Справа № 640/11599/22
Суддя: Васильченко І.П.
Дата ухвалення: 2022-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2022 року м. Київ № 640/11599/22

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Васильченко І.П. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особаПечерської районної у місті Києві державної адміністрації, Управління (центр) надання адміністративних послуг Печерської районної в місті Києві державної адміністрації
про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Печерської районної в місті Києві державної адміністрація (01010, м. Київ, вул. М.Омеляновича-Павленка, 15, ), третя особа: Управління (центр) надання адміністративних послуг Печерської районної в місті Києві державної адміністрації (01010, м. Київ, вул. М. Омеляновича-Павленка, 15, ) в якому просить суд:

-визнати протиправним рішення органу реєстрації - Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, оформлене листом Управління (центра) надання адміністративних послуг Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 27.05.2022 №105/33-70/1, - яким ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Покотилове Новоархангельського району Кіровоградської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) відмовлено в знятті з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 ;

- зобов`язати орган реєстрації - Печерську районну в місті Києві державну адміністрацію (вул. М. Омеляновича-Павленка, 15, м. Київ; ідентифікаційний код в ) - здійснити зняття ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Покотилове Новоархангельського району Кіровоградської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 серпня 2022 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позов.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , разом з тим з січня 2016 року за вказаною адресою постійно не проживає у зв`язку з виїздом за кордон. Через це позивач 15 червня 2016 року уклав з фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 договір № 1 про управління та надання послуг з комплексного обслуговування об`єктів, згідно з яким позивач доручив, а виконавець (ФОП ОСОБА_2 ) взяв на себе зобов`язання надати замовнику послуги з управління та комплексного обслуговування об`єктів, зокрема квартири АДРЕСА_3 . Тим самим, позивач доручив ФОП ОСОБА_2 опікуватися квартирою, в якій раніше проживав, а також надання її (квартири) в користування іншим особам.

Через те, що позивач із січня 2016 року не проживає за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , він, відповідно до ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», 17 травня 2022 року подав до органу реєстрації - Печерської районної у місті Києві державної адміністрації - заяву про зняття з реєстрації місця проживання. На вказану заяву Управлінням (центром) надання адміністративних послуг Печерської районної в місті Києві державної адміністрації надано відповідь від 27 травня 2022 року № 105/33-70/1, у якій повідомлено про те, що позивачу відмовлено у знятті з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

Оскільки, на думку позивача, таке рішення порушує його права, свободи та інтереси він звернувся до суду з даним позовом.

Відповідач подав до суду письмовий відзив на позов, в якому зазначив про те, що просить суд прийняти рішення відповідно до чинного законодавства та з урахуванням зібраних доказів. При цьому вказує на те, що вважає прийняте рішення обґрунтованим, оскільки на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 12 березня 2022 року № 263 розпорядник відомчої інформації системи - Державна міграційна служба України - призупинив роботу Реєстру.

Третя особа - Управління (центр) надання адміністративних послуг Печерської районної в місті Києві державної адміністрації - своїм правом на подання письмових пояснень не скористалася.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Покотилове Новоархангельського району Кіровоградської області, з 26.10.2010 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначене підтверджується паспортом серії НОМЕР_2 , виданим Ц-Міським РВ УМВС України у Донецькій області 30 вересня 1997 року, копія якого міститься в матеріалах справи.

Як зазначено у позовній заяві ОСОБА_1 , він 25 січня 2016 року виїхав за кордон та з того часу лише тимчасово приїжджав до України.

Указані обставини підтверджуються доданими до позовної заяви доказами та не заперечуються відповідачем.

