Справа № 440/9622/21
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2022-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2022 р. Справа № 440/9622/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Бартош Н.С. , Григорова А.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.12.2021, головуючий суддя І інстанції: К.І. Клочко, м. Полтава, повний текст складено 17.12.21 по справі № 440/9622/21

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Полтавській області

про визнання протиправними та скасування податкової вимоги та рішення,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Полтавській області про визнання протиправними та скасування податкової вимоги та рішення, а саме просить:

- визнати протиправною та скасувати частково податкову вимогу від 7 квітня 2021 року №12205-13 по нарахуванню: пені по податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування за період з 20 лютого 2016 року по 16 березня 2017 року у розмірі 57828,18 грн та за період з 21 січня 2020 року по 28 лютого 2020 року у розмірі 4060,71 грн, всього 61 888,89 грн, а також пені по податку по військовому збору, що сплачують фізичні особи за результатами річного декларування за період з 20 лютого 2016 року по 16 березня 2017 року у розмірі 4801,76 грн та за період з 21 січня 2020 року по 28 лютого 2020 року у розмірі 337,18 грн, всього 5138,94 грн;

- визнати протиправним та скасувати рішення №984/16-31-07-11/29 від 9 квітня 2021 року про опис майна у податкову заставу.

08 грудня 2021 року представником позивача подано заяву про відмову від адміністративного позову в частині позовних вимог про визнання протиправною та скасування податкової вимоги від 7 квітня 2021 року №12205-13 в частині нарахування пені по податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування за період з 21 січня 2020 року по 28 лютого 2020 року у розмірі 4060,71 грн та пені по податку по військовому збору, що сплачують фізичні особи за результатами річного декларування за період з 21 січня 2020 року по 28 лютого 2020 року у розмірі 337,18 грн, а також в частині визнання протиправним та скасування рішення №984/16-31-07-11/29 від 9 квітня 2021 року про опис майна у податкову заставу.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 13.12.2021 прийнято часткову відмову представника позивача від позову. Провадження у справі закрито в частині позовних вимог про визнання протиправною та скасування податкової вимоги від 7 квітня 2021 року №12205-13 в частині нарахування пені по податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування за період з 21 січня 2020 року по 28 лютого 2020 року у розмірі 4060,71 грн та пені по податку по військовому збору, що сплачують фізичні особи за результатами річного декларування за період з 21 січня 2020 року по 28 лютого 2020 року у розмірі 337,18 грн та визнання протиправним та скасування рішення №984/16-31-07-11/29 від 9 квітня 2021 року про опис майна у податкову заставу.

Рішенням Полтавського окружного адміністративнииого суду від 17.12.2021 року адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправною та скасовано податкову вимогу Головного управління ДПС у Полтавській області від 7 квітня 2021 року No 12205-13 в частині нарахування пені по податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування за період з 20.02.2016 по 16.03.2017 у розмірі 57 828,18 грн. та в частині нарахування пені по військовому збору, що сплачують фізичні особи за результатами річного декларування за період з 20.02.2016 по 16.03.2017 у розмірі 4 801,76 грн. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Полтавській області на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 2270,00 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

ГУ ДПС у Полтавській області , не погодившись з рішенням суду першоії інстанції, подало апеляційну скаргу , вважає , що висновки суду про задоволення позову не відповідають обставинам справи, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.12.2021 винесено з порушенням норм матеріального права, а саме: ст. 54, 57, 129 Податкового кодексу України від 2 грудня 2010 року No 2755-УІ та порушенням норм процесуального права, а саме: ст.ст. 7, 72, 78, 242, 245 КАС України, надано невірну правову оцінку обставинам справи та наявним у справі доказам.

Вказує , що сплата заборгованості по основному платежу 409 202,12 грн здійснена платіжним доручення № 1907 від 21.01.2021, то з урахуванням норм пп. 129.1.2 п. 129.1 ст. 129 ПК України пеня нарахована на суму заниження ПДФО, починаючи з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку сплати платником податків зобов`язання за відповідний податковий (звітний) період (з 20.02.2016), щодо якого виявлено заниження (2015 рік), та за весь період заниження (у тому числі за період адміністративного та/або судового оскарження), тобто по 28.02.2020 (з урахуванням вимог п. 52 прим. 1 підрозд. 10 розд. XX «Перехідні положення» ПК України). Також, ГУ ДПС у Полтавській області вважає витрати на правничу допомогу в розмірі 5 000,0 грн необгрунтованими з огляду на те, що зазначена справа належить до справ незначної складності, щодо якої сформовано сталу судову практику, а тому вартість гонорару на підготовку позовної заяви не є співрозмірною. Просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.12.2021 по справі No 440/9622/21, винести нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ФОП ОСОБА_1 .

