Справа № 361/5271/20
Суддя: Дутчак І. М.
Дата ухвалення: 2022-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

справа № 361/5271/20
провадження № 2-а/361/33/22
РІШЕННЯ

Іменем України

16 серпня 2022 року м. Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого-судді Дутчака І.М.,
за участю секретарів: Лебідя В.Ю., Панек А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до інспектора Управління патрульної поліції у місті Києві старшого лейтенанта поліції Мартинюка Миколи Миколайовича, Управління патрульної поліції у місті Києві про скасування постанови в справі про притягнення до адміністративної відповідальності,

в с т а н о в и в :

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив скасувати постанову в справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, від 21 липня 2020 року серії ЕАМ № 2855067 про притягнення його адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн.

В обґрунтування позову зазначав, що 21 липня 2020 року інспектором Управління патрульної поліції у місті Києві старшим лейтенантом поліції (далі інспектор поліції) Мартинюком М.М. було винесено постанову серії ЕАМ № 2855067 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП, вказуючи на те, що він (позивач), керуючи транспортним засобом, нібито користувався засобом зв`язку, за що на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн.

Із даною постановою він не згоден, оскільки Правил дорожнього руху України (далі ПДР України) не порушував, під час керування автомобілем засобами зв`язку не користувався, тому постанова про накладення на нього адміністративного стягнення є незаконною та підлягає скасуванню. Крім того, посилався на те, що інспектор поліції Мартинюк М.М., розглянувши справу на місці зупинки автомобіля жодного доказу на підтвердження вчиненого позивачем правопорушення йому не надав, винесена постанова ґрунтується на підставі надуманих власних переконань інспектора поліції.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився подав до суду заяву, у якій просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Відповідачі інспектор поліції Мартинюк М.М. та Управління патрульної поліції у місті Києві, будучи повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, заява про розгляд справи за їх відсутності до суду не надходили. Їхній представник Сокирко Г.П. подала до суду пояснення, у яких заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що при винесенні постанови серії ЕАМ № 2855067 від 21 липня 2020 року щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП інспектор поліції Мартинюк М.М. діяв у межах своїх повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та КУпАП, просила суд у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків.

21 липня 2020 року інспектором поліції Мартинюком М.М. було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАМ № 2855067, якою позивача ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн.

У вказаній постанові інспектор поліції Мартинюк М.М. зазначив, що 21 липня 2020 року ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом марки Volkswagen Passat, д.н.з. НОМЕР_1 , у місті Бровари Київської області по вулиці Чкалова, 7-Б, під час руху транспортного засобу користувався засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемовини без допомоги рук, чим порушив вимоги підпункту д п. 2.9 ПДР України, за що передбачена відповідальність ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Будь-яким доказів того, яким чином інспектором поліції зафіксовано це порушення ПДР України позивачем ОСОБА_1 з даної постанови не вбачається.

Згідно із підпунктом д п. 2.9 ПДР України водієві забороняється під час руху транспортного засобу користуватися засобами зв`язку, тримаючи їх у руці (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання).

Згідно із ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У ст. 7 КУпАП встановлено, що провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

За змістом ч. 1 ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису.

Відповідно до ч. 2 ст. 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

У ст. 252 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Згідно із ч. 1 ст. 9, ч. 1 ст. 77 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Виходячи з наведеного, саме суб`єкт владних повноважень зобов`язаний довести, що він діяв у межах, установлених законом, відповідно до повноважень та у спосіб, що визначені законом.

Позивач ОСОБА_1 в обґрунтування позовних вимог вказував на те, що він 21 липня 2020 року під час керування транспортним засобом телефоном не користувався, будь-яких доказів на підтвердження користування ним засобами зв`язку інспектор поліції Мартинюк М.М. у постанові не зазначив та цих доказів до постанови не додав.

Представник відповідачів Сокирко Г.П., заперечуючи проти позовних вимог, вказувала на те, що 21 липня 2020 року інспектор поліції Мартинюк М.М., знаходячись при виконанні службових обов`язків, зупинивши транспортний засіб марки Volkswagen Passat, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , представився йому, назвавши причину зупинки порушення підпункту д п. 2.9 ПДР України, почав розгляд справи, ОСОБА_1 повністю заперечувати факт правопорушення. Будь-яких клопотань та пояснень від ОСОБА_1 під час розгляду справи не надходило, тому інспектором поліції Мартинюком М.М. винесено постанову серії ЕАМ № 2855067 про притягнення ОСОБА_1 за порушення підпункту д п. 2.9 ПДР України до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП. Інспектор поліції Мартинюк М.М. при притягненні ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності керувався внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, здійснив оцінку доказів (разом зі своїм напарником іншим інспектором поліції, що був у його екіпажі), особисто бачив, що 21 липня 2020 року о 12.31 год. ОСОБА_1 на своєму транспортному засобі марки Volkswagen Passat, д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись у місті Бровари Київської області по вулиці Чкалова, 7, керуючи вказаним транспортним засобом, користувався засобами зв`язку не обладнаним технічними пристроями, що дозволяють перемови без допомоги рух, а саме розмовляв по мобільному телефону.