Так, відповідно до інформації Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, яка викладена у відповідях на заяви ОСОБА_1 :

- інформації про перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями окремих районів Донецької та Луганської областей та тимчасово окупованою територією АР Крим у період з 13.09.2016 по 31.12.2016 громадянином України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не виявлено. З приводу інформації за більш ранній період зазначено про те, що інформація у базі даних осіб щодо відомостей про громадян України, іноземців та осіб без громадянства зберігається протягом п`яти років (лист від 13 вересня 2021 року № 91/Я-12543-5989);

- інформації про перетинання державного кордону України за період з 01.01.2017 по 31.12.2017 громадянином України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не виявлено (лист від 13 вересня 2021 року № 91/Я-12544-5917);

- інформації про перетинання державного кордону України за період з 01.01.2018 по 31.12.2018 громадянином України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не виявлено (лист від 13 вересня 2021 року № 91/Я-12542-5919);

- ОСОБА_1 в`їхав до України 10.06.2019, після чого перебував на території України протягом періодів: по 29.08.2019 та з 04.10.2019 по 16.12.2019. У подальшому ОСОБА_1 в`їхав до України 20.12.2019 (де перебував по 16.01.2020) (лист від 13 вересня 2021 року № 91/Я-12540-5988);

- ОСОБА_1 виїхав з України 16.01.2020 (лист від 13 вересня 2021 року № 91/Я-12533-5918).

Судом установлено та не заперечується відповідачем, що між ОСОБА_1 і фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 15 червня 2016 року укладено договір № 1 про управління та надання послуг з комплексного обслуговування об`єктів. Згідно з підпунктом 1.1 п. 1 цього договору ОСОБА_1 як замовник доручив, а ФОП ОСОБА_2 як виконавець взяв на себе обов`язок надати замовнику послуги з управління та комплексного обслуговування об`єктів. Серед таких об`єктів квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з підпунктом 2.1 п. 2 цього договору виконавець приступає до надання послуг на умовах цього договору відповідно до Переліку виконуваних робіт (додаток № 1 до даного договору). Додатком № 1 до договору № 1 від 15 червня 2016 року передбачено, що щомісячне обслуговування включає в себе наступні основні операції: чищення плінтусів, підлоги; протирання жалюзі; видалення пилу і забруднень з проводів, кабелів, телефонних шнурів, розеток, електрощитів; сплата комунальних рахунків, а також планове обслуговування, а саме: проведення планово-попереджувальних робіт по газовим котлам, лічильникам; проведення планово-попереджувальних робіт по електрообладнанню, лічильникам; планова сплата податку на нерухомість.

Крім того, підпунктом 4.7 п. 4 договору передбачено, що виконавець має право здавати в оренду майно (житлову нерухомість замовника).

Як зазначено у позовній заяві ОСОБА_1 і це підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем, тим самим, через виїзд за кордон позивач доручив ФОП ОСОБА_2 управляти квартирою, в якій раніше проживав з правом надання квартири в користування іншим особам.

До позовної заяви додано письмові пояснення ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , отримані відповідно до п. 7 ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» представником позивача. Зазначені пояснення є письмовими доказами в розумінні ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України та відповідним чином оцінені судом.

Відповідно до пояснень ОСОБА_2 , з позивачем він знайомий з 2016 року. У 2016 році між ними укладено договір про управління та надання послуг з комплексного обслуговування об`єктів, за умовами якого ОСОБА_2 , зокрема, прийняв в управління квартиру в АДРЕСА_2 . Як пояснив ОСОБА_2 , позивач наприкінці січня 2016 року виїхав за кордон та з того часу лише тимчасово приїжджав до України, зокрема позивач перебував в Україні у період червня - серпня 2019 року, жовтня - грудня 2019 року, з кінця грудня 2019 року до середини січня 2020 року. З січня 2016 року по теперішній час ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_3 не проживає.

Крім того, до пояснень ОСОБА_2 додав квитанції щодо оплати у 2018 - 2022 роках житлово-комунальних послуг квартири за вказаною адресою, копії яких також додано до позовної заяви ОСОБА_1 .