Від представника позивача до суду надано відзив на апеляційну скаргу , вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обгрунтоване рішення відповідно до вимог матеріального та процесуального права. Винести постанову якою рішення Полтавського окружного адміністративного суду у справі No 440/9622/21 від 17.12.2021 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Також , просить стягнути з ГУ ДПС у Полтавській області (Код СДРПОУ 44057192) на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5500,00 гривень.

Відповідно до п.п. 1, 3 ч.1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Оскільки оскаржуване рішення суду першої інстанції було розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи і сторонами не заявлялись клопотання про розгляд справи за їх участі, колегія суддів вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Учасникам по даній справі було направлено судом апеляційної інстанції та отримано останніми копії ухвал Другого апеляційного адміністративного суду від 13.07.2022 року про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, у т.ч. копію апеляційної скарги, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовим повідомленням про вручення та довідками про доставку електронного листа.

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.

З огляду на вищевикладене, з урахуванням запровадженого на території України воєнного стану та активними бойовими діями на території Харківської області та безпосередньо у м. Харків, апеляційна скарга була розглянута 04.10.2022 року.

Згідно з ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) зареєстрована як фізична особа- підприємець 25 грудня 2001 року, номер запису 0000559 та є платником податку на додану вартість, що підтверджується свідоцтвом No100049375.

На підставі висновків акту перевірки від 30 січня 2017 року No1/13- Головним управлінням ДФС у Полтавській області складено, зокрема: податкове повідомлення-рішення від 21 лютого 2017 року No , яким позивачу збільшено розмір грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування в загальному розмірі 414385,25 грн., в тому числі за основним платежем в розмірі 276256,86 грн. та за штрафними санкціями в розмірі 138128,42 грн.; податкове повідомлення-рішення від 21 лютого 2017 року No , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір на загальну суму 28639,58 грн., в тому числі за основним платежем в розмірі 22911,66 грн. та за штрафними санкціями в розмірі 5727,92 грн.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2017 року у справі No 816/407/17 позов ФОП ОСОБА_1 було задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення - рішення ГУ ДФС у Полтавській області від 21 лютого 2017 року No про сплату військового збору ГУ ДФС у Полтавській області у розмірі 22652, 35 гривень та штрафних санкцій у розмірі 5663, 09 гривень. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення - рішення ГУ ДФС у Полтавській області від 21 лютого 2017 року No про сплату податку на доходи фізичних осіб у сумі 272801,41 гривень та штрафних санкцій у розмірі 13 6400,71 гривень. Визнано протиправним та скасовано вимогу ГУ ДФС у Полтавській області від 21 лютого 2017 року No Ф- про сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 2926,21 гривень. Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ДФС у Полтавській області від 21 лютого 2017 року No про застосування штрафних санкцій у розмірі 1463,11 гривень.

В свою чергу Постановою Верховного Суду від 13.01.2021 року касаційну скаргу Головного управління ДФС у Полтавській області задоволено частково. Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2017 року скасовано в частині визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень Головного управління ДФС у Полтавській області від 21 лютого 2017 року No в частині нарахування грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб в загальному розмірі 409202,12 гривень в тому числі за основним платежем в розмірі 272801,41 грн. та за штрафними санкціями в розмірі 136400, 71 грн. та від 21 лютого 2017 року No в частині нарахування грошового зобов`язання з військового збору в загальному розмірі 28315, 44 гривень в тому числі за основним платежем в розмірі 22652, 35 грн. та за штрафними санкціями в розмірі 5663, 09 грн. Прийнято в цій частині нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову.

Платіжним дорученням No 1907 від 21.01.2021 ФОП ОСОБА_2 було сплачено грошове зобов`язання з ПДФО за 2015 рік у розмірі 409202,12 грн, платіжним дорученням No 1908 від 21.01.2021 - грошове зобов`язання з військового збору у розмірі 28315,44 грн.

15.04.2021 року ФОП ОСОБА_1 отримала податкову вимогу від 07.04.2021 року No 12205-13 згідно якої станом на 06.04.2021 року за нею рахується податковий борг у сумі 365314,78 гривень, у тому числі: податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування - 337 998,70 гривень та військовий збір, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування - 27316,08 гривень та рішення No984/16-31-13-07/11/29 про опис майна податкову заставу від 09.04.2021 року.

