Ю.Т.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Виконавчого комітету Ужгородської міської ради на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 червня 2022 року у справі № 260/3472/21 за адміністративним позовом Виконавчого комітету Ужгородської міської ради до Західного офісу Держаудитслужби в особі управління Західного офісу Держаудитслужби в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування пункту вимоги,

місце ухвалення судового рішення м. Ужгород
Розгляд справи здійснено за правиламизагального позовного провадження
суддя у І інстанціїВащиліка Р.О.
дата складання повного тексту рішення16.06.2022

ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Виконавчий комітет Ужгородської міської ради звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовом до Західного офісу Держаудитслужби в особі управління Західного офісу Держаудитслужби в Закарпатській області, в якому просить визнати протиправним та скасувати п. 3 вимоги Управління Західного офісу Держаудитслужби в Закарпатській області від 26.07.2021 №130720-14/2138-2021 про забезпечення відшкодування, відповідно до норм ст. 130-136 КЗпП України, матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок неправильного нарахування матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, на загальну суму 6753844,81 грн., у тому числі ЄСВ - 1217906,44 грн.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 червня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

На підтвердження доводів апеляційної скарги вказує на безпідставність висновків Управління Західного офісу Держаудитслужби в Закарпатській області про порушення Виконавчим комітетом Ужгородської міської ради порядку нарахування та виплати матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 01.01.2018 по 28.02.2021, та завдання матеріальної шкоди місцевому бюджету на загальну суму 6753844,80 грн. Зазначає, що можливість виплати матеріальної допомоги у розмірі, що не перевищує середньомісячну заробітну плату, передбачена Положенням про преміювання, затвердженим рішенням Ужгородської міської ради від 15.10.2020 №2170 та постановою Кабінету Міністрів України №268 від 09.03.2006. Окрім того стверджує, що визначена у вимозі шкода не може бути відшкодована в порядку ст.ст. 130-136 Кодексу законів про працю України, оскільки в даному випадку шкода заподіяна не працівниками, а роботодавцем.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, з мотивів аналогічних тим, що викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Про дату, час та місце розгляду справи відповідач та позивач повідомлені за допомогою електронних засобів зв`язку, шляхом надіслання повістки та ухвал на електронну адресу сторін, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази.

Учасники справи в судове засідання сторони не прибули.

Позивач подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю прибуття уповноваженого представника в судове засідання 06.10.202 року, через зайнятість в іншому процесі, а також віддаленістю суду апеляційної інстанції. Разом з тим, позивачем не надано доказів неможливості уповноваження інших осіб на представництво інтересів позивача. Повідомлення про призначення розгляду справи було направлено на електронну адресу позивача 13.09.2022 року, а відтак у позивача було достатньо часу для вирішення питання щодо належного представництва його інтересів в суді апеляційної інстанції 06.10.2022 року.

Представник відповідача подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю прибуття уповноваженого представника в судове засідання 06.10.202 року, через перебування у відпустці, а також зайнятість іншого представника в іншому судовому процесі. Разом з тим, будь-яких доказів про участь представника відповідача у інших судових процесах останнім не долучено, як і не надано доказів неможливості уповноваження інших осіб на представництво інтересів відповідача. Направлення клопотання про відкладення розгляду справи в день судового розгляду апеляційної скарги вказує на зловживання відповідачем своїми правами, які чинять перешкоду в належному та своєчасному розгляді справи.

Водночас, колегія суддів враховує, що судом апеляційної інстанції не була визнана обов`язкова участь у судовому засіданні осіб, які беруть участь у справі та не явка стоірн в судове засідання не перешкоджає розгляду справи. За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотань про відкладення розгляду справи.

В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються в добровільному порядку підконтрольною установою або шляхом звернення контролюючого органу до суду з відповідним позовом. При цьому суди попередніх інстанцій посилалися на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №820/3534/16 та від 02.07.2020 року у справі №826/1508/17, від 28.02.2020 у справі №1340/5972/18.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що виконання п.3.4.1 Плану проведення заходів державного фінансового контролю Західного офісу Держаудитслужби на І квартал 2021 року працівниками Управління Західного офісу Держаудитслужби в Закарпатській області (далі Управління) проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Виконавчого комітету Ужгородської міської ради (далі Виконавчий комітет) за період з 01.01.2018 по 28.02.2021.