Згідно з поясненнями ОСОБА_4 , з позивачем він знайомий приблизно з 2012 року. У 2016 році ОСОБА_1 запропонував ОСОБА_4 зайняти посаду директора ТОВ «Стиролбіофарм», кінцевим бенефіціарним власником якого є позивач, на що він погодився. Як пояснив ОСОБА_4 , виконуючи повноваження директора, він достатньо часто контактує з позивачем і йому відомо, що наприкінці січня 2016 року ОСОБА_1 виїхав за кордон для проживання та з того часу лише тимчасово приїжджає до України. Більшість часу він проживає за межами України. У 2020 році ОСОБА_1 через пандемію коронавірусу взагалі не приїжджав до м. Києва, у 2019 році він приїжджав до м. Києва, у період з 2016 по 2019 рік він взагалі не приїжджав в Україну.

У матеріалах справи міститься також копія довідки правління об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Шовковична 36» від 08 липня 2022 року № 159, згідно з якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , з січня 2016 року за вказаною адресою не проживав.

Позивачем 17 травня 2022 року подано до органу реєстрації - Печерської районної в місті Києві державної адміністрації - заяву про зняття з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

На дану заяву Управлінням (центром) надання адміністративних послуг Печерської районної в місті Києві державної адміністрації надано відповідь, викладену в листі від 27 травня 2022 року № 105/33-70/1, в якій повідомлено про відмову в знятті з реєстрації місця проживання за вищезазначеною адресою.

Вважаючи таке рішення протиправним і таким, що порушує права, свободи та інтереси ОСОБА_1 , він звернувся з даним позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до преамбули Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» від 05 листопада 2021 року № 1871-IX, який набрав чинності з 01 грудня 2021 року, цей Закон регулює відносини у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні, встановлює порядок надання таких послуг та порядок внесення, обробки, обміну відповідними відомостями в електронних реєстрах, базах даних для надання таких послуг.

Порядок зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) врегульовано ст. 18 зазначеного Закону та передбачає наступне:

- зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється:

1) за заявою про зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування), поданою у паперовій формі такою особою, її законним представником або представником;

2) за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них (частина 1);

- разом із заявою про зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування), що подається у паперовій формі, така особа подає паспортний документ особи, а також у випадках та порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України, - військово-обліковий документ (для громадян України, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку). Стосовно дитини віком до 14 років подається також свідоцтво про народження (частина 4);

- заява, передбачена пунктом 1 частини першої цієї статті, може подаватися в електронній формі засобами Єдиного державного веб-порталу електронних послуг у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. До заяви, що подається в електронній формі, документи не додаються (частина 8).

Механізм зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання врегульовано Порядком декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265, та передбачає наступне:

- зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі:

1) заяви про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), поданої особою або її законним представником (представником) за формою згідно з додатком 5;

2) рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується);

3) свідоцтва про смерть або відомостей про державну реєстрацію смерті з Державного реєстру актів цивільного стану. У таких випадках датою зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання особи є дата видачі свідоцтва про смерть або дата здійснення актового запису про смерть особи;

4) повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспортного документа померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку;

5) заяви власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за формою згідно з додатком 6 (пункт 50).

Як установлено судом, підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем, позивач звернувся до органу реєстрації - Печерської районної в місті Києві державної адміністрації - з відповідною заявою, до якої долучався паспорт. Підстав для подання військово-облікового документа не було у зв`язку з досягненням граничного віку перебування на військовому обліку, що відповідає вимогам ст.ст. 28, 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII, пункту 18 Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 грудня 2016 року № 921.

Частиною 1 ст. 33 Конституції України гарантовано кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вільний вибір місця проживання чи перебування - це право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати.

Тобто право на вільний вибір місця проживання чи перебування пов`язується з необхідністю реєстрації (або декларування) місця проживання.

Таким чином, суд установив, що ОСОБА_1 із січня 2016 року не проживає за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , що відповідно до ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» передбачає подання ним заяви про зняття із зареєстрованого місця проживання за вказаною адресою.

