Справа № 640/32605/21
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2022-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2022 року м. Київ № 640/32605/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Скочок Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного Фонду України в м. Києві
провизнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулася ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з лютого 2017 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві поновити виплату пенсії за віком та здійснити нарахування пенсійних виплат ОСОБА_1 з лютого 2017 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено про те, що з прийняттям рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 позивач має право на поновлення виплати пенсії.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та встановлено відповідачу строк для надання відзиву.

Від представника відповідача через канцелярію суду надійшов відзив, в якому останній заперечував проти задоволення позовних вимог, виходячи з того, що позивач не проживає на території України, тому підстав для поновлення виплати пенсії немає. Між Україною та Ізраїлем відсутній міжнародний договір, який би передбачав виплату пенсії позивачу під час проживання за кордоном.

З огляду на вказане, виходячи з положень п. 2 ч. 1 ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов до висновку про можливість розгляду даної адміністративної справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, представник ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з адвокатським запитом від 22.07.2021 №22/07/2021, в якому просив виплати останній заборгованість з виплати пенсії з лютого 2017 року по 2021 рік, а також поновити виплату пенсії.

Листом від 30.07.2021 №2600-0202-8/122524 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило представника ОСОБА_1 про те, що на підставі ст. 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється. Враховуючи наведене, питання призначення/поновлення пенсій громадян України, які постійно проживають у державі Ізраїль, буде вирішуватись у разі прийняття Верховною Радою України вищезазначеного наказу за встановленим Урядом порядком.

На підставі викладеного, вважаючи власні права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Приписами ч. 2 ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" визначено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, кожний громадянин України має право на вибір місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.

У пункті 2 ч. 1 ст. 49 та у другом реченні ст. 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у редакції, чинній до 07.10.2009, було передбачено припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов`язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України.

Конституційний Суд України своїм рішенням від 07.10.2009 у справі №25-рп/2009 визнав зазначені положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" такими, що не відповідають Конституції України.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що оспорюваними нормами Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

У подібних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.05.2020 у справі № 815/1226/18 сформулювала висновок щодо застосування ч. 2 ст. 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" про таке: при первинному встановленні розміру пенсії орган Пенсійного фонду діє на підставі звернення громадянина із заявою про призначення йому пенсії. У випадках поновлення раніше призначеної пенсії органи Пенсійного фонду діють на підставі цієї ж заяви пенсіонера у строки, встановлені ст. 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". При цьому, законодавцем було чітко встановлено, що поновлення виплати пенсії проводиться протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Водночас, відсутність чіткого законодавчого механізму щодо відновлення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, призвело до ситуації, за якої громадяни України були позбавлені можливості отримувати належні їм пенсійні виплати, або створювалися умови за яких пенсіонерам, які проживають за межами України, для отримання належних їм пенсійних виплат необхідно було докласти значних зусиль, зокрема, звертатись до суду. Поведінка держави в особі її компетентних органів по відношенню до пенсіонерів, які є громадянами України та проживають за межами України, не відповідає принципу належного врядування, зміст якого розкритий у багатьох рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у рішенні від 20.01.2012 у справі «Рисовський проти України». Очевидно, що на виконання рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 у справі № 25-рп/2009 державні органи, відповідальні за його виконання, не діяли вчасно та послідовно. Невиконання державою покладених на неї обов`язків щодо соціального забезпечення та захисту громадян породжує масові звернення до суду з позовами про визнання неправомірними дій органів пенсійного фонду, що, серед іншого, підриває довіру громадян до належного виконання всіма суб`єктами владних повноважень своїх функції та до можливості отримати в старості з боку держави в обмін на свою трудову діяльність справедливий соціальний захист. Зважаючи на те, що нарахування пенсії в повному обсязі («правильному» розмірі) покладається на відповідний територіальний орган Пенсійного фонду, непроведення відповідачем поновлення виплати пенсії позивачці після 07.10.2009 у свідчить про те, що його бездіяльність призвела до триваючого порушення права позивачки на отримання пенсійних виплат, яке було відновлено на підставі зазначеного Рішення Конституційного Суду України».

Суд не вбачає підстав у цій справі для відступу від таких висновків.

Позивач до виїзду за кордон перебував на обліку у відповідача та отримував пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Доказів втрати позивачем громадянства з матеріалів справи не вбачається.

Проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

З прийняттям Конституційним Судом України рішення від 07.10.2009 у справі № 25-рп/2009 орган пенсійного фонду мав поновити виплату позивачу пенсії.

З огляду на викладене, суд вказує про протиправність дій Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з лютого 2017 року та про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві поновити виплату пенсії за віком та здійснити нарахування пенсійних виплат ОСОБА_1 з лютого 2017 року.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції від 10.11.2021 №99759, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн., який підлягає присудженню на її користь у повному обсязі.

Щодо заявленого представником позивача клопотання про встановлення судового контролю суд зазначає про наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З аналізу викладеного вбачається, що встановлення судового контролю над виконанням судового рішення є правом, а не обов`язком суду. Водночас, враховуючи наявні у матеріалах справи докази, суд не вбачає підстав стверджувати, що відповідач буде ухилятись від виконання даного рішення суду у разі набрання ним законної сили, відтак, відсутні підстави для задоволення клопотання представника позивача про встановлення судового контролю над виконанням рішення.

Керуючись ст.ст. 77, 139, 246, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з лютого 2017 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві поновити виплату пенсії за віком та здійснити нарахування пенсійних виплат ОСОБА_1 з лютого 2017 року.

Присудити здійснені ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса АДРЕСА_1 ) документально підтверджені судові витрати у розмірі 908,00 грн. (дев`ятисот восьми грн. 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (, адреса: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.О. Скочок