Справа № 520/5572/22
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2022-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

04.10.2022 р. справа №520/5572/22 Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденко А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі за текстом - відповідач, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації)
провизнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років згідно із п. «а» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та виплатити заборгованість з 16.02.2022 року; 2) зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити з 16.02.2022 ОСОБА_1 пенсію за вислугу років згідно із п. «а» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та виплатити заборгованість з 16.02.2022 року.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що унаслідок вчинення органом публічної адміністрації протиправного управлінського волевиявлення не одержує пенсію у належному розмірі.

Відповідач із поданим позовом не погодився, аргументувавши незгоду тим, що первісно пенсія заявнику у порядку п. «б» ст.12 Законом України від 09.04.1992р. №2662-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" була призначена на підставі подання Адміністрації Державної прикордонної служби України. Стверджував, що відображений у названому поданні показник вислуги років військової служби (20р. 08м. 11дн.) унеможливлює прийняття рішення з приводу призначення заявникові пенсії у порядку п. «а» ст.12 Законом України від 09.04.1992р. №2662-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Суд, вивчивши доводи усіх наявних у справі документів учасників спору, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , належить до громадянства України, проходив публічну службу в лавах в лавах Державної прикордонної служби України, звідки був звільнений 14.05.2020р. у із закінченням строку контракту із показником вислуги років військової служби 20р. 08м. 11дн., 26.10.2020р. Адміністрацією Державної прикордонної служби України відносно заявника було складено подання №11/ПВ-945 з приводу призначення пенсії у порядку п. «б» ст.12 Законом України від 09.04.1992р. №2662-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Обрахований Адміністрацією ДПС України страховий стаж заявника у 30р. 00м. 17дн. складався із військової календарної служби 20р. 08м. 11дн. та трудового стажу 09.04м. 06дн.

За рішенням відповідача ГУ ПФУ в Харківській області з 15.05.2020р. на підставі подання Адміністрації Державної прикордонної служби України від 26.10.2020р. №11/ПВ-945 заявнику була призначена пенсія у порядку п. «б» ст.12 Законом України від 09.04.1992р. №2662-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

За ініціативою заявника відповідачем ГУ ПФУ в Харківській області з 06.11.2020р. заявника було переведено на пенсію по інвалідності.

16.02.2022р. заявником до ГУ ПФУ в Харківській області було подано звернення з приводу призначення пенсії у порядку п. «а» ст.12 Законом України від 09.04.1992р. №2662-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

За цим зверненням субєктом владних повноважень було вчинено відмову у формі рішення від 07.06.2022р.

Стверджуючи про невідповідність закону вчиненого суб`єктом владних повноважень управлінського волевиявлення, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі установлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Право громадян України на соціальний захист проголошено ст.46 Конституції України, конкретизовано п.6 ч.1 ст.92 Конституції України і з 01.01.2004р. деталізовано нормами, насамперед, Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", який був прийнятий на зміну положенням Закону України від 05.11.1991р. №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення".

У силу дії бланкетної норми ст.4 Закону України 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" умови, норми та порядок пенсійного забезпечення військовослужбовців, а також осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейських та членів їхніх сімей встановлюються Законом України від 09.04.1992р. №2662-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (далі за текстом - Закон України №2662-ХІІ).

Згідно з ч.1 ст.1 Закону України №2662-ХІІ особи з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції та на службі на посадах начальницького складу в Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Бюро економічної безпеки України, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Відповідно до п. «а» ч.1 ст.12 Закону України №2662-ХІІ право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби особи з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу.

Окрім того, п. «в» ч.1 ст.12 Закону України №2662-ХІІ передбачено, що право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби особи із числа військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань, органів державної безпеки і внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, Національної гвардії України, Прикордонних військ України, військ цивільної оборони України.

Подія звільнення заявника з військової служби у Державній прикордонній службі України припала на календарну дату 14.05.2020р.

Суд відзначає, що у порядку п.«а» ч.1 ст.12 Закону України №2662-ХІІ у редакції Закону України від 08.07.2011р. №3668-VI пенсія за вислугу років призначається особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д", "ж", "з" статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки та 6 місяців і більше.

Натомість, у порядку п.«б» ч.1 ст.12 Закону України №2662-ХІІ пенсія за вислугу років призначається особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д", "з" статті 1-2 цього Закону, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, Національній поліції, на посадах начальницького складу в Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державній кримінально-виконавчій службі України.

Положеннями ст.12 і ст.13 Закону України №2662-ХІІ право на призначення пенсії у порядку п.«а» ч.1 ст.12 Закону України №2662-ХІІ у редакції Закону України від 08.07.2011р. або у порядку п.«б» ч.1 ст.12 Закону України №2662-ХІІ, а також умовний відсотковий розмір пенсії особи поставлений законодавцем у пряму безпосередню причинно-наслідкову залежність від показника тривалості вислуги років військової служби, котрий підлягає обчисленню за правилами ст.17, ст.171, ст.172 Закону України №2662-ХІІ.

Так, відповідно до ст.171 Закону України №2662-ХІІ порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України, а згідно з ст.172 Закону України №2662-ХІІ перелік документів, що підтверджують окремі періоди військової служби, служби в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державній кримінально-виконавчій службі України та Національному антикорупційному бюро України, які підлягають зарахуванню до вислуги років у календарному обчисленні або на пільгових умовах визначається Кабінетом Міністрів України.

17.07.1992р. КМУ була прийнята постанова №393 про затвердження Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб (далі за текстом Порядок №393).

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" затверджений постановою Правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007р. №3-1, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 15.02.2007р. за №135/13402; далі за текстом Порядок №3-1).