Відтак незаконне рішення органу реєстрації про відмову у знятті особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання є таким, що порушує право особи на вільний вибір місця проживання.

Саме рішення про відмову у знятті позивача із зареєстрованого місця проживання є предметом спору.

Оцінюючи обґрунтованість та правомірність указаного рішення, суд враховує наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п.п. 1, 2, 7 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України:

- адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір;

- публічно-правовий спір - спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи;

- суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Присутність суб`єкта владних повноважень у спірних правовідносинах є передумовою судового захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб в порядку адміністративного судочинства.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» передбачено, що орган реєстрації - це виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, який на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради, забезпечує формування та ведення реєстру територіальної громади, облік задекларованого місця проживання/зміну місця проживання особи.

Таким чином, Печерська районна в місті Києва державна адміністрація є органом державної влади, на який указаним Законом покладено виконання функцій органу реєстрації.

Відповідно до п.п. 11, 12 ч. 1 статті 2 указаного Закону:

- реєстраційна дія - це внесення органом реєстрації до реєстру територіальної громади відомостей про зареєстроване місце проживання (перебування), зняте з реєстрації місце проживання, задеклароване місце проживання/виключення з реєстру територіальної громади інформації про задеклароване місце проживання, скасування реєстрації місця проживання/зняття з реєстрації місця проживання (перебування)/задекларованого місця проживання/зміненого місця проживання (перебування) з подальшою передачею таких відомостей до відомчої інформаційної системи. Реєстраційна дія є завершеною після отримання органом реєстрації підтвердження про внесення відповідної інформації до відомчої інформаційної системи;

- реєстрація місця проживання (перебування) особи - це внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи.

Частиною 1 ст. 28 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» передбачено, що орган реєстрації здійснює:

1) формування та ведення реєстру територіальної громади;

2) реєстраційні дії та внесення інформації за результатами їх вчинення до відповідного реєстру територіальної громади;

3) передачу інформації про реєстраційну дію до відомчої інформаційної системи з подальшим внесенням інформації до Єдиного державного демографічного реєстру.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 цього Закону, на вказані відносини поширює свою дію також Закон України «Про адміністративні послуги».

Пунктом 1 ст. 1 Закону України «Про адміністративні послуги» від 06 вересня 2012 року № 5203-VI передбачено, що адміністративна послуга - це результат здійснення владних повноважень суб`єктом надання адміністративних послуг за заявою фізичної або юридичної особи, спрямований на набуття, зміну чи припинення прав та/або здійснення обов`язків такої особи відповідно до закону.

Як зазначено вище, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» Печерська районна в місті Києві державна адміністрація є органом реєстрації, на який згідно зі ст. 28 указаного Закону покладено повноваження щодо здійснення відповідних реєстраційних дій.

У його складі діє як структурний підрозділ - відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб, копія Положення про який міститься в матеріалах справ. Згідно з підпунктами 4.1, 4.2 п. 4 Положення про відділ, затвердженого розпорядженням Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 26 квітня 2019 року № 71-к, на відділ покладено формування та ведення Реєстру територіальної громади міста Києва, а також реєстрація та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці.

Пунктами 1 та 4 Положення про управління (центра) надання адміністративних послуг, затвердженого розпорядженням Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 26 липня 2018 року № 147-к, копія якого також міститься в матеріалах справи, визначено, що Управління є структурним підрозділом адміністрації, утвореним для надання адміністративних послуг; центр підпорядкований безпосередньо голові районної адміністрації.

У зв`язку з цим суд доходить висновку, що надаючи відповідь про відмову ОСОБА_1 у знятті з реєстрації місця проживання, вказане Управління діяло як структурний підрозділ районної державної адміністрації, а не у власних інтересах, що не заперечується відповідачем.