Так, в ході проведення ревізії встановлені порушення фінансової дисципліни на загальну суму 7847480,36 грн., з них порушень, що призвели до втрат в сумі 6879764,36 грн. Також встановлено неефективні управлінські рішення на суму 967716,00 грн.

Зокрема (в частині, що стосується предмету оскарження в даній адміністративній справі), за результатами проведеної ревізією посадовими особами Управління зафіксовано допущення Виконавчим комітетом порушення п. 29 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 №228, та ч. 5 ст. 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07.06.2001 №2493-ІІІ за період з 01.01.2018 по 28.02.2021 внаслідок включення до розрахунку фонду оплати праці на 2018- 2021 роки матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі середньомісячної заробітної плати, замість визначеного Законом в розмірі посадового окладу, завищено потребу у видатках на заробітну плату за нарахуваннями та зайво отримано бюджетних асигнувань з міського бюджету на загальну суму 7634785,62 грн.

Окрім того, згідно з висновками посадових осіб Управління на порушення ч. 5 ст. 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07.06.2001 №2493-ІІІ за період з 01.01.2018 по 28.02.2021 внаслідок нарахування та виплати матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі середньомісячної заробітної плати, відповідно до розпоряджень міського голови, замість визначеного Законом в розмірі посадового окладу, зайво нараховано та виплачено таких в загальній сумі 5535938,36 грн. та, як наслідок, зайво проведено нарахувань на заробітну плату та перераховано єдиного соціального внеску на загальну суму 1217906,44 грн. Вказані порушення призвели до матеріальної шкоди, завданої Виконавчому комітету та міському бюджету на загальну суму 6753844,70 грн.

26 липня 2021 року Управлінням Виконавчому комітету була надіслана вимога №130720-14/2138-2021 від 26.07.2021, в якій останньому наголошено на виявлених під час проведення ревізії порушеннях законодавства та висталено вимогу, п. 3 якої вказує на необхідність забезпечення відшкодування, відповідно до норм ст. 130 136 Кодексу законів про працю України, матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок неправильного нарахування матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам Виконавчого комітету на загальну суму 6753844,81 грн., у тому числі, єдиний соціальний внесок 1217906,44 грн. (п. 3 вимоги).

Не погоджуючись з п. 3 вимоги Виконавчий комітет звернувся з даним позовом до суду.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні регламентовано Законом України від 26.01.1993 № 2939-XII Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні, здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (далі орган державного фінансового контролю).

Згідно норм чинного законодавства реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю покладено на Державну аудиторську службу України.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 № 43 (далі - Положення № 43), Державна аудиторська служба України (Держаудитслужба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України та який забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.

Пунктом 7 Положення № 43 визначено, що Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 № 266 Про утворення міжрегіональних органів Державної аудиторської служби до складу органів Державної аудиторської служби України входять Держаудитслужба та такі міжрегіональні територіальні органи: Північний офіс Держаудитслужби, Північно-східний офіс Держаудитслужби; Західний офіс Держаудитслужби та Східний офіс Держаудитслужби, які також наділені вищевказаними повноваженнями щодо вжиття в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб.

Частиною першою статті 2 Закону України Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні встановлено, що головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов`язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб`єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб`єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за судовим рішенням, ухваленим у кримінальному провадженні.

Згідно зі статтею 4 Закону України Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні інспектування здійснюється органом державного фінансового контролю у формі ревізії та полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності підконтрольної установи, яка повинна забезпечувати виявлення наявних фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб. Результати ревізії викладаються в акті. На підконтрольних установах, щодо яких за відповідний період їх фінансово-господарської діяльності відповідно до цього Закону проведено державний фінансовий аудит, інспектування за ініціативою органу державного фінансового контролю не проводиться.

