Справа № 420/4089/22
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2022-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/4089/22
Головуючий в 1 інстанції: Бойко О.Я.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Кравченка К.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення №02-22 від 11.01.2022 та зобов`язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА

НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

21 лютого 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України, в якому просив суд:

- визнати рішення ДМСУ від 11.01.2022 року № 02-22, про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протиправним і скасувати його.

- зобов`язати ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що вважає оскаржуване рішення необґрунтованим та незаконним, оскільки відповідач приймав його без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи. При цьому, позивач не належить до жодного визначення, яке зазначено в п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а його заява не носить характеру зловживання, оскільки заявник не видає себе за іншу особу, йому раніше не відмовлялось у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з відсутністю підстав для такого визнання.

Крім того, позивач при зверненні за міжнародним захистом вказав свою етнічну належність курд, наголосив на існування причинного зв`язку між відкритим кримінальним провадженням на території Туреччини та власною етнічною належністю і політичною діяльністю у курдській «Партії Мира та Демократії».

Позивач наголошує, що співробітники міграційної служби при прийнятті оскаржуваного рішення не досліджували інформацію по країні походження позивача, яка підтверджує обґрунтованість побоювань заявника, оскільки курди зазнають численних утискань з боку влади Туреччини та ситуація щодо політичної свободи залишається вкрай проблематичною.

Представник відповідача, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в обґрунтування свої правової позиції зазначив, що співробітники міграційної служби провели аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також відсутність умов, передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту», які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Крім того, представник зазначає, що позивач вже звертався до міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проте відповідач прийняв рішення про відмову в оформленні документів для вирішення такого питання та яке не скасоване в судовому порядку після його оскарження позивачем. При цьому, при повторному зверненні до міграційного органу за результатами проведених процедур анкетування та протоколів співбесід відповідач не виявив нових елементів переслідування щодо позивача.

Також представник відповідача звертає увагу, що аналіз матеріалів особової справи позивача об`єктивно вказує на наміри позивача уникнути кримінальної відповідальності в країні громадянської належності, оскільки не спостерігається жодних прикладів утисків або переслідувань заявника, що за своїм характером могли б становити переслідування за конвенційними ознаками визначення статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту. При цьому, запит про видачу з боку турецької сторони підтверджує, що вчинений позивачем злочин не є політичним, військовим або фінансовим правопорушенням, у разі видачі позивач буде користуватись усіма законними правами, що передбачені національним законодавством та міжнародними конвенціями, ратифікованими Туреччиною, зокрема Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Представника відповідача, Державної міграційної служби України, просив в задоволенні позовних вимог відмовити з аналогічних підстав, які викладені у відзиві Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08 липня 2022 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться про скасування судового рішення та ухвалення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Згідно до вимог ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

Позивач на підставі паспортного документу громадянина Туреччини серії НОМЕР_1 здійснив виїзд з Іраку та в`їзд в Україну 29.08.2015 року, де уклав шлюб із громадянкою України та 13.07.2017 року документований посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 .

30.10.2018 року позивача затримали співробітники Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області відповідно до ст. 208, ст. 582 КПК України на підставі ордеру на арешт № 2016/156 від 21.03.2016 року, виданого 2 Вищим кримінальним судом м. Адана (Туреччина) для притягнення до кримінальної відповідальності по звинуваченню «умисне вбивство, нанесення тілесних ушкоджень, придбання, носіння та зберігання вогнепальної зброї та бойових приписів без відповідного дозволу» (т.1 а.с.116-119).

22.12.2018 року позивач подав через чергового помічника ДУ ОСІ заяву від 20.12.2018 року на ім`я начальника Управління державної міграційної служби України в Одеській області, в якій просив визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки за своєю національністю він є курдом і на цій підставі підданий переслідуванням в республіці Туреччина, яку міграційна служба розглянула в порядку Закону України «Про звернення громадян» через невідповідність встановленим вимогам та роз`яснила позивачу порядок такого звернення (т.1 а.с.78-80).

24.01.2019 року позивач особисто звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.55-58).

13.02.2019 року за розглядом заяви та особової справи №2019ОD0020 позивача, на підставі проведених анкетування, інтерв`ю та вивчення наявних матеріалів особової справи, з урахуванням актуальної ІКП та отриманих екстрадиційних матеріалів, заступником начальника управління начальником відділу по роботі з шукачами захисту складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно позивача із додатками №№1,2,3 до нього (інформаційні матеріали до висновку) (т.1 а.с.229-242).