Пленум Верховного Суду України у п. 24 постанови № 14 від 23 грудня 2005 року Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті зазначив, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим ст. ст. 283, 284 КУпАП. У ній, зокрема, необхідно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Системний аналіз законодавства дає підстави для висновку, що якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, уповноважена посадова особа зобов`язана здобути докази винуватості особи у вчиненні правопорушення.

Разом з тим, судом встановлено, що 21 липня 2020 року під час розгляду справи інспектором поліції Мартинюком М.М. про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП, за порушення ним підпункту д п. 2.9 ПДР України, останній заперечував факт вчинення інкримінованого йому адміністративного правопорушення, наводив свої доводи щодо притягнення його до адміністративної відповідальності, що у своїх поясненнях підтвердила і сторона відповідача.

Стороною відповідача будь-яких належних доказів на підтвердження вчинення позивачем ОСОБА_1 порушення підпункту д п. 2.9 ПДР України, враховуючи його заперечення щодо вчинення ним правопорушення, до постанови не додано та під час розгляду справи суду не надано, також не було надано жодного належного, достатнього та допустимого доказу вчинення позивачем інкримінованого йому адміністративного правопорушення.

Верховний Суд у постанові від 26 квітня 2018 року у справі № 338/1/17 зазначив, що візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку. Посилання на оскаржувану постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності як на беззаперечний доказ вчинення ним правопорушення є помилковим, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Згідно із ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Доводи сторони відповідача про те, що інспектор поліції Мартинюк А.А. особисто бачив порушення ОСОБА_1 підпункту д п. 2.9 ПДР України, суд до уваги не приймає, оскільки візуальне спостереження працівником органу Національної поліції за дотриманням ПДР України може бути доказом у справі, лише у тому випадку, коли воно було зафіксовано у встановленому законом порядку.

В іншому випадку застосування адміністративного стягнення до особи за відсутності будь-яких доказів її протиправної дії чи бездіяльності не відповідатиме принципу верховенства права і міститиме ознаки свавільного застосування адміністративних повноважень.

Зазначена позиція суду ґрунтується на правових висновках, зроблених Конституційним Судом України у Рішенні від 22 грудня 2010 року у справі № 23-рп/2010.

Враховуючи викладене вище, суд вважає, що інспектор поліції Мартинюк А.А. у своїй діяльності порушив принципи всебічного, повного та об`єктивного з`ясування обставин справи, оскільки при розгляді справи було застосовано спрощений підхід, а саме: обґрунтування вини сформовано лише на одних даних сприйняття співробітників поліції, з яких неможливо визначити наявність або відсутність правопорушення, тобто без застосування будь-яких інших фактів, які б підтверджували наявність або відсутність вини певної особи (показання свідків, відео чи фото фіксації, тощо).

У ст. 245 КУпАП визначено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

За змістом положень ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

У ч. 1 ст. 62 Конституції України передбачено, що обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.

Згідно із вимогами п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Касаційний адміністративний суду у складі Верховного Суду у постанові від 17 вересня 2020 року у справі № 742/2298/17 зазначив, що належним відповідачем у справах про скасування постанов про накладення адміністративного стягнення є орган, який таке стягнення застосував, а не конкретна посадова особа вказаного органу.

Враховуючи наведене, суд вважає, що інспектор поліції Мартинюк М.М. є неналежним відповідачем у даній справі, тому до нього не можуть бути заявлені позовні вимоги про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, належним відповідачем у цій справі є саме Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції.

Оцінивши досліджені докази в їх сукупності, враховуючи надані суду сторонами докази, положення ч. 2 ст. 77 КАС України, якими обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладено саме на відповідача, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 про скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення підлягає частковому задоволенню у частині вимог до Управління патрульної поліції у місті Києві, правомірність притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП у виді штрафу в розмірі 425 грн. відповідачем у суді не доведена, тому постанова серії ЕАМ № 2855067 від 21 липня 2020 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП підлягає скасуванню, а провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно позивача закриттю.