З огляду на викладене суд виходить з того, що приймаючи оскаржуване рішення Печерська районна в місті Києві державна адміністрація в особі Управління діяла як суб`єкт владних повноважень у сфері надання адміністративних (публічних) послуг в сфері реєстрації декларування та реєстрації місця проживання.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, Печерська районна в місті Києві державна адміністрація як суб`єкт владних повноважень вправі прийняти рішення про відмову в знятті з реєстрації місця проживання виключно з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 13 ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» орган реєстрації приймає рішення про відмову у знятті із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, якщо:

1) особа подала не в повному обсязі передбачені цим Законом документи (відомості) або документ, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, є недійсним;

2) відомості реєстру територіальної громади не відповідають відомостям у поданих особою документах або відомостях;

3) за зняттям із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) звернулася дитина віком до 14 років або особа, не уповноважена на подання документів.

Згідно з п. 87 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265, орган реєстрації відмовляє в декларуванні/реєстрації місця проживання (перебування), знятті із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі, коли:

1) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться відомості про обтяження щодо житла, яке особа декларує або реєструє як місце проживання (перебування), що стосуються заборони декларування/реєстрації місця проживання (перебування) у такому житлі, або перебування житла в іпотеці, довірчій власності як способу забезпечення виконання зобов`язань (у разі відсутності письмової згоди відповідного іпотекодержателя або довірчого власника на декларування/реєстрацію місця проживання);

2) відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не відповідають відомостям, зазначеним у поданих особою документах або даних;

3) особа не подала або подала не в повному обсязі необхідні документи або відомості;

4) у поданих особою документах або відомостях містяться недостовірні відомості або подані документи є недійсними (крім випадку, передбаченого пунктом 53 цього Порядку), або строк дії паспортного документа іноземця чи особи без громадянства, які на законних підставах проживають на території України, закінчився;

5) звернулася дитина віком до 14 років або особа, не уповноважена на подання документів;

6) житлу, в якому особа декларує або реєструє своє місце проживання (перебування), не присвоєна адреса у встановленому порядку;

7) за адресою житла, в якому особа декларує або реєструє своє місце проживання (перебування), наявний об`єкт нерухомого майна, який не належить до житла;

8) відомості реєстру територіальної громади щодо задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини віком до 14 років не відповідають відомостям, зазначеним у декларації (заяві), поданій стосовно дитини;

9) дані реєстру територіальної громади щодо задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини віком від 14 до 18 років не відповідають відомостям, зазначеним у декларації (заяві), поданій дитиною.

Суд ураховує, що зазначений перелік вичерпний та розширеному тлумаченню не підлягає.

Відповідно до відповіді Управління (центру) надання адміністративних послуг Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 27 травня 2022 року № 105/33-70/1, приймаючи оскаржуване рішення відповідач виходив з наступного.

Згідно з п. 11 ст. 2 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» реєстраційна дія - це внесення органом реєстрації до реєстру територіальної громади відомостей про зареєстроване місце проживання (перебування), зняте з реєстрації місце проживання, задеклароване місце проживання/виключення з реєстру територіальної громади інформації про задеклароване місце проживання, скасування реєстрації місця проживання/зняття з реєстрації місця проживання (перебування)/задекларованого місця проживання/зміненого місця проживання (перебування) з подальшою передачею таких відомостей до відомчої інформаційної системи. Реєстраційна дія є завершеною після отримання органом реєстрації підтвердження про внесення відповідної інформації до відомчої інформаційної системи. Розпорядником відомчої інформаційної системи є Державна міграційна служба України, яка призупинила роботу Реєстру на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 12.03.2022 №263.

В зв`язку з тим, що органи реєстрації не мають можливості передавати данні до ВІС ДМС, станом на 17.05.2022, зняття з реєстрації місця проживання здійснено бути не може.

Така ж аргументація використана відповідачем у відзиві на позов. Інших підстав для прийняття оскаржуваного рішення відповідачем не наведено.