13.02.2019 року Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області на підставі наказу №30 від 13.02.2019 року на ім`я позивача склав повідомлення №5/1-1-43 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.244-245).

Не погодившись з наказом №30 від 13.02.2019 року позивач звернувся до суду з відповідною позовною заявою.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 04.06.2019 року у справі № 420/946/19, яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31.10.2019 року та постановою Верховного Суду від 29.01.2020 року відмовив у задоволенні позовних вимог позивача до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо визнання протиправним та скасування наказу від 13.02.2019 року № 30 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання вчинити певні дії.

В матеріалах особової справи наявний лист Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 16.07.2020 року № Є-1205/6/5101-20/5100.5.1/7324-20 «Щодо проблематики міжнародного захисту», в якому вказано, що позивач повторно звернувся до міграційної служби із заявою, датованою 30.06.2020 року щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проте така заява не може бути прийнятою до розгляду, оскільки не підпадає під вимоги ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (т.2 а.с.79-80).

17.09.2020 року позивач знову звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з заявою про звернення за захистом в Україні, проте на вказане звернення йому направлено лист №Є-1962/6/5101-20/5100.5.1/10146/20 від 28.09.2020 року «Щодо повторного звернення за міжнародним захистом», у якому вказано, що повторне клопотання не підпадає під вимоги ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та не може бути прийняте до розгляду в порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки містить ідентичні відомості, що вже містяться в особовій справі та вже розглядались з боку міграційної служби та судових інстанцій (т.2 а.с.128-132, 171).

Вважаючи, що ГУ ДМС в Одеській області допустило протиправну бездіяльність щодо не прийняття заяви від 17.09.2020 року, позивач звернувся до суду з позовною заявою у справі № 420/12801/20, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12.02.2021 року позовні вимоги позивача задоволені частково, а саме: визнано протиправною бездіяльність Головного управління Міграційної служби України в Одеській області щодо неприйняття рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 від 17.09.2020 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області розглянути заяву ОСОБА_2 від 17.09.2020 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийняти рішення відповідно до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ Україні від 07.09.2011 року № 649, з урахуванням висновків, викладених в рішенні суду; в іншій частині позовних вимог відмовлено. Вказане рішення залишене без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22.09.2021 року.

25.10.2021 року Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області взяв до розгляду заяву-анкету позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.07.2020 року № 243. Вказану заяву позивач обґрунтовував тим, що він є курдом та коли був дитиною турецька армія спалила їх село, оскільки вони не надали інформацію про курдів. Коли позивач виріс, він приєднався до курдської партії і брав участь в мирній демонстрації щодо прав курдів, що підтверджується відповідними фотографіями. При цьому, турецькі партії, які виступають проти курдів, дізнавшись про участь позивача у вказаній демонстрації, приїхали до нього на роботу та стріляли в позивача, його батька та братів. Заявник вважає, що турецькі партії звинуватили його та брата у вбивстві людини, але суд через відсутність доказів визнали невинним його брата, а позивач не міг явитись до суду, оскільки втік через страх перед турецькими партіями. Перебуваючи в Іраку, позивач дізнався, що турецькі партії його шукають, а тому він вирішив поїхати в Україну. Заявник не хоче повертатись до країни громадянського походження, оскільки там він та його дитина будуть в небезпеці.

До вказаної зави позивач додав:

- фотографії, які зроблені зі слів позивача під час мітингу політичної партії BDP та фотографії із зображенням прапору партії BDP, розташованому за місцем роботи позивача та його родичів на території Туреччини (т.2 а.с.159-162);

- копія свідоцтва претенденту на отримання статусу біженця за мандатом УВКБ ООН серії 194-13С02549, виданого 28.09.2014 року у м. Ербіль (Ірак, Іракський Курдистан) строком дії до 28.03.2015 року разом з перекладом з англійської на українську мови (т.2 а.с.142);

- роздруківка ІКП щодо подій збройного конфлікту 1994 року на території Туреччини разом з перекладом з турецької на українську мови (т.2 а.с.148-152);

- витяги з матеріалів кримінального провадження, порушеного по відношенню до заявника на території Туреччини з перекладом з турецької на українську мови (т.2 а.с.153-158).

12.11.2021 року Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області виніс повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 5/1-655, яке позивач отримав під підпис 16.11.2021 року на підставі прийнятого наказу № 217 від 12.11.2021 (т.2 а.с.118-120).

22.11.2021 року позивач подав скаргу до ДМС України, в якій просив визнати наказ від 12.11.2021 року № 217 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту протиправним та скасувати, а також зобов`язати ГУ ДМС України в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення такого питання щодо позивача.

