Справа № 300/8411/21
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2022-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2022 рокуЛьвівСправа № 300/8411/21 пров. № А/857/11248/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 червня 2022 року, ухвалене суддею Григоруком О.Б. у м.Івано-Франківську у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у справі №300/8411/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського обласного центру зайнятості про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій,-

ВСТАНОВИВ:

16 грудня 2021 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача - Івано-Франківського обласного центру зайнятості, у якому просив:

- визнати протиправною відмову відповідача у збільшенні допомоги по безробіттю на 20 відсотків згідно з вимогами частини другої статті 6 Закону України "Про статус гірських населених пунктів в Україні" та стягнути 6070,32 грн заниження допомоги по безробіттю;

-визнати протиправним невиконання відповідачем вимог статей 15, 19 Закону України "Про звернення громадян" та зобов`язати надати об`єктивну, всебічну відповідь на скаргу від 29.11.2021;

-визнати протиправним невиконання відповідачем та Верховинською районною філією Івано-Франківського обласного центру зайнятості вимог частини 1 статті 20, частини 3 статті 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" та зобов`язати відповідача надати відповідь на запит від 15.11.2021;

-визнати протиправним невиконання відповідачем та Верховинською районною філією Івано-Франківського обласного центру зайнятості вимог частини 1 статті 20, частини 3 статті 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" та зобов`язати відповідача надати відповідь на запит від 08.12.2021.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 червня 2022 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Івано-Франківського обласного центру зайнятості щодо нездійснення роз`яснення ОСОБА_1 порядку оскарження прийнятого за скаргою від 29.11.2021 рішення у відповіді від 14.12.2021 №3550-12/28-21.

Визнано протиправною бездіяльність Верховинської районної філії Івано-Франківського обласного центру зайнятості щодо невиконання вимог частини 3 статті 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" при надані відповіді на запит від 15.11.2021.

Визнано протиправною бездіяльність Верховинської районної філії Івано-Франківського обласного центру зайнятості щодо невиконання вимог частини 3 статті 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" при надані відповіді на запит від 08.12.2021.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, наведених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що безвідносно до збільшення посадових окладів для застрахованих осіб відповідно до п.1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах» від 11.08.1995 №648 на 25 відсотків за нормами ч.2 ст. 6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» допомога по безробіттю підлягає підвищенню на 20 відсотків, а тому її неврахування відповідачем при виплаті допомоги по безробітті є протиправним.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та відзиву на неї, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 є громадянином, який проживає на території гірського населеного пункту та має право на гарантії та пільги встановлені Законом України "Про статус гірських населених пунктів в Україні" (посвідчення серії 2Б №056981) (а.с.28).

Позивач, перебуваючи на обліку в центрі зайнятості, отримував допомогу по безробіттю. У період з 13.09.2019 по 08.09.2020 позивачу виплачено 30351,62 грн, що не заперечується сторонами.

Вважаючи, що відповідачем безпідставно не здійснено підвищення на 20% допомоги по безробіттю як жителю гірського населеного пункту, 28.11.2021 позивач звернувся до Верховинської районної філії Івано-Франківського обласного центру зайнятості із заявою про проведення виплат із врахуванням вимог частини 2 статті 6 Закону України "Про статус гірських населених пунктів в Україні" (а.с.7).

Зі змісту відповіді від 29.11.2021 №1058-23.2/28-21 слідує, що Верховинською районною філією Івано-Франківського обласного центру зайнятості заявника повідомлено, про те, що виплачена допомога по безробіттю за періоди з 11.01.2017 по 07.12.2017, з 11.12.2017 по 08.01.2018, з 24.07.2019 по 08.09.2020 не підлягає перерахуванню чи збільшенню на підставі частини 2 статті 6 Закону України "Про статус гірських населених пунктів в Україні" (а.с.8).

29.11.2021 позивачем подано до Івано-Франківського обласного центру зайнятості скаргу щодо виплати допомоги по безробіттю без збільшення на 20% (а.с.9).