Щодо вимог позивача ОСОБА_1 про стягнення витрат на правову допомогу, то суд дійшов наступного висновку.

На підтвердження отримання правової допомоги, зокрема, юридичної консультації, ознайомлення з матеріалами справи, підготовки позову до суду, позивач ОСОБА_1 подав до суду договір про надання правничої допомоги № 35/20/А, укладений 24 липня 2020 року між ним та Адвокатським об`єднанням Лігал Консалт Груп.

Заперечуючи проти стягнення витрат на правову допомогу сторона відповідача посилалася на те, що позивачем ОСОБА_1 не надано суду на підтвердження повноважень Адвокатського об`єднання Лігал Консалт Груп в особі Зозулі Ганни належних доказів на представництво інтересів позивача ОСОБА_1 .

Відповідно ч. 1 ст. 26 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність підстави для здійснення адвокатської діяльності , зокрема, адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Згідно із ч. 1 ст. 57 КАС України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

У ч. 4 ст. 59 КАС України встановлено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України Про адвокатуру і адвокатську діяльність.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що для здійснення адвокатом у суді представництва сторони необхідно надати на підтвердження своїх повноважень довіреність або ордер, а у випадку надання правової допомоги без здійснення представництва інтересів сторони у суді, зокрема, консультації, складання позову, заяв, клопотань тощо, адвокат з клієнтом укладають договір про надання правової допомоги.

Із матеріалів справи видно, що представники Адвокатського об`єднання Лігал Консалт Груп жодного разу в судовому засіданні участі не приймали, до суду для ознайомлення з матеріалами справи не зверталися, будь-яких заяв, клопотань чи заперечень від них до суду не надходило, позов підписаний власноруч позивачем ОСОБА_1 .

У даному випадку, враховуючи, що Адвокатське об`єднання Лігал Консалт Груп представництво інтересів позивача в суді не здійснювало, а лише надало йому правову допомогу у виді юридичної консультації, ознайомлення з матеріалами справи, складання позову до суду, суд не приймає до уваги доводи сторони відповідача щодо не надання належних доказів на представництво інтересів позивача Адвокатським об`єднанням Лігал Консалт Груп та вважає, що у даному випадку, враховуючи вимоги ст. 26 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність, на підтвердження отримання правової допомоги позивач ОСОБА_1 надав належні та допустимі докази, а саме договір про надання правничої допомоги № 35/20/А від 24 липня 2020 року, який відповідає вимогам ст. 27 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність.

Доводи сторони відповідача щодо підтвердження повноважень адвоката на надання позивачу правової допомоги, зокрема, щодо надання консультації, ознайомлення з матеріалами справи, складання позовної заяви, зводяться до його власного тлумачення законодавства.

За змістом ч. ч. 1, 2, 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг) , виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підтвердження здійснення витрат на правову допомогу позивач ОСОБА_1 подав до суду: договір про надання правничої допомоги № 35/20/А від 24 липня 2020 року, укладений між ним та Адвокатським об`єднанням Лігал Консалт Груп; акт наданих послуг № 18 від 28 липня 2020 року про надання правової допомоги за договором № 35/20/А від 24 липня 2020 року; рахунок на оплату № 11 від 24 липня 2020 року на суму 2000 грн.

Враховуючи вище наведене, суд вважає, що заявлені позивачем ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 2000 грн. підтверджуються відповідними документами та відповідають вимогам закону.

Також позивачем ОСОБА_1 при подачі до суду цього адміністративного позову сплачено судовий збір у розмірі 420 грн. 40 коп.

Згідно із ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи наведене, за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції у місті Києві на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на правову допомогу в розмірі 2000 грн. та сплачений судовий збір у розмірі 420 грн. 40 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 9, 57, 59, 72, 73, 77, 90, 132, 134, 139, 205, 242 246, 286 КАС України, суд

у х в а л и в :

Позов задовольнити частково.

Скасувати постанову в справі про адміністративне правопорушення серії ЕАМ № 2855067 від 21 липня 2020 року, винесену інспектором Управління патрульної поліції у місті Києві старшим лейтенантом поліції Мартинюком Миколою Миколайовичем, про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП у виді штрафу в розмірі 425 (чотириста двадцять п`ять) грн.

Закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ознаками правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП.

В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції витрати на правову допомогу в розмірі 2000 (дві тисячі) грн. та судовий збір у розмірі 420 (чотириста двадцять) грн. 40 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Дутчак І. М.