За результатами розгляду вказаної скарги ДМС України склав висновок від 11.01.2022 року о/с № 2021OD0242 щодо доцільності відхилення скарги позивача та рішення про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 11.01.2022 року № 02-22 (т.2 а.с.99-106).

Вирішуючи дану справу в апеляційному провадженні, колегія суддів приходить до наступних висновків.

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі Закон України №3671-VI), біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

За приписами пункту 13 частини першої статті 1 Закону України № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно частин першої та другої статті 5 Закону України № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

За змістом частини 1 статті 8 Закону України №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника.

Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Частинами першою та другою статті 9 Закону України № 3671-VI передбачено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

За змістом частин одинадцятої та дванадцятої статті 9 Закону України № 3671-VI, після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Згідно частини п`ятої статті 10 Закону України № 3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як передбачено частиною другою статті 12 Закону України № 3671-VI рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду.

Відповідно до пункту 2.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, які затвердженні наказом МВС України № 649 від 07 вересня 2011 року, уповноважена посадова особа органу міграційної служби, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту або її законний представник, у випадках, передбачених Законом:

а) встановлює особу заявника;

б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків;

г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача;

ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону (3671-17) порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні);

е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви;

є) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (надалі Конвенція), була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17 липня 1997, та відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Статтею 2 Протоколу N 4, якою у відповідній частині передбачено наступне:

« 1. Кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

3. На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.

4. Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдовуються суспільними інтересами в демократичному суспільстві».

Стаття 2 § 2 Протоколу № 4 гарантує кожному право залишати будь-яку країну, щоб переїхати до будь-якої іншої країни на власний вибір, куди його можуть пустити. (див. цитоване рішення Peltonen, стор. 43, і цитовані рішення Baumann, §§ 62-63, Napijalo, §§ 69-73, і Nalbantski, § 61). Тож слід встановити, чи таке порушення було «передбачене законом», переслідувало одну чи кілька законних цілей, визначених статтею 2 § 3 Протоколу № 4, і чи воно було «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення цієї або цих цілей. (див.п.30 рішення у справі «STAMOSE ПРОТИ БОЛГАРІЇ» (Заява № 29713/05) від 27 листопада 2012 року, яке набуло статусу остаточного 27.02.2013 р.)

Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 29 квітня 2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Згідно Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, іноземець, який законно проживає на території держави, не може бути висланий за її межі інакше ніж на виконання рішення, прийнятого відповідно до закону, і повинен мати можливість:

a) наведення доводів проти свого вислання;

b) перегляду своєї справи;

c) представлення з цією метою перед компетентним органом або перед особою чи особами, призначеними цим органом (стаття 1).

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Положення цієї Конвенції не поширюються на тих осіб, щодо яких є серйозні підстави вважати, що вони:

a) вчинили злочин проти миру, військовий злочин або злочин проти людяності, як це визначено в міжнародних актах, укладених з метою вжиття заходів щодо подібних злочинів;

b) вчинили тяжкий злочин неполітичного характеру за межами країни, яка надала їм притулок, і до того, як вони були допущені до цієї країни як біженці;

c) винні у вчиненні дій, які суперечать цілям і принципам Організації Об`єднаних Націй.

Ст.1 Згідно Розділу 1 Цілі та Принципи Статуту ООН

Організація Об`єднаних Націй має на Меті:

1. Підтримувати міжнародний мир та безпеку і з цією метою вживати ефективних колективних заходів для запобігання та усунення загрози миру й придушення актів агресії, або інших порушень миру, і проводити мирними засобами, відповідно до принципів справедливості та міжнародного права, залагоджування або розв`язання міжнародних конфліктів або ситуацій, що можуть призвести до порушення миру.

2. Розвивати дружні відносини між націями на основі дотримання принципу рівноправності та самовизначення народів, а також вживати інших відповідних заходів для зміцнення загального миру.

3. Здійснювати міжнародне співробітництво в сфері розв`язання міжнародних проблем економічного, соціального, культурного та гуманітарного характеру й у заохоченні та розвитку поваги до прав людини й основних свобод для всіх, без розрізнення раси, статі, мови та релігії.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців( надалі Керівництво) ,особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пунктами 66 та 195 Керівництва передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.

Згідно із Позицією УВКБ ООН Про обов`язки та стандарти доказів у біженців 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.

Згідно пунктів 10, 11 вказаної Позиції неспроможність надати документальне свідчення на підкріплення усного твердження не повинно заважати прийняттю позитивного рішення, якщо таке твердження відповідає відомим фактам і загальний рівень правдоподібності заявника високий. Правдоподібність вважається встановленою, якщо заявник представив у своїй заяві історію, що є логічно послідовною та вірогідною, не суперечить загальновідомим фактам, і таким чином, на основі балансування ймовірностей їй можна вірити.