Листом ГУ ДПС у Полтавській області від 02.04.2021 року No 11819/6/16-31-07-2015 повідомило представника позивача, що пеня в розмірі 128227,20 грн. була нарахована неправомірно.

28.05.2021 ГУ ДПС у Полтавській області відповідно до рішення No 1516/16-31-07-10-18 від 02.04.2021 проведено коригування неправомірно нарахованоії пені в ІКП ОСОБА_1 в сумі 128227,2 грн, у зв`язку з чим залишок несплаченої пені станом на 31.07.2021 складав 209 771,5 грн.

Платіжним дорученням No 2811 від 17.08.2021 з призначенням платежу «Пеня по ПДФО за період з 17.03.2017 по 20.01.2021 згідно податкової вимоги від 07.04.2021 No 12205-13» ФОП ОСОБА_1 сплачено 147 882,61 гривні.

Залишок несплаченої пені складав 61888,89 грн.

Позивач не погоджуючись з правомірністю нарахування зазначеної суми пені звернулася до суду з цим позовом, вважає, що протягом 2016 року пеня нараховувалася безпідставно, оскільки податкові повідомлення рішення про визначення податкового зобов`язання були винесені у 2017 році .

Задовольняючи позовні вимоги , суд першої інстанції виходив з того , що у контролюючого органу не було підстав для нарахування ФОП ОСОБА_1 пені у період з 20.02.2016 по 16.03.2017 та дійшов висновку про протиправність податкової вимоги від 7 квітня 2021 року No12205-13 в частині нарахування пені по податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування за період з 20.02.2016 по 16.03.2017 у розмірі 57 828,18 грн. та в частині нарахування пені по військовому збору, що сплачують фізичні особи за результатами річного декларування за період з 20.02.2016 по 16.03.2017 у розмірі 4 801,76 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позову , виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституціії Украіїни органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із підпунктом 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 ПК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) грошове зобов`язання платника податків - це сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Підпунктом 14.1.156 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що податкове зобов`язання - це сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Пеня - це сума коштів у вигляді відсотків, нарахована на суми податкових зобов`язань та/або на суми штрафних (фінансових) санкцій, не сплачених у встановлені законодавством строки, а також нарахована в інших випадках та порядку, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи (підпункт 14.1.162 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

У відповідності до підпункту 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

За правилами підпунктів 54.3.1-54.3.3 пункту 54.3 статті 54 ПК України контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми ПДВ платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, або зменшення суми податку на доходи фізичних осіб, задекларовану до повернення з бюджету у зв`язку із використанням платником податку права на податкову знижку, якщо: платник податків не подає в установлені строки податкову (митну) декларацію, а при здійсненні заходів податкового контролю встановлено факти здійснення платником податків діяльності, що призвела до виникнення об`єктів оподаткування, наявності показників, які підлягають декларуванню, відповідно до вимог цього Кодексу та наявності діючих (у тому числі призупинених) ліцензій на право здійснення діяльності з підакцизною продукцією, яка підлягає ліцензуванню згідно із законодавством; дані перевірок результатів діяльності платника податків, крім електронної перевірки, свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов`язань та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, суми бюджетного відшкодування та/або від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми ПДВ платника податків, або завищення суми податку на доходи фізичних осіб, що підлягає поверненню з бюджету у зв`язку із використанням платником податку права на податкову знижку, заявлених у податкових (митних) деклараціях, уточнюючих розрахунках; згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору, та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, застосування штрафних (фінансових) санкцій та нарахування пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Як установлено пунктом 57.3 статті 57 ПК України, у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 робочих днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення- рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу. У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 робочих днів, наступних за днем такого узгодження.

Спір у даній справі виник щодо періоду нарахування пені за умови визначення суми грошового зобов`язання контролюючим органом. Правове врегулювання даного питання відбувалось наступним чином.

Порядок нарахування пені визначено у статті 129 ПК України. Зміна правового врегулювання даного питання відбувалось наступним чином.

Пунктом 129.1 статті 129 ПК України (у редакції, чинній до 01 січня 2017 року) було встановлено, що після закінчення встановлених цим Кодексом строків погашення узгодженого грошового зобов`язання на суму податкового боргу нараховується пеня.