За змістом пунктів 1, 7, 10, 13 статті 10 Закону України Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні органу державного фінансового контролю надається право, зокрема, перевіряти в ході державного фінансового контролю грошові та бухгалтерські документи, звіти, кошториси й інші документи, що підтверджують надходження і витрачання коштів та матеріальних цінностей, документи щодо проведення процедур державних закупівель, проводити перевірки фактичної наявності цінностей (коштів, цінних паперів, сировини, матеріалів, готової продукції, устаткування тощо); пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів; при виявленні збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір у встановленому законодавством порядку.

Пунктом 15 статті 10 Закону України Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні передбачено, що органи державного фінансового контролю наділені повноваженнями порушувати перед керівниками відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій питання про притягнення до відповідальності осіб, винних у допущених порушеннях.

Відповідно до частини другої статті 15 Закону України Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов`язковими для виконання службовими особами об`єктів, що контролюються.

Процедуру проведення інспектування в міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і у суб`єктів господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували в період, який перевіряється) кошти з бюджетів всіх рівнів, державних фондів або використовують (використовували у період, який перевіряється) державне чи комунальне майно, а на підставі рішення суду в інших суб`єктів господарювання визначено Порядком проведення інспектування Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2006 № 550 (далі Порядок № 550).

Відповідно до пункту 2 цього Порядку, інспектування полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності об`єкта контролю і проводиться у формі ревізії, яка повинна забезпечувати виявлення фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб.

Згідно з пунктами 45, 46 Порядку № 550, у міру виявлення ревізією порушень законодавства посадові особи органу державного фінансового контролю, не чекаючи закінчення ревізії, мають право усно рекомендувати керівникам об`єкта контролю невідкладно вжити заходів для їх усунення та запобігання у подальшому. Якщо вжитими в період ревізії заходами не забезпечено повне усунення виявлених порушень, органом державного фінансового контролю у строк не пізніше ніж 10 робочих днів після реєстрації акта ревізії, а у разі надходження заперечень (зауважень) до нього не пізніше ніж 3 робочих дні після надіслання висновків на такі заперечення (зауваження) надсилається об`єкту контролю письмова вимога щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства із зазначенням строку зворотного інформування.

Відповідно до пункту 50 Порядку № 550, за результатами проведеної ревізії у межах наданих прав контролюючі органи вживають заходів для забезпечення, зокрема, звернення до суду в інтересах держави щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів, а також стягнення у дохід держави коштів, одержаних за незаконними договорами, без встановлених законом підстав або з порушенням вимог законодавства.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджетів та у разі виявлення порушень законодавства пред`являти обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутись до суду в інтересах держави, якщо підконтрольним об`єктом не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на коригування роботи підконтрольного об`єкта та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов`язковою до виконання.

У справі, що розглядається, позивач просить суд визнати протиправною та скасувати пункт 3 вимоги щодо усунення порушень законодавства №130720-14/2138-2021 від 26.07.2021, яка складена Західним офісом Держаудитслужби.

Так, спірний пункт 3 вимоги №130720-14/2138-2021 від 26.07.2021 констатує виявлене контролюючим органом порушення із зазначенням сум завданої матеріальної шкоди (збитків), обрахованих у гривнях та на необхідність забезпечення відшкодування, відповідно до норм ст. 130- 136 Кодексу законів про працю України, матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок неправильного нарахування матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам Виконавчого комітету на загальну суму 6753844,81 грн., у тому числі, єдиний соціальний внесок 1217906,44 грн.

Відповідно до пункту 10 частини першої статті 10 Закону України Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні органи державного фінансового контролю наділені повноваженнями звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Щодо відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, то суд наголошує, що про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом прийняття такої вимоги. Такі збитки відшкодовуються в добровільному порядку або шляхом звернення органу державного фінансового контролю до суду з відповідним позовом. Тобто, в органу державного фінансового контролю є право заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних об`єктів, яка є обов`язковою до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і на підставі якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.