Аналізуючи такі підстави прийняття оскаржуваного рішення, суд враховує те, що наведене вище не передбачено Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» та Порядком декларування та реєстрації місця проживання (перебування) як підстава для відмови у знятті особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання.

Що стосується постанови Кабінету Міністрів України від 12 березня 2022 року № 263, посиланням на яку обґрунтовано оскаржуване рішення, суд звертає увагу на таке.

Відповідно до п. 1 зазначеної постанови установлено, що на період дії воєнного стану міністерства, інші центральні та місцеві органи виконавчої влади, державні та комунальні підприємства, установи, організації, що належать до сфери їх управління, для забезпечення належного функціонування інформаційних, інформаційно-комунікаційних та електронних комунікаційних систем, публічних електронних реєстрів, володільцями (держателями) та/або адміністраторами яких вони є, та захисту інформації, що обробляється в них, а також захисту державних інформаційних ресурсів, можуть вживати таких додаткових заходів:

1) розміщувати державні інформаційні ресурси та публічні електронні реєстри на хмарних ресурсах та/або в центрах обробки даних, що розташовані за межами України, та реєструвати доменні імена у домені gov.ua для такого розміщення;

2) створювати додаткові резервні копії державних інформаційних ресурсів та публічних електронних реєстрів з дотриманням установлених для таких ресурсів вимог щодо цілісності, конфіденційності та доступності;

3) зберігати резервні копії державних інформаційних ресурсів та публічних електронних реєстрів у зашифрованому вигляді, зокрема за межами України, на хмарних ресурсах та/або окремих фізичних носіях, та/або в ізольованому сегменті центрів обробки даних з дотриманням установлених для таких ресурсів вимог щодо цілісності, конфіденційності та доступності;

4) зупиняти, обмежувати роботу інформаційних, інформаційно-комунікаційних та електронних комунікаційних систем, а також публічних електронних реєстрів.

Суд зазначає про те, що у вказаній постанові Уряду не внормовано підстави для відмови в знятті з реєстрації місця проживання.

Крім того, як зазначено вище, вичерпний перелік підстав для відмови у знятті із задекларованого або зареєстрованого місця проживання визначено у ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».

У цьому зв`язку суд враховує, що відповідно до ч.ч. 1 - 3 ст. 7 Кодексу адміністративного судочинства України: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України; у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Відтак, виходячи із визначених у ч. 4 ст. 7 Кодексу адміністративного судочинства України загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, суд виходить з того, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».

Що стосується постанови Кабінету Міністрів України від 12 березня 2022 року № 263, яка відсилає до введення в Україні воєнного стану, суд виходить із наступного.

Частиною 2 ст. 64 Конституції України передбачено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені ст.ст. 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Тобто свобода пересування та вільний вибір місця проживання (ст. 30) є такими, що можуть бути обмежені.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12 травня 2015 року № 389-VIII в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, заборону або обмеження на вибір місця перебування чи місця проживання осіб на території, на якій діє воєнний стан.

Згідно з Порядком встановлення заборони або обмеження на вибір місця перебування чи місця проживання осіб на території, на якій діє воєнний стан, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2021 року № 1450:

- правовою основою запровадження та здійснення заборони або обмеження на вибір місця перебування чи місця проживання осіб на території, на якій діє воєнний стан, є Конституція України, Закони України «Про правовий режим воєнного стану», «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, інші нормативно-правові акти

- запровадження заборони або обмеження на вибір місця перебування чи місця проживання осіб здійснюється військовим командуванням на підставі указу Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та полягає у забороні декларування (реєстрації) місця перебування чи місця проживання осіб на території, на якій діє воєнний стан, зняття із задекларованого (зареєстрованого) місця перебування чи місця проживання осіб на території, на якій діє воєнний стан, крім зняття із задекларованого (зареєстрованого) місця перебування чи місця проживання осіб у разі одночасного декларування (реєстрації) місця перебування чи місця проживання осіб на території, на якій воєнний стан не введено;

- військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування приймає рішення про запровадження заборони або обмеження на вибір місця перебування чи місця проживання осіб, яке негайно доводиться до відома населення через засоби масової інформації.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022 передбачено, що на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені ст.ст. 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

З цього суд робить висновок, що введення в Україні воєнного стану не призводить до автоматичного обмеження конституційних прав і свобод, у тому числі на вільний вибір місця проживання, а лише є конституційним підґрунтям для прийняття військовим командуванням відповідного рішення.