Нарахування пені розпочинається, зокрема: б) при нарахуванні суми грошового зобов`язання контролюючими органами - від першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку сплати грошового зобов`язання, визначеного у податковому повідомленні-рішенні згідно із цим Кодексом.

За правилами підпункту 129.1.2 пункту 129.1 статті 129 ПК України пеня нараховується у день настання строку погашення податкового зобов`язання, нарахованого контролюючим органом або платником податків у разі виявлення його заниження на суму такого заниження та за весь період заниження (в тому числі за період адміністративного та/або судового оскарження).

Тобто наведена редакція статті 129 ПК України передбачала застосування фінансової санкції до платників податків у вигляді нарахування пені за весь період заниження податкового зобов`язання на суму такого заниження, оскільки платник весь період, коли не декларував та не сплачував податки, користувався коштами, які був зобов`язаний, але не сплатив до бюджету.

У зв`язку з прийняттям Закону №1797-VIII, який набрав чинності з 01 січня 2017 року, підпункту 129.1.1 пункту 129.1 викладений в такій редакції:

« 129.1. Нарахування пені розпочинається:

129.1.1 при нарахуванні суми грошового зобов`язання, визначеного контролюючим органом за результатами податкової перевірки, - починаючи з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку сплати платником податків податкового зобов`язання, визначеного цим Кодексом (у тому числі за період адміністративного та/або судового оскарження)».

Відтак редакція норми, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, була змінена. Зокрема, за правилами підпункту 129.1.1 пункту 129.1 статті 129 ПК України пеня розпочинає нараховуватись з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку сплати платником податків податкового зобов`язання, визначеного цим Кодексом (у тому числі за період адміністративного та/або судового оскарження).

Вказані положення ПК України кореспондуються з наведеними положеннями пп. 14.1.162 п.14.1 ст.14 ПК України, оскільки також встановлюють правило, що нарахування пені можливе лише у разі несплати податкового зобов`язання до дня настання строку його погашення. Тобто при сплаті зобов`язання до вказаного дня нарахування пені не може бути розпочато у зв`язку з ненастанням граничного строку погашення податкового зобов`язання як обов`язкової умови для початку нарахування пені.

Отже, за обставин, які склались у даній справі, право на нарахування пені виникло у Відповідача після проведення перевірки та оформлення її результатів. Наявність цієї обставини є обов`язковою умовою, за якої розпочинається процедура нарахування пені. Тому, оскільки на момент застосування такої процедури вже діяла норма у новій редакції, саме за правилами цієї норми і має відбуватись таке нарахування.

Аналогічний правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема у постановах від 27 листопада 2018 року у справі №822/2591/17, від 05 грудня 2019 року у справі №520/10442/18 та від 11 лютого 2021 року у справі №825/1198/17.

Як вже зазначалося вище, у випадку донарахування платнику суми грошового зобов`язання за результатами перевірки, нарахування пені розпочинається з першого робочого дня, наступного саме за останнім днем граничного строку сплати платником податків податкового зобов`язання.

При вирішенні даного спору суди першої правильно застосували висновки Верховного Суду в постанові від 8 травня 2018 року у справі №822/2821/17, згідно з якими об`єктом нарахування пені, яка увійшла до складу податкової вимоги є грошове зобов`язання визначене контролюючим органом згідно з підпунктом 54.3.2 пункту 54.3 статті 54 ПК України, яке за умовами пункту 57.3 статті 57 ПК України платник податків зобов`язаний сплатити протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення - рішення.

Аналіз наведених норм права дає змогу дійти висновку, що в даному випадку нарахування пені за правилами підпункту 129.1.1 пункту 129.1 статті 129 Податкового кодексу України здійснюється у випадку пропуску граничного строку сплати платником податків узгодженого податкового зобов`язання, визначеного пунктом 57.3 статті 57 Податкового кодексу України.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 31 січня 2020 року у справі №822/1768/17.

Як вже зазначалося вище, на підставі акту перевірки від 30 січня 2017 року No1/13- Головним управлінням ДФС у Полтавській області складено, зокрема: податкове повідомлення-рішення від 21 лютого 2017 року No , яким позивачу збільшено розмір грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування в загальному розмірі 414385,25 грн., в тому числі за основним платежем в розмірі 276256,86 грн. та за штрафними санкціями в розмірі 138128,42 грн.; податкове повідомлення-рішення від 21 лютого 2017 року No , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір на загальну суму 28639,58 грн., в тому числі за основним платежем в розмірі 22911,66 грн. та за штрафними санкціями в розмірі 5727,92 грн.