Відтак, пункти (частини) вимоги, які не вказують на стягнення збитків, можуть бути перевірені судом у справі за відповідним позовом підконтрольної установи з їх оскарження. Проте, пункти (частини) вимоги, які вказують на стягнення збитків мають перевірятись у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, а не за позовом підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною. Збитки, щодо наявності яких зроблено висновок Держаудитслужбою, стягуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю. Наявність збитків, правильність їх обчислення перевіряє суд, який розглядає позов про відшкодування збитків, а не позов підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною.

Вимога органу державного фінансового контролю, спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства, є обов`язковою до виконання. Стосовно відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги, оскільки такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Вищевикладене дає суду підстави для висновку, що приписи вимоги, у яких зазначено суму збитків, не мають зобов`язального характеру для об`єкта контролю, оскільки не є рішенням, на підставі якого ці кошти можуть бути стягнуті інакше, ніж за рішенням суду.

Подібні висновки щодо застосування наведених норм права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 820/3534/16 та у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 1440/1820/18, від 10.12.2019 у справі № 808/6509/13-а, від 23.12.2019 у справі № 815/4341/14, від 07.02.2020 у справі № 803/634/17, від 14.02.2020 у справі № 825/3661/15-а, від 28.02.2020 у справі № 808/4044/17, від 28.02.2020 у справі № 2040/6542/18, від 18.03.2020 у справі № 826/14169/17, від 18.03.2020 у справі № П/811/140/17, від 31.03.2020 у справі № 817/650/18, від 02.04.2020 у справі № 820/3534/16, від 22.09.2020 у справі № 820/1286/18, від 15 липня 2021 року у справі №160/8418/19, від 28 грудня 2021 року справа №420/5135/18, від 03 червня 2022 року у справі № 160/13920/20.

Водночас, вказані постанови Верховного Суду України не містять висновку про відсутність у підконтрольної установи права на оскарження у судовому порядку вимоги органу державного фінансового контролю про усунення порушень, за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.

Проаналізувавши зміст спірної вимоги суд апеляційної інстанції констатує, що вона не містить вимоги про стягнення збитків хоч і вказує на забезпечення їх відшкодування.

Оскаржуваний пункт вимоги сформульований на виконання владних управлінських функцій відповідача. Так, пунктом 15 частини першої статті 10 Закону № 2939-XII передбачено, що органи державного фінансового контролю наділені повноваженнями порушувати перед керівниками відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій питання про притягнення до відповідальності осіб, винних у допущених порушеннях. Також згідно із пунктом 50 Порядку № 550 за результатами проведеної ревізії у межах наданих прав контролюючі органи вживають заходів для забезпечення, зокрема, притягнення до адміністративної, дисциплінарної та матеріальної відповідальності винних у допущенні порушень працівників об`єктів контролю.

Від цього пункту вимоги похідним є пункт про забезпечення відшкодування відповідно до норм статей 130-136 КЗпП України матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок неправильного нарахування матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам Виконавчого комітету на загальну суму 6753844,81 грн., у тому числі, єдиний соціальний внесок 1217906,44 грн.

Очевидно, що оскаржуваний пункт вимоги спрямований на притягнення винних працівників, до матеріальної відповідальності у порядку статей 130-136 КЗпП України.

Наведене не виключає права підконтрольної установи на перевірку оскаржуваної вимоги в судовому порядку.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 620/4169/20

Водночас, резюмуючи вказане, колегія суддів дійшла висновку, що судом попередньої інстанцій не надано оцінку ключовим доводам учасників справи по суті оскаржуваної вимоги, не досліджено наявні у матеріалах справи докази, не надано оцінку обставинам, на які посилається учасник справи.

Досліджуючи доводи учасників справи по суті оскаржуваної вимоги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР визначено структуру заробітної плати, а зокрема:

-основна заробітна плата, це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців;

-додаткова заробітна плата, це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Згідно із статтею 13 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань.

Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Частиною 5 ст.21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» установлено, що джерелом формування фонду оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування є місцевий бюджет.