Отже, правовою підставою обмеження у праві на вільний вибір місця проживання, а відтак і відмови позивачу у знятті з реєстрації місця проживання, могло би бути виключно рішення військового командування про запровадження заборони або обмеження на вибір місця перебування чи місця проживання.

Разом з тим про наявність такого рішення у листі Управління від 27 травня 2022 року № 105/33-70/1 не повідомлено.

Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

При обранні способу захисту порушених прав позивача суд виходить із такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

У Печерської районної в місті Києві державної адміністрації не було законних підстав для прийняття рішення про відмову позивачу в знятті з реєстрації місця проживання. Тобто в даному випадку відповідач як суб`єкт владних повноважень не може діяти на власний розсуд, оскільки закон не визначає іншого можливого варіанту його дій, як задовольнити заяву ОСОБА_1 .

У разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 11 лютого 2020 року у справі № 0940/2394/18, від 16 травня 2019 року у справі № 826/17220/17.

Також суд ураховує наступне.

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто дискреційним є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». При цьому дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом.

Такі висновки відповідають практиці Верховного Суду (постанови від 23 січня 2018 року у справі № 208/8402/14-а, від 29 березня 2018 року у справі № 816/303/16, від 06 березня 2019 року у справі № 200/11311/18-а, від 16 травня 2019 року у справі № 818/600/17, від 21 листопада 2019 року у справі № 344/8720/16-а.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ця мета перекликається зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає ст. 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги ст. 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», № 40450/04, п. 64).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), № 21987/93, п. 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення у справі «Джорджевич проти Хорватії» (Djordjevic v Croatia), № 41526/10, пункт 101; рішення у справі «Ван Остервійк проти Бельгії» (Van Oosterwijck v Belgium), № 7654/76 п.п. 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях українських судів. Зокрема, у постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово посилався на те, що «ефективний засіб правового захисту» повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 826/14016/16, від 11 лютого 2019 року у справі № 2а-204/12).

Виходячи з вищевикладеного, суд доходить висновку про те, що належним способом захисту порушених прав та інтересів позивача є визнання протиправним рішення органу реєстрації та зобов`язання цього органу здійснити зняття позивача з реєстрації місця проживання за вказаною вище адресою.

Усунення порушень вимог закону в такий спосіб є ефективним для цілей захисту прав та інтересів позивача, відповідає вимогам законодавства та не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На переконання суду, відповідачем не доведено правомірності прийнятого рішення, з урахуванням вимог, встановлених ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції № 0.0..1 від 15 липня 2022 року, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн. Відтак суд присуджує на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у вказаному розмірі.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 6 - 11, 73 - 77, 79, 90, 139, 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправним рішення органу реєстрації - Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, оформлене листом Управління (центра) надання адміністративних послуг Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 27 травня 2022 року № 105/33-70/1, - яким ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Покотилове Новоархангельського району Кіровоградської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) відмовлено в знятті з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

3. Зобов`язати орган реєстрації - Печерську районну в місті Києві державну адміністрацію (вул. М. Омеляновича-Павленка, 15, м. Київ; ідентифікаційний код в ) - здійснити зняття ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Покотилове Новоархангельського району Кіровоградської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Печерської районної в місті Києві державної адміністрації (01010, м. Київ, вул. М. Омеляновича-Павленка, 15, ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.П. Васильченко