Івано-Франківським обласним центром зайнятості надано відповідь від 14.12.2021 №3550-12/28-21 на скаргу, якою позивачу вказано на відсутність правових підстав для збільшення допомоги по безробіттю на 20 відсотків, а також надано запитувану інформацію про проведені виплати допомоги під час перебування позивача на обліку (а.с.10-12).

15.11.2021 позивачем подано до Верховинської районної філії Івано-Франківського обласного центру зайнятості запит на отримання публічної інформації, яким просив надати копію Положення про Верховинську районну філію та інформацію про суми виплат матеріального забезпечення безробітним з 13.03.2017 (а.с.71).

Верховинська районна філія Івано-Франківського обласного центру зайнятості відповіддю від 15.11.2021 №987-23.2/28-21 повідомила позивача, що вона є відокремленим підрозділом Івано-Франківського обласного центру, не є юридичною особою, не має окремого балансу, окремого рахунку в банківських установах і здійснює функції, покладені обласним центром зайнятості. Тому загальні відомості про суми фактичних виплат матеріального забезпечення безробітним Верховинського району, в тому числі суми виплат, котрі збільшені на 20% з урахуванням вимог ч.2 ст.6 Закону України "Про статус гірських населених пунктів в Україні" позивач може отримати, звернутись із запитом до Івано-Франківського обласного центру (а.с.72).

Відповіддю від 22.11.2021 №3231-13/28-21 Івано-Франківський обласний центр зайнятості надав позивачу інформацію про те, що за період з 13.03.2017 по 19.11.2021 безробітним, які перебували на обліку в Верховинському районному центрі зайнятості та в Верховинській районній філії Івано-Франківського обласного центру зайнятості виплачене матеріальне забезпечення на загальну суму 61402433,42 грн. Водночас зазначено, що чинним законодавством України не передбачено збільшення на 20 відсотків матеріального забезпечення, передбаченого Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" (а.с.73).

08.12.2021 позивачем подано до Верховинської районної філії Івано-Франківського обласного центру зайнятості запит на отримання публічної інформації, вамогами якого є надання узагальнених відомостей про суми виплат заробітної плати та премій працівникам Верховинської районної філії Івано-Франківського обласного центру з 13.03.2017 (а.с.84).

Відповіддю від 09.12.2021 №1105-23.2/28-21 Верховинська районна філія Івано-Франківського обласного центру зайнятості повідомила позивача що, Верховинська районної філія Івано-Франківського обласного центру є відокремленим підрозділом Івано-Франківського обласного центру зайнятості, не є юридичною особою, не має окремого балансу, окремого рахунку в банківських установах і здійснює функції, покладені обласним центром зайнятості. Тому, враховуючи те, що відомості про заробітну плату працівників не є конфіденційною інформацією, узагальнені відомості про суми фактичних виплат заробітної плати працівникам зокрема Верховинської районної філії Івано-Франківського обласного центру, в тому числі окремо про суми виплачених премій, позивач може отримати, звернутись із запитом до Івано-Франківського обласного центру (а.с.85).

Івано-Франківським обласним центром зайнятості відповіддю від 29.11.2021 №3285-13/28-21 позивача поінформовано, що за період з 01.09.2017 по 15.11.2021 працівникам Верховинської районної філії Івано-Франківського обласного центру зайнятості виплачена заробітна плата на загальну суму 12589184,11 грн. За період з 13.03.2017 по 15.11.2021 працівникам Верховинського районного центру зайнятості виплачена заробітна плата на загальну суму 1340444,16 грн. Зазначені виплати здійснено з урахуванням підвищених посадових окладів на 25 відсотків відповідно до Закону України "Про статус гірських населених пунктів в Україні" та постанови КМУ від 11.08.1995 №648 (а.с.19).

Вважаючи протиправною відмову збільшити допомогу по безробіттю на 20 відсотків та у зв`язку із ненадання відповіді в повному обсязі на скаргу та запити, позивач звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття, встановлені Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Відповідно до частини 1 статті 6 вказаного Закону, право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги мають застраховані особи.