Приписами пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 (надалі Директива № 8043/04) передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: - заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; - усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; - твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; - заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до положень статті 15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/EU серйозна шкода включає в себе:

- смертну кару або приведення її у виконання;

- тортури, нелюдське, або принизливе поводження чи покарання для заявника в країні походження;

- серйозна і індивідуальна загроза життю цивільних осіб через загальнопоширене насильство в ситуації міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів.

Колегія суддів зазначає, що у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява, а єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Аналогічний правовий висновок зазначений у постановах Верховного суду від 14 березня 2018 року по справі 820/1502/17, від 05 лютого 2021 по справі №420/4830/19, що враховується судом відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.

Інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Керівництвом з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН надано загальний аналіз поняття «цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона психічний стан, який пов`язаний із характеристикою особистості заявника, а тому, зазначається, що висновок про стан у країні-походження не є визначальним. Під впливом суб`єктивної оцінки ситуації, що склалась навколо, особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Під час звернення ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту останній зазначив, на існування причинного зв`язку між відкритим кримінальним провадженням на території Туреччини та власною етнічною належністю і політичною діяльністю у курдській «Партії Мира та Демократії».

Разом з тим, за результатами аналізу матеріалів особової справи позивача неможливо визначити жодні обставини або конкретні елементи, які б могли вказувати на наявність обґрунтованих побоювань переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у випадку повернення на територію країни попереднього постійного проживання.

Матеріалами справи встановлено, що Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 04.06.2019 року у справі № 420/946/19, яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31.10.2019 року та постановою Верховного Суду від 29.01.2020 року відмовив у задоволенні позовних вимог позивача до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо визнання протиправним та скасування наказу від 13.02.2019 року № 30 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання вчинити певні дії.

Крім цього, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12.02.2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволені частково, а саме: визнано протиправною бездіяльність Головного управління Міграційної служби України в Одеській області щодо неприйняття рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 від 17.09.2020 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області розглянути заяву ОСОБА_2 від 17.09.2020 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийняти рішення відповідно до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ Україні від 07.09.2011 року № 649, з урахуванням висновків, викладених в рішенні суду; в іншій частині позовних вимог відмовлено. Вказане рішення залишене без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22.09.2021 року.

На підставі вищенаведеного колегія суддів приходить до висновку, що перевірка та встановлення нововиявлених обставин у матеріалах повторного звернення позивача правомірно проводилось Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області

з урахуванням обставин досліджених органами міграційної служби під час попереднього звернення позивача.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, встановлені судом обставини та факти у рішенні № 420/946/19, яке набрало законної сили 31.10.2019 року мають преюдиційний характер, та не потребують доказування, оскільки відповідно до частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Матеріалами справи встановлено, що повторне звернення позивача із заявою щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та порівнюючи його із первісним звернення позивача, суд встановив наявність розбіжностей щодо обставин сутички, яка сталась в країні громадянської належності позивача та відносно якої заведено кримінальне провадження.

Так, при повторному зверненні в заяві-анкеті від 17.09.2020 року, яка прийнята до розгляду 25.10.2021 року щодо вказаних обставин позивач повідомив, в тому числі, що турецькі партії, які виступають проти курдів дізнались про участь позивача в мирній демонстрації щодо прав курдів та на його роботу прийшла група людей з турецької партії. На той момент з позивачем були його батько, старший та молодший брат, оскільки вони працюють разом. Позивач вважає, що зазначена група людей приїхала, щоб забрати його у невідомому напрямку. Після відмови позивача їхати з ними, розпочалась стрілянина, вказані люди побили та поранили позивача, його батька, старшого брата та ще декількох людей, один чоловік помер. Позивачу вдалось втекти, проте турецькі партії звинуватили його та брата у вбивстві загиблої людини. Позивач не може довести свою невинуватість у вказаному злочині та явитись до суду, оскільки втік до Іраку через страх перед турецькими партіями. При цьому, як зазначає позивач, невинуватість його брата у вбивстві людини вже встановлена судом.