Посадовим особам місцевого самоврядування надається щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законами України не передбачено тривалішої відпустки, з виплатою допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу.

Частиною 3 статті 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07.06.2001 №2493-III встановлено, що умови оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування визначаються Кабінетом Міністрів України. Джерелом формування фонду оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування є місцевий бюджет.

Статтею 13 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Підпунктом 3 пункту 2 із змінами Постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» від 09.03.2006 №268 (надалі по тексту іменовано Постанова №268) надано право керівникам органів, зазначених у пункті 1 цієї постанови, у межах затвердженого фонду оплати праці: надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника.

Преміювання голів обласних, районних і районних у містах рад, їх заступників, сільських, селищних і міських голів, установлення їм надбавок, надання матеріальної допомоги здійснюється у порядку та розмірах, визначених цією постановою, у межах затверджених видатків на оплату праці. Рішення про зазначені виплати приймається відповідною радою (абзац перший пункту 6 Постанови №268).

Отож, згідно з підпунктом 3 пункту 2 Постанови №268 керівникам органів надано право за наявності коштів надавати працівникам допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки в розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника.

Частиною 5 статті 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» передбачено надання посадовим особам місцевого самоврядування щорічної відпустки з виплатою допомоги для оздоровлення у розмірі посадового окладу.

У відповідності до п.5 ч.1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» питання затвердження витрат на апарат та виконавчі органи ради вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Пунктом 7.1 Положення про преміювання, виплату надбавок та надання матеріальної допомоги, затверджено рішенням Ужгородської міської ради №2170 від 15.10.2170 року (а.с. 44-48) визначено, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» від 09.03.2006 №268 матеріальна допомога на оздоровлення надається і виплачується в розмірі, що не перевищує середньомісячну заробітну плату при наданні щорічних відпусток.

Підсумовуючи викладене, допомога при наданні щорічної відпустки виплачується у розмірі посадового окладу це є мінімальною гарантією держави, а за наявності коштів ця допомога може надаватися у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.11.2018 року по справі №636/3113/16-а.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до пункту 7.2 Положення колективного договору між роботодавцем (в особі голови Ужгородської міської Ради) та працівниками Ужгородської міської ради (а.с. 19-27) установлено, що матеріальна допомога для оздоровлення при наданні щорічної відпустки надається у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про колективні договори і угоди» (далі - Закон № 3356-ХІІ), колективний договір є угодою, яка укладається відповідно до чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів працівників та роботодавців.

Відповідно до статті 5 Закону № 3356-ХІІ умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства, (стаття 9 Закону № 3356- ХІІ).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-УІ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику ЄСПЛ як джерело права.

За змістом правової позиції ЄСПЛ у справі "Кечко проти України" (рішення від 8 листопада 2005 року) у межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти в цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.

Додатково слід наголосити, що Міністерством соціальної політики України, до основних завдань якого входило, зокрема забезпечення формування та реалізації державної політики у сфері соціальної політики, загальнообов`язкового державного соціального та пенсійного страхування, соціального захисту населення, узагальнення практики застосування законодавства з питань, що належать до його компетенції, неодноразово надавались відповідні роз`яснення з вказаного спірного питання.

Такі роз`яснення були надані листами Мінсоцполітики від 16.10.2009 року №620/13/84-09. від 19.07.2010 року №671/13-84-10, від 11.09.2013 р. № 10212/0/14-13/13, в яких дане міністерство роз`яснювало, що передбачена пп.3 п.2 Постанови КМУ №268 матеріальна допомога на оздоровлення при наданні щорічної відпустки обов`язково має виплачуватися у розмірі посадового окладу, а за наявності коштів у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Ідентичні роз`яснення були надані Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (Мінекономіки) до якого перейшли повноваження Мінсоцполітики в частині формування та реалізації державної політики у сфері праці, зайнятості населення, трудової міграції, трудових відносин, соціального діалогу (лист за №3511-06/59835-7 від 02.10.2020р).