Згідно з частинами 1, 3-5 статті 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» право на допомогу по безробіттю залежно від страхового стажу мають застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, страховий стаж яких протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, становить не менше ніж шість місяців за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Право на допомогу по безробіттю зберігається у разі настання перерви страхового стажу з поважних причин, якщо особа протягом місяця після закінчення цієї перерви зареєструвалась в установленому порядку в державній службі зайнятості як безробітна

Згідно частини 2 статті 22 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, які протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування мають страховий стаж менше шести місяців або звільнені з останнього місця роботи з підстав, передбачених пунктами 3, 4, 7 і 8 статті 40, статтями 41 і 45 Кодексу законів про працю України, а також з аналогічних підстав, визначених іншими законами, особи, зазначені у частині другій статті 6 цього Закону, особи, зазначені в абзаці третьому частини четвертої статті 7 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", працівники та гіг-спеціалісти юридичних осіб, що перебувають у статусі резидента Дія Сіті згідно із Законом України "Про стимулювання розвитку цифрової економіки в Україні", після звільнення чи припинення гіг-контракту мають право на допомогу по безробіттю у мінімальному розмірі.

За правилами частин 1, 5 статті 23 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" застрахованим особам, зазначеним у частині першій статті 22 цього Закону, розмір допомоги по безробіттю визначається у відсотках до їх середньої заробітної плати (доходу), визначеної відповідно до порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого Кабінетом Міністрів України, залежно від страхового стажу, але не менше ніж мінімальний розмір допомоги по безробіттю, встановлений правлінням Фонду для цієї категорії осіб. У середньомісячну заробітну плату (дохід) для обчислення допомоги по безробіттю включаються всі види виплат, на які нараховувалися страхові внески, які підтверджуються даними Єдиного державного реєстру застрахованих осіб Пенсійного фонду України.

Відповідно до пункту 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 №1266 середньоденна заробітна плата (дохід, грошове забезпечення) обчислюється шляхом ділення нарахованої за розрахунковий період (12 календарних місяців) заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на яку нарахований єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або страхові внески на відповідні види загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - єдиний внесок та/або страхові внески), на кількість календарних днів зайнятості (відповідно до видів страхування - період перебування у трудових відносинах, виконання робіт (послуг) за цивільно-правовими договорами, проходження служби, провадження підприємницької або іншої діяльності, пов`язаної з отриманням доходу безпосередньо від такої діяльності) у розрахунковому періоді без урахування календарних днів, не відпрацьованих з поважних причин, - тимчасова непрацездатність, відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами, відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та шестирічного віку за медичним висновком, відпустка без збереження заробітної плати (далі - поважні причини).

Право позивача на отримання у спірний період допомоги по безробіттю не є спірним. В межах розгляду даної справи спірним є питанням поширення на позивача пільг, передбачених статтею 6 Закону України "Про статус гірських населених пунктів в Україні".

Так, пільги громадянам, яким надано статус особи, що проживає і працює (навчається) на території населеного пункту, якому надано статус гірського передбачені статтею 6 Закону України "Про статус гірських населених пунктів в Україні" (далі - Закон №56/95-ВР), відповідно до якої, розмір державних пенсій, стипендій, всіх передбачених чинним законодавством видів державної матеріальної допомоги громадянам, які одержали статус особи, що працює, проживає або навчається на території населеного пункту, якому надано статус гірського, збільшується на 20 відсотків.

Отже, на 20 відсотків збільшується розмір всіх передбачених чинним законодавством видів державної матеріальної допомоги громадянам, які одержали статус особи, що працює, проживає або навчається на території населеного пункту, якому надано статус гірського.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про статус гірських населених пунктів в Україні" статус особи, яка проживає і працює (навчається) на території населеного пункту, якому надано статус гірського, надається громадянам, що постійно проживають, постійно працюють або навчаються на денних відділеннях навчальних закладів у цьому населеному пункті, про що громадянам виконавчим органом відповідної місцевої ради видається посвідчення встановленого зразка.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивач проживає на території населеного пункту смт Верховина Івано-Франківської області, якому надано статус гірського.

Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо відповідності критеріям правомірності, визначених ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за необхідне зазначити наступне.