Як свідчать матеріали справи та підтверджено розрахунком пені контролюючим органом нараховано позивачу пеню починаючи з 20.02.2016.

За обставин, які склались у даній справі, право на нарахування пені виникло у відповідача після проведення перевірки та оформлення її результатів. Наявність цієї обставини є обов`язковою умовою, за якої розпочинається процедура нарахування пені. Тому, оскільки на момент застосування такої процедури вже діяла норма у новій редакції з 01.01.2017 року, саме за правилами цієї норми і має відбуватись таке нарахування.

Відтак, у випадку донарахування платнику суми грошового зобов`язання за результатами перевірки, нарахування пені розпочинається з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку сплати платником податків податкового зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема у постановах від 11.02.2021 у справі No 825/1198/17, від 27 листопада 2018 року у справі No822/2591/17 та від 05 грудня 2019 року у справі No520/10442/18.

Тобто , враховуючи вищенаведені вимоги Податкового кодексу України , саме з моменту отримання вищевказаних податкових повідомлень-рішень суми грошового зобов`язання є узгодженими та у позивача виникає обов`язок сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення.

Враховуючи те , що податкове повідомлення-рішення від 21 лютого 2017 року № та податкове повідомлення-рішення від 21 лютого 2017 року No було отримано ФОП ОСОБА_1 06.03.2017 року, то останнім днем сплати визначених податкових зобов`язань було 16.03.2017, а нарахування пені повинно було розпочинатися саме 17.03.2017.

На підставі вищенаведених норм закону , враховуючи відсутність прямої вказівки на зворотну дію у часі щодо застосування положень статті 129 ПК України , встановлених обставин справи , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції , що у контролюючого органу не було підстав для нарахування ФОП ОСОБА_1 пені у період з 20.02.2016 по 16.03.2017, тому податкова вимога від 7 квітня 2021 року No12205-13 в частині нарахування пені по податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування за період з 20.02.2016 по 16.03.2017 у розмірі 57 828,18 грн. та в частині нарахування пені по військовому збору, що сплачують фізичні особи за результатами річного декларування за період з 20.02.2016 по 16.03.2017 у розмірі 4 801,76 грн. є протиправною.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на норму підпункту 129.1.2 п. 129.1 статті 129 Податкового кодексу України , а саме при нарахуванні контролюючим органом за результатами перевірки податкового зобов`язання та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, у разі виявлення його заниження - на суму такого заниження, починаючи з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку сплати платником податків цього зобов`язання за відповідний податковий (звітний) період, щодо якого виявлено заниження, та за весь період заниження (у тому числі за період адміністративного та/або судового оскарження)", до увагу судом не приймаються , оскільки зміни до ст. 129 Податкового кодексу України , внесені Законом No 466-IX від 16.01.2020 , що набирають чинності з 1 січня 2021 року та не підлягає застосування до спірних правовідносин , оск5кільки спірні правовідносини щодо нарахування пені виникли у 2017 році, після оформлення Головним управлінням ДФС у Полтавській області акту перевірки від 30 січня 2017 року No 1/13- та складення податкових повідомлень - рішень, якими було визначено грошове зобов`язання з ПДФО та військового збору, на суму яких і нараховувалася спірна пеня.

Стосовно доводів скаржника про неправильність висновків судів попередніх інстанцій про те, що позивачем не доведено співмірності та розумності розміру понесених ним витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин першої та третьої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Статтею 134 КАС України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З огляду на положення частини третьої статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема у додатковій постанові від 18 серпня 2021 року у справі № 300/3178/20 та постановах від 22 квітня 2019 року у справі № 806/2143/18, від 23 квітня 2020 року у справі № 760/6496/17.

Частиною дев`ятою статті 139 КАС України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін.

При цьому принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як уже зазначалося вище, включає такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони. Крім того, врахування таких критеріїв не ставиться законодавцем у залежність від результату розгляду справи.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні від 23.01.2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У зазначеному рішенні ЄСПЛ також підкреслено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою.

Крім того, у пункті 154 рішення ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Зокрема, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Аналогічний висновок міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2019 року у справі № 826/15063/18.

За позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 24 квітня 2018 року у справі № 814/1258/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами із наданням, зокрема, розрахунків (калькуляції) вартості правової допомоги, а не лише з визначенням загальної вартості наданої допомоги.

