Справа № 160/2697/21
Суддя: Суховаров А.В.
Дата ухвалення: 2022-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

іменем України

22 вересня 2022 року справа 160/2697/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий суддя Суховаров А.В.

судді Ясенова Т.І., Головко О.В.,

при секретарі Діденко Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.02.2022 (суддя Юрков Є.О.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури про зобов`язання виплатити вихідну допомогу при звільненні та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 23.02.2021 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Дніпропетровської обласної прокуратури, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати вихідної допомоги при звільненні на підставі наказу керівника Дніпропетровської обласної прокуратури № 1077к від 24.12.2020;

- зобов`язати нарахувати та виплатити вихідну допомогу при звільненні в розмірі двох середньомісячних заробітних плат;

- стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 31.12.2020 по день фактичного розрахунку.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.02.2022 відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та задовольнити позовні вимоги. Посилається на те, що частиною 5 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» та частиною 4 статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків, коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України, однак в цей перелік не включено питання щодо виплати вихідної допомоги при звільнені прокурора, а отже не заборонено застосування статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання. Зазначає, що у спірних правовідносинах на позивача поширюється дія частини 4 статті 87 Закону України «Про державну службу» і при звільнені їй мали виплатити вихідну допомогу в розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

Переглядаючи справу, колегія суддів виходить з наступного:

ОСОБА_1 в період з 19.12.2019 по 30.12.2020 працювала на посаді прокурора П`ятихатського відділу Жовтоводської місцевої прокуратури Дніпропетровської області.

Наказом Дніпропетровської обласної прокуратури № 1077-к від 24.12.2020, керуючись п.3 ч.1 ст.11 Закону України Про прокуратуру, п.п.2 п.19 розд. ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора П`ятихатського відділу Жовтоводської місцевої прокуратури Дніпропетровської області та органів прокуратури на підставі підпункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 30.12.2020.

Цим же наказом відділу фінансування та бухгалтерського обліку обласної прокуратури доручено провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні виплати при звільненні.

Підставою для прийняття наказу є рішення кадрової комісії №2 «Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора».

Здійснюючи розрахунок при звільненні, прокуратурою не було виплачено вихідну допомогу, розмір якої, на думку позивачки, повинен був становити дві середні місячні заробітні плати.

У зв`язку з невиплатою вихідної допомоги та не проведення внаслідок цього остаточного розрахунку при звільненні, позивачка звернулась до суду з цим позовом.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014 (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про прокуратуру» організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-ІХ від 19.09.2019 (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) статтю 51 Закону України «Про прокуратуру» доповнено частиною п`ятою, такого змісту: «на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження».

Відповідно до ст. 1 КЗпП України, (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) він регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Відповідно до ст. 40 КЗпП України визначено порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, серед іншого, у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 4 ст. 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

При цьому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» доповнено статтю 40 КЗпП України частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».

Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Спір у цій справі стосується дій відповідача щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні позивачки з органів прокуратури.

Чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

В той же час приписами Закону України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення працівник, є стаття 44 КЗпП України.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначив, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.02.2015 у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31.01.2018 у справі № 803/31/16, від 17.10.2018 у справі №823/276/16, від 11.10.2018 у справі № 823/244/16 та від 08.10.2019 у справі №823/263/16.

Внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що частиною 5 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» та частиною 4 статті 40 КЗпП України передбачено виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 23.12.2020 у справі № 560/3971/19, від 27.01.2021 у справі № 380/1662/20, від 24 .06.2021 у справі № 200/5390/20-а, від 22.07.2021 у справі № 300/2000/20, від 21.10.2021 у справі № 380/5278/20.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За наведеного правового регулювання, колегія суддів приходить до висновку про наявність у позивача права на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку.

Відтак, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції, що оскільки позивача звільнено з підстав та у порядку, передбачених Законами України «Про прокуратуру» та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», якими не передбачено виплату вихідної допомоги при звільненні, позивачка не набула права на отримання цієї допомоги.

Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що у відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну службу» дія вказаного Закону не поширюється на прокурорів, а тому позовні вимоги помилково обґрунтовані посиланням на пункти 1 та 1-1 частини 1 та ч. 4 ст. 87 цього Закону та заявлені про стягнення вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

З матеріалів справи вбачається, що наказом прокурора Дніпропетровської області №1077к від 24.12.2020 позивачку звільнено з посади прокурора в П`ятихатського відділу Жовтоводської місцевої прокуратури Дніпропетровської області та органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» з 30.12.2020 на підставі рішення кадрової комісії №2.

На день звільнення відповідачем не виплачено позивачу вихідну допомогу, передбачену статтею 44 КЗпП України, у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Відтак, апеляційний суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо розміру вихідної допомоги підлягають частковому задоволенню - у розмірі середнього місячного заробітку позивача.

Щодо вимог стягнути з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 31.12.2020 по день фактичного розрахунку, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Аналіз статей 116, 117 КЗпП України, які передбачають обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні, а також те, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини як невиплата належних працівнику сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку, дають підстави для висновку, що в спірних правовідносинах зазначений строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні навіть ще не розпочався, оскільки відсутній факт остаточного розрахунку з позивачем.

Такий висновок відповідає висновку Верховного Суду висловленому, зокрема, у справах №802/28/16-а (постанова від 20.06.2018) та №823/761/17 (постанова від 25.07.2019), № 440/2896/19 (постанова від 25.06.2020).

Враховуючи викладене апеляційний суд приходить до висновку, що вимоги стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача з 31.12.2020 по день фактичного розрахунку є передчасними, оскільки фактично остаточний розрахунок при звільненні позивача з органів прокуратури з ним відповідач не провів.

Керуючись статтями 241-245, 315, 317, 321, 322 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.02.2022 та прийняти нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Дніпропетровської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні на підставі наказу керівника Дніпропетровської обласної прокуратури № 1077к від 24.12.2020.

Зобов`язати Дніпропетровську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі середньомісячної заробітної плати.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з 22.09.2022 та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повної постанови, у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Повну постанову складено 27.09.2022.

Головуючий А.В. Суховаров

суддя Т.І. Ясенова

суддя О.В. Головко