Згідно з п.1 Порядку №3-1 заяви про призначення пенсій за вислугу років подаються до головних управлінь Пенсійного фонду України в областях через уповноважені структурні підрозділи, зокрема, Державної прикордонної служби України.

Згідно з п.12 Порядку №3-1 уповноважений структурний підрозділ у 10-денний термін з

дня одержання заяви про призначення пенсії оформляє всі необхідні документи і своє подання про призначення пенсії (додаток2), ознайомлює з ним особу, якій оформлюється пенсія, і направляє до органу, що призначає пенсії за місцем проживання особи.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.09.2018р. №760 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 10.10.2018р. за №1152/32604) затверджена Інструкція про організацію роботи з оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та з інших соціальних питань (далі за текстом Інструкція №760).

Відповідно до п.3 розділу ІІІ Інструкції №760 підрозділи персоналу (кадрового забезпечення) обчислюють вислугу років та за потреби страховий стаж особи, яка набула право на пенсію, оформлюють розрахунок вислуги років для призначення пенсії за установленим формуляром.

Таким чином, вчинення управлінського волевиявлення з приводу обчислення показника тривалості календарної вислуги років колишнього військовослужбовця у спосіб складання розрахунку установленого формуляру віддано законодавцем у сферу компетенції уповноваженого підрозділу персоналу (кадрового забезпечення) центрального апарату або тероргану Державної прикордонної служби України.

Механізм виправлення недоліків (усунення дефектів) у реалізації субєктом владних повноважень означеної управлінської функції національним законом України не запроваджений, що між тим не може позбавляти особу матеріального інтересу до юридично правильного та фактично обгрунтованого обчислення вислуги років у письмовому акті права органу публічної адміністрації із застосуванням процедур, визначених Законом України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" (далі за текстом - Закон №393/96-ВР).

Суд з огляду на приписи ч.5 ст.242 КАС України зважає, що у силу правових висновків постанови Верховного Суду від 14.09.2022р. по справі №640/14718/20: 1) до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма, яка діє на момент реалізації громадянином права на пенсію; 2) якщо особа звільнена зі служби у період з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року і має намір реалізувати своє право на призначення пенсії за вислугу років, то відповідно така на день звільнення зі служби повинна мати вислугу 24 календарних роки та 6 місяців і більше; 3) згідно з правовою позицією постанови Верховного Суду від 03.03.2021р. у справі 805/3923/18-а пільгове обчислення періоду проходження військової служби є похідним від визначальної підстави і може визначатись іншими підзаконними нормативно-правовими актами, зокрема, Постановою №393. Можливість пільгового обчислення вказаного періоду пов`язується, насамперед, зі спеціальним статусом, якого особи набули в результаті виконання відповідної роботи, яка визначена у законодавчому порядку; 4) як то указано у постанові Верховного Суду від 14.04.2021р. у справі №480/4241/18 передбачена Порядком №393 можливість пільгового зарахування окремих видів служби спрямована на реалізацію Закону №2262-ХІІ і положенням цього Закону не суперечить.

Звідси слідує, що загальний показник вислуги років військової служби у цілях призначення пенсії чи визначення відсоткового розміру пенсії в аспекті як п.«а» ч.1 ст.12 Закону України №2662-ХІІ, так і п.«б» ч.1 ст.12 Закону України №2662-ХІІ може складатись із періодів кратного обчислення календарного часу публічної служби громадянина.

Проте, слід взяти до уваги також і те, що у постанові Верховного Суду від 14.09.2022р. по справі №640/14718/20 міститься ясно та чітко сформульована правова позиція, згідно з якою саме на уповноважений підрозділ Державної прикордонної служби України, у випадку вирішення питання про призначення пенсії у відповідності до Закону України від 09.04.1992р. №2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», покладено функції щодо підготовки та подання до органів, що призначають пенсію, необхідних для призначення пенсії документів.

У даному конкретному випадку подання на призначення заявнику пенсії було складено Адміністрацією ДПС України саме у порядку п.«б» ч.1 ст.12 Закону України №2662-ХІІ.

За змістом означеного подання компетентним субєктом права Адміністрацією ДПС України обраховано показник вислуги військової служби заявника у 20р. 08м. 11дн.

Доказів наявності у відповідача ГУ ПФУ в Харківській області компетенції на збільшення цього показника вислуги років та обєктивної можливості провести власний розрахунок вислуги військової служби заявника, збільшивши її тривалість понад мінімальний ценз у 24 календарних роки та 6 місяців учасниками спору до матеріалів справи не подано.

У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 29.01.2020р. у справі №814/1460/16 адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення (вчинення дії, допущення бездіяльності).

Продовжуючи вирішення спору, суд відзначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України і повинен виконуватись шляхом подання до суду доказів і наведення у процесуальних документах адекватних аргументів відповідності закону вчиненого волевиявлення і безпідставності доводів іншого учасника справи.

Втім, суд зауважує, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі, оскільки у силу правового висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19 визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах орган публічної адміністрації забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України, вчасно, повно, обєктивно та всебічно розглянув звернення зацікавленої особи, взяв до уваги усі юридично значимі фактори, унаслідок чого вчинене управлінське волевиявлення у формі відмови цілком узгоджується як із змістом нормативного регламентування, так і з вчинком приватної особи.

Відтак, позов слід залишити без задоволення.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), вичерпно реалізував діючі механізми зясування об`єктивної істини; надав розгорнуту оцінку усім юридично значимим факторам, доводам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; у достатньому поза розумним сумнівом обсязі виклав власні міркування та мотиви з приводу тлумачення змісту норм права, оцінки обставин спору та доводів сторін.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст.139-143 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.132-139, 241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення).

Суддя Сліденко А.В.