Таким чином, Мінсоцполітики та Мінекономіки у вказаних роз`ясненнях фактично підтвердило мінімальні та максимальні межі вказаної матеріальної допомоги, а саме: мінімум згідно ч.5 ст.21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» у розмірі посадового окладу, а максимум згідно пп.3 п.2 Постанови КМУ №268 у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Тому, колегія суддів погоджується з доводами позивача, що виплата допомоги на оздоровлення при наданні відпустки у розмірі середньомісячної заробітної плати не суперечить інтересам служби і закону, оскільки в даному випадку було реалізовано право Ужгородської міської ради на встановлені законами та Конституцією України гарантії щодо оплати праці у розмірі середньомісячної заробітної плати працівника.

В оскаржуваному п. 3 вимоги відповідач зобов`язав забезпечити позивача усунути порушення бюджетного законодавства шляхом забезпечення відшкодування матеріальної шкоди заподіяної внаслідок неправильного нарахування матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам виконавчого комітету Ужгородської міської ради на загальну суму 6753844,81 грн із застосуванням правових механізмів, передбачених статтями 130-136 КЗпП України.

Разом з тим, частиною 2 статті 130 КЗпП України, визначено, що при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Однак, зібраними у справі доказами не підтверджуються заподіяння прямої дійсної шкоди винними протиправними діями (бездіяльністю) працівників, позаяк дії позивача з виплати матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати відповідають приведеним положенням законодавства та підтверджуються відповідними доказами, які серед іншого містяться в електронній формі на офіційних сайтах Ужгородської міської ради та позивача.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить висновку, що пункт 3 оскаржуваної вимоги в частині забезпечення відшкодування, відповідно до норм ст. 130 136 Кодексу законів про працю України, матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок неправильного нарахування матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам Виконавчого комітету на загальну суму 6753844,81 грн., у тому числі, єдиний соціальний внесок 1217906,44 грн є протиправною та такою, що не ґрунтується на нормах законодавства і спрямована на порушення конституційних прав працівників органів місцевого самоврядування м.Ужгорода.

Відтак, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції не правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а відтак апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням постанови про задоволення позову.

З урахуванням фактичних обставин справи щодо перегляду справи в суді апеляційної інстанції та задоволення апеляційної скарги, суд у відповідності до п.п. б) та в) ч.4 ст. 322, ст. 139 КАС України здійснює відповідних розподіл витрат.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2481грн при поданні позовної заяви та 3721,50 грн при поданні апеляційної скарги. За наслідками апеляційного розгляду, позовні вимоги позивача задоволенні повністю, а відтак за рахунок бюджетного фінансування відповідача підлягає присудженню судові витрати по сплаті судового збору судовий збір у розмірі 6202,50 грн.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Ужгородської міської ради задовольнити.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 червня 2022 року у справі № 260/3472/21 скасувати.

Ухвалити постанову, якою адміністративний позов Виконавчого комітету Ужгородської міської ради до Західного офісу Держаудитслужби в особі управління Західного офісу Держаудитслужби в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування пункту вимоги- задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати пункт 3 вимоги Управління Західного офісу Держаудитслужби в Закарпатській області від 26.07.2021 №130720-14/2138-2021 про забезпечення відшкодування, відповідно до норм ст. 130-136 КЗпП України, матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок неправильного нарахування матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, на загальну суму 6753844,81 грн., у тому числі ЄСВ - 1217906,44 грн.

Стягнути за рахунок бюджетного фінансування Західного офісу Держаудитслужби в особі управління Західного офісу Держаудитслужби в Закарпатській області (Код ЄДРПОУ 40479801, адреса юридичної особи м. Львів вул. Костюшка,8, код відокремленого підрозділу юридичної особи 40922492, адреса відокремленого підрозділу юридичної особи: місто Ужгород, вул. Народна,4) на користь Виконавчого комітету Ужгородської міської ради (КОД 9, адреса місто Ужгород, пл. Поштова,3) судові витрати по сплаті судового збору судовий збір у розмірі 6202,50 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та підлягає касаційному оскарженню шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос
Повне судове рішення складено 06 жовтня 2022 року