Такий розрахунок може бути відображений у звіті про виконану роботу, розрахунку чи акті здачі-приймання робіт із конкретизацією кожної вчиненої процесуальної дії.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20 травня 2019 року у справі № 916/2102/17, від 25 червня 2019 року у справі № 909/371/18, від 18 серпня 2021 року у справі № 300/3178/20 та у постановах від 5 червня 2019 року у справі № 922/928/18, від 30 липня 2019 року у справі № 911/739/15 та від 1 серпня 2019 року у справі № 915/237/18.

Крім того, відповідно до правового висновку Верховного Суду, висловленого у постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19, розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

У справі, що розглядається, позивач просив стягнути з відповідача витрати на професійну правову допомогу у розмірі 12 000 гривень.

В підтвердження факту понесення позивачем витрат на правничу допомогу ним надано договір про надання правничої допомоги від 29.07.2021 р. No 01-29/07/21, акт приймання-передачі наданої правової допомоги від 18.08.2021, детальний опис виконаних адвокатом робіт від 18.08.2021 р., платі доручення на суму 12000 грн. від 03.08.2021 року, рахунку No 48/21 від 29.07.2021 свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю та посвідчення адвоката, а також оригінал ордеру.

Також, колегія суддів звертає увагу, що Верховним Судом у постанові від 30.07.2021 року у справі № 560/5990/21, висловлено позицію, згідно якої «…відповідно до частини шостої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. А згідно з частиною сьомою цієї ж статті КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Таким чином, судом касаційної інстанції встановлено право іншої сторони подати відповідні заперечення та можливість суду встановити співмірність заявленої суми витрат на правничу допомогу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.

Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 КАС України.

Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постановах Верховного Суду від 09.03.2021 року по справі №200/10535/19-а, від 05 серпня 2020 року у справі №640/15803/19.

Відповідач у відзиві на позов вказує на необгрунтованість заявлених позивачем витрат на правничу допомогу з посиланням на те , що сума витрат не є співрозмірною , адже дана справи не належить до категорії справ із значною складністю.

Колегія суддів зауважує, що зі змісту апеляційної скарги не вбачається, у чому саме проявляється не співмірність витрат позивача на професійну правничу допомогу в частині задоволених вимог позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Оцінюючи співмірність розміру витрат, понесених на правову допомогу, часткову відмову представника позивача від позову, враховуючи принципи обґрунтованості і пропорційності судових витрат, судом першої інстанції враховано, що ця справа в силу частини шостої статті 12 КАС України є справою незначної складності, що зумовило її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, тому правомірно дійшов висновку, що визначена адвокатом сума понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу не є обґрунтованою та є завищеною у контексті дослідження обсягу фактично наданих ним послуг із урахуванням складності справи, досліджених та підготовлених доказів, обсягу нормативно-правових актів, використаних адвокатом та, відповідно, співмірності обсягу цих послуг з розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу та визначив розмір судових витрат на професійну правничу допомогу в цій справі до 5000,00 грн.

Щодо заявленого у відзиві на апеляційну скаргу клопотання про стягнення з ГУ ДПС у Полтавській області (Код ) на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5500,00 гривень, колегія суддів дійшла висновку щодо його часткового задоволення , виходячи з наступного.

На обґрунтування понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції інстанції надано: ордер , договір No 01-19/07/22 про надання правничої допомоги від 19.07.2022 , Акт No 1 приймання-передачі наданої правничої допомоги від 20.08.2022 року згідно Договору про надання правничої допомоги No 01-19/07/22 про надання правничої допомоги від 19.07.2022 року , детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом на виконання Договору No 01-19/07/22 про надання правничої допомоги від 19.07.2022 року у справі No 440/9622/21 станом на 20.08.2022 року , рахунок No /22 від 19.07.2022 року, банківська виписка по рахунку АБ «ОЛЕНИ ПАНЧЕНКО» станом на 18.08.2022 року, належним чином завірені копії виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань , витягу з Реєстру адвокатів України та посвідчення адвоката.

Перевіривши зміст наведених документів, враховуючи вимоги законодавства наведені вище,співмірність зі складністю справи (справа незначної складності, яка розглядалася у в порядку спрощеного позовного провадження) та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), часом, необхідним адвокату на їх виконання (надання), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також їх співмірністю з ціною позову колегія суддів вважає доведеним та співмірним розміром витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції в розмірі 2000,00 грн., а тому, такі витрати на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.12.2021 по справі № 440/9622/21 залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Полтавській області на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) Н.С. Бартош А.М. Григоров