Проте, у клопотанні про застосування тимчасового арешту від 01.11.2018 року вказані наступні обставини: «Як вбачається з наданих ініціатором розшуку матеріалів (ордер на арешт) ОСОБА_3 обвинувачується в умисному вбивстві; нанесенні тілесних ушкоджень; носінні та зберіганні вогнепальної зброї та бойових припасів без передбаченого законом дозволу, при наступних обставинах. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що працює разом з ним, 22.01.2012 року запросили на зустріч ОСОБА_6 та на цій зустрічі його побили, звинувачуючи його в тому, що нібито він 5 років тому зробив донос на ОСОБА_7 , внаслідок чого той був затриманий з наркотичними засобами. У зв`язку з цим у день події підозрюваний ОСОБА_8 , його сини ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , його брат ОСОБА_12 , його дівер ОСОБА_13 та його племінник ОСОБА_14 на власному мікроавтобусі прибули на місце події, щоб поговорити з ОСОБА_15 . Під час розмови сторін на території м`ясокомбінату ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , провадження щодо якого відокремлене та зареєстроване прокуратурою м. Адани за № 2012/21939, вигукнув: «Ви за це заплатите!», вхопив пістолет калібру 7,65 мм, що був вилучений та зберігається у камері схову речових доказів за № 2012/2505, та вистрілив з нього. У відповідь на це ОСОБА_3 , у відношенні якого був виданий ордер на арешт, також почав стріляти з пістолету, знайти який не вдалось» (т.1 а.с.113-115).

Дослідивши вказані обставини, колегія суддів приходить до висновку, що доводи позивача стосовно того, що сутичка на підставі якої заведено кримінальне провадження відносно позивача пов`язана із його участю у мирній демонстрації стосовно відстоювання прав курдів є надуманими та не відповідають обставинам справи.

Щодо інших документів, які були долучені позивачем при повторному зверненні, а саме:

фотографії, які зроблені зі слів позивача під час мітингу політичної партії BDP; копія свідоцтва претенденту на отримання статусу біженця за мандатом УВКБ ООН серії НОМЕР_3 , виданого 28.09.2014 року у м. Ербіль (Ірак, Іракський Курдистан) строком дії до 28.03.2015 року разом з перекладом з англійської на українську мови; роздруківка ІКП щодо подій збройного конфлікту 1994 року на території Туреччини разом з перекладом з турецької на українську мови; витяги з матеріалів кримінального провадження, порушеного по відношенню до заявника на території Туреччини з перекладом з турецької на українську мови, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з протоколу співбесіди від 11.11.2021 року позивач не може повідомити точну дату, місце, мету, порядок проведення та характер організації відповідного мітингу.

Крім цього, внаслідок проведення мітингу до заявника не застосовувались заходи примусу (затримання або арешт), після проведення вказаного мітингу позивач продовжував протягом приблизно 1,5 років проживати на території Туреччини, що свідчить про відсутність ризику загрози для нього стати жертвою переслідувань з боку органів державної влади країни громадянської належності.

Колегія суддів зазначає, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI.

Побоювання особи є власним оціночним (суб`єктивним) судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. В той же час ситуація у країні походження є об`єктивним доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним станом у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. При цьому побоювання можуть ґрунтуватися не лише на власному досвіді біженця, а й на досвіді інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо). Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватися від біженця та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Аналогічні висновки містять постанови Верховного Суду від 07 жовтня 2019 року у справі №440/134/19 та від 21 листопада 2019 року у справі №816/2279/17.

Матеріали міграційної справи ОСОБА_1 не вказують на наявність обґрунтованих обставин того, що позивач під час перебування в країні походження чи перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності зазнає переслідувань за ознаками для визначення статусу біженця, а саме: за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Під час анкетування та проведення співбесіди в органі міграції конкретних фактів політичного / релігійного / ідеологічного переслідування позивач не навів.

З урахуванням наведеного та обставин даної справи колегія суддів дійшла висновку, що будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження можливої загрози життю, або переслідувань, або вчинення тиску ані під час звернення до органу міграційної служби, ні під час розгляду та перевірки її заяви міграційним органом, або під час розгляду справи у суді першої та апеляційної інстанцій, позивач не надав, що в свою чергу свідчити про те, що в`їзд позивача на територію України був обумовлений не обґрунтованими побоюваннями зазнати переслідувань та наявності погрози її життю та здоров`ю, а бажанням легалізувати своє перебування та території України.

Апеляційна скарга позивача не містить належних, вагомих і обґрунтованих міркувань, переконливих доводів та аргументів, які б спростовували висновки суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог. Адже суд першої інстанції правильно та повно з`ясував усі обставини справи та надав їм юридичну оцінку, відповідно до норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст.2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що рішення підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 липня 2022 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Головуючий суддя Джабурія О.В.
Судді Вербицька Н. В. Кравченко К.В.