Справа № 500/1913/22
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2022-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2022 рокуЛьвівСправа № 500/1913/22 пров. № А/857/9409/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 01 червня 2022 року у справі за її позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

суддя у І інстанції Дерех Н.В.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Тернопіль,

дата складення повного тексту рішення 01 червня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, у якому просила:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі ГУ ПФУ в Тернопільській області) від 04 квітня 2022 року №05 про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції згідно із Рішенням Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23 січня 2020 року;

визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі ГУ ПФУ в Запорізькій області) щодо відмови позивачці у призначенні пенсії за віком відповідно до пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції згідно із Рішенням Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23 січня 2020 року;

зобов`язати ГУ ПФУ в Запорізькій області зарахувати ОСОБА_1 до пільгового стажу з шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 періоди її роботи з 12 лютого 2013 року по 27 жовтня 2020 року та з 28 лютого 1994 року по 01 жовтня 2002 року, у зв`язку із чим призначити та виплатити їй з 22 січня 2022 року пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції згідно із Рішенням Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23 січня 2020 року.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 01 червня 2022 року у справі № 500/1913/22, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, вказаний позов було задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ у Тернопільській області від 04 квітня 2022 № 05 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції згідно із Рішенням Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23 січня 2020 року.

Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Запорізькій області з відмови позивачці у призначенні пенсії за віком відповідно до пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції згідно із Рішенням Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23 січня 2020 року та зобов`язано ГУ ПФУ в Запорізькій області зарахувати до пільгового стажу ОСОБА_1 з шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 періоди її роботи з 28 лютого 1994 року по 01 жовтня 2002 року у ВАТ «Запорізький завод «Перетворювач», з 12 лютого 2013 року по 27 жовтня 2020 року у ПрАТ «Запоріжтрансформатор», а також повторно розглянути заяву позивача від 18 лютого 2022 року про призначення пенсії за віком, прийнявши відповідне рішення.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що періоди роботи позивачки з 28 лютого 1994 року по 01 жовтня 2002 року у ВАТ «Запорізький завод «Перетворювач» та з 12 лютого 2013 року по 27 жовтня 2020 року у ПрАТ «Запоріжтрансформатор» підтверджуються записами у її трудовій книжці, а також довідками про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії. Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку.

При розгляді справи суд дійшов висновку, що право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах згідно із пунктом «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» кореспондоване після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Оскільки на момент звернення до відповідача щодо призначення пенсії ОСОБА_1 досягнула 52-річного віку, має необхідні страховий та пільговий стаж роботи, то має право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2, а оскаржуване рішення пенсійного органу є протиправним та підлягає скасуванню.

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено ОСОБА_1 , яка у своїй скарзі просила його скасувати у частині відмови у задоволенні позову та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивачка послалася на те, що суд першої інстанції обрав неефективний спосіб захисту її прав та фактично залишив без остаточного вирішення позовні вимоги щодо застосування до спірних правовідносин визначення пенсійного віку відповідно до пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції згідно із Рішенням Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23 січня 2020 року.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 18 лютого 2022 року через веб-портал Пенсійного фонду України ОСОБА_1 звернулася із заявою про призначення їй пенсії за віком.

Листом Відділу обслуговування громадян № 2 (сервісний центр) Управління обслуговування громадян ГУ ПФУ в Запорізькій області від 04 квітня 2022 року № 0800-0205-8/17423 представника позивача повідомлено про те, що заява ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком знаходиться в опрацюванні, у зв`язку із чим надати більш детальну відповідь на адвокатський запит немає можливості. Після прийняття рішення про призначення або відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 буде повідомлено додатково.

Згодом листом Відділу обслуговування громадян № 2 (сервісний центр) Управління обслуговування громадян ГУ ПФУ в Запорізькій області від 05 квітня 2022 року № 0800-0205-8/17479 було надіслано повідомлення та копію рішення про відмову у призначенні пенсії за віком від 04 квітня 2022 року № 05, у якому зазначені недостатні для зарахування пільгового стажу документи та вказано, що у зв`язку із відсутністю встановленого законодавством пенсійного віку призначити пенсію за віком відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на даний час підстав немає.

Рішення про відмову у призначенні пенсії за віком від 04 квітня 2022 року №05 прийнято за принципом екстериторіальності ГУ ПФУ у Тернопільській області.

Не погоджуючись із такими діями відповідачів, позивачка звернувся зазахистом своїх прав до суду з адміністративним позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 2 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційним судом встановлено, що позивачка оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови задоволення позовної вимоги про зобов`язання пенсійного органу призначити їй пенсію за віком.

На переконання апеляційного суду, спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Згідно з положеннями Рекомендації Комітету Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом 11 березня 1980 року під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Таким чином, дискреція це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта.

На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У справі, що переглядається, умови, за наявності яких пенсійний орган зобов`язаний призначити пенсію, визначені пунктом «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Якщо такі умови наявні, орган має призначити пенсію. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу призначити пенсію або відмовити у її призначенні. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями.

Як встановлено судом, станом на час звернення до пенсійного органу 18 лютого 2022 року ОСОБА_1 виповнилось 52 років, мала необхідні страховий та пільговий стаж, а тому наявні всі умови, передбачені пунктом «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», необхідні для призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

З огляду на викладене, враховуючи наявність усіх необхідних умов, визначених пунктом «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а також враховуючи звернення позивачки за пенсією 18 лютого 2022 року, що з огляду на дату досягнення нею пенсійного віку відповідає строку, визначеному вказаною нормою, апеляційний суд дійшов висновку про можливість задоволення позову у цій частині вимог.

За правилами частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Підсумовуючи викладене, на думку апеляційного суду, при вирішенні цього публічно-правового спору суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та допустив невідповідність висновків, викладених у його судовому рішенні, таким обставинам. Відтак, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити, скасувати оскаржуване рішення суду у частині відмови у задоволенні позовних вимог та такі задовольнити в повному обсязі.

Згідно із частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, на переконання апеляційного суду, на користь ОСОБА_1 слід стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, як суб`єкта владних повноважень, за рахунок його бюджетних асигнувань 496,20 + 744,30 = 1240,50 грн сплаченого при зверненні до суду першої та апеляційної інстанції судового збору.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 317, 320, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 01 червня 2022 року у справі № 500/1913/22 у частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 скасувати та такі вимоги задовольнити у повному обсязі.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 з 22 січня 2022 року відповідно до пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ з урахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23 січня 2020 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області () 1240 (одна тисяча двісті сорок) грн 50 коп сплаченого при зверненні до суду першої та апеляційної інстанції судового збору.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Р. П. Сеник
Н. М. Судова-Хомюк