Визначення терміну «заробітна плата» надано в Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95 (ратифікована Україною 30.06.1961), статті 94 Кодексу законів про працю України, статті 1 Закону України «Про оплату праці». Під заробітною платою, зокрема, розуміється будь-яка винагорода або заробіток, які обчислюються, як правило, у грошовому виразі, та які роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Регулювання оплати праці працівників здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій.

Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 зазначив, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу та гарантовані державою виплати.

Право працівника на належну заробітну плату кореспондується з обов`язком роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх.

Відповідно до статті 6 Закону №56/95-ВР умови оплати праці осіб, які працюють у гірських районах, встановлюються Кабінетом Міністрів України.

На виконання вищенаведеної норми Кабінетом Міністрів України затверджено Постанову від 11.08.1995 № 648 "Про умови оплати праці осіб, які працюють у гірських районах", відповідно до приписів якої на підприємствах, в установах та організаціях, розташованих на території населених пунктів, яким надано статус гірських, тарифні ставки та посадові оклади працівників, визначені генеральною, галузевими та регіональними угодами як мінімальні гарантії в оплаті праці, а також встановлені за рішеннями Кабінету Міністрів України або за його дорученням, підвищуються на 25 відсотків.

При цьому, відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», кожен працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства та укладеного трудового договору. В статті 2 вищевказаного Закону в структуру заробітної плати входять основна і додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Додаткова заробітна плата включає в себе доплати, надбавки, гарантії і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством.

З аналізу наведених норм права, суд приходить до висновку, що здійснення доплати у розмірі 25% до окладу працівникам, які працюють у гірській місцевості є їх мінімальною гарантією в оплаті праці, встановленою законом, і обсяг цих прав не може бути скасований чи обмежений роботодавцем.

В даному випадку слід аналізувати статтю 6 Закону №56/95-ВР у взаємозв`язку з Постановою №648.

У Постанові №648 чітко зазначено, що на підприємствах, в установах, організаціях, територіальних органах, територіальних підрозділах та військових частинах, розташованих на території населених пунктів, яким надано статус гірських, тарифні ставки і посадові оклади працівників, військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів підрозділів цивільного захист, та Державної кримінально-виконавчої служби, визначені генеральною, галузевими та регіональними угодами як мінімальні гарантії в платі праці, а також встановлені за рішенням Кабінету Міністрів України або за його дорученням, підвищуються на 25 відсотків, що не може бути доплатою, а фактично є складовою посадового окладу, яка має щомісячний і постійний характер та з якої сплачуються страхові внески.

Відтак, правильним буде висновок про те, що підвищення окладу на 25% за роботу в гірських місцевостях не може вважатися доплатою, а є складовою заробітної плати (грошового забезпечення) позивача, з якої обчислюється розмір його виплат по безробіттю.

Згідно доводів відповідача, 25 відсотків підвищення оплати праці, передбачених пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України "Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах" від 11.08.1995 №648, вже включені позивачу до середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, у тому числі на випадок безробіття.

При цьому судом першої інстанції слушно враховано, що згідно частин 1, 2 статті 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" Фонд загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття (далі - Фонд) створюється для управління страхуванням на випадок безробіття, акумуляції страхових внесків, контролю за використанням коштів, виплати забезпечення та надання соціальних послуг, здійснення інших функцій згідно із цим Законом і статутом Фонду. Фонд є цільовим централізованим страховим фондом, некомерційною самоврядною організацією. Держава є гарантом забезпечення застрахованих осіб та надання їм відповідних соціальних послуг Фондом.

Відповідно до частин 5, 6 статті 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" кошти Фонду не включаються до складу Державного бюджету України. Усі застраховані особи є членами Фонду.

Таким чином, оскільки кошти Фонду не включаються до складу Державного бюджету України, при цьому, застраховані особи є членами Фонду, то допомога по безробіттю не належить до категорії виплат (пенсій, державної матеріальної допомоги тощо), на збільшення яких спрямовані норми ст. 6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні».

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) в строки, встановлені статтею 309 КАС України.

Керуючись статтями 242, 308, 309, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 червня 2022 року у справі №300/8411/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний