Справа № 320/16076/21
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2022-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

29 вересня 2022 року м. Київ№320/16076/21
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження матеріали адміністративної справи

за позовомГоловного управління Дежпродспоживслужби в Київській області
доОСОБА_1
простягнення штрафу
встановив:

Головне управління Дежпродспоживслужби в Київській області звернулось до Київського окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило суд:

- стягнути з ОСОБА_1 штраф за порушення Закону України «Про рекламу» у загальному розмірі 6783,00 грн (шість тисяч сімсот вісімдесят три) до державного бюджету України.

Мотивуючи позовні вимоги представник позивача зазначив, що суму штрафу, накладеного на відповідача рішеннями від 23 лютого 2020 року №4 та №5 у розмірі 6783,00 грн, останнім не сплачено, відтак наявні підстави для її стягнення у судовому порядку.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11 січня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16 травня 2022 року справу №320/16076/21 передано на розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 серпня 2022 року справу №320/16076/21 прийнято до свого провадження суддею Шейко Т.І.

У відзиві на адміністративний позов відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог, виходячи з того, що відповідачем не допущено порушення чинного законодавства, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Рішенням позивача №4 про накладення штрафу за порушення законодавства від 23 лютого 2020 року за неподання інформації щодо вартості реклами центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, необхідної для здійснення ними передбачених законом повноважень у відповідності до частини шостої статті 27 Закону України «Про рекламу» вирішено накласти на рекламодавця стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1700,00 грн.

Рішенням позивача №5 про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу від 23 лютого 2020 року за недотримання встановлених законом вимог щодо змісту реклами, а саме частини третьої статті 8 Закону України «Про рекламу» у відповідності до вимог частин другої, сьомої статті 27 Закону на ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 5083,00 грн.

Враховуючи той факт, що відповідачем штраф у добровільному порядку не сплачений позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, усі рішення та дії суб`єкта владних повноважень мають підзаконний характер, тобто повинні бути прийняті (вчинені) на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законом.

Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини четвертої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

За приписами частини четвертої статті 46 Кодексу адміністративного судочинства України громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, громадські об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності громадського об`єднання; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) громадського об`єднання; 3) про затримання іноземця або особи без громадянства чи примусове видворення за межі території України; 4) про встановлення обмежень щодо реалізації права на свободу мирних зібрань (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, коли право звернення до суду надано суб`єкту владних повноважень законом.

Звертаючись до суду, представник позивача посилався, зокрема, на статті 26, 27 Закону України «Про рекламу» та пункт 20 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про рекламу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року №693.

Норми Закону України «Про рекламу» встановлюють, що контроль за дотриманням законодавства України про рекламу здійснюють у межах своїх повноважень: центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів - щодо захисту прав споживачів реклами.

Разом з цим, позивач як суб`єкт владних повноважень може звертатися до суду з позовами про заборону відповідної реклами та її публічне спростування (частина третя статті 27 Закону України «Про рекламу»).

Відповідно до пункту 20 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про рекламу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року №693 сума штрафів за порушення законодавства про рекламу сплачується добровільно або стягується в судовому порядку відповідно до законодавства.

Аналіз норм наведеного свідчить про те, що право на звернення до суду з позовом про стягнення штрафів за порушення законодавства про рекламу позивач, як центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, відповідно до вказаного Закону не має.

Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про рекламу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 693, як підзаконний нормативно-правовий акт не є «законом» у розумінні статті 5, частини четвертої статті 46 Кодексу адміністративного судочинства України, який є підставою для звернення до суду. Окрім того, він не містить вказівки на право позивача звертатись до суду з позовом про стягнення штрафів за порушення законодавства про рекламу.

За таких обставин суд зазначає, що звернення суб`єкта владних повноважень до адміністративного суду з позовом є способом здійснення таким суб`єктом визначених законами повноважень, під час якого суд здійснює попередній судовий контроль, перевіряючи наявність законних підстав для втручання суб`єкта владних повноважень (позивача) у господарські відносини, а отже запобігаючи можливим порушенням прав, свобод або законних інтересів фізичних або юридичних осіб. Звернення суб`єкта владних повноважень до суду не є способом захисту його прав чи інтересів, оскільки адміністративне судочинство має інше завдання.

Судовий розгляд у справі за позовом суб`єкта владних повноважень, який подано до суду за відсутності необхідних передумов, не може призвести до виконання завдання адміністративного судочинства - захисту прав фізичних та юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно, якщо суб`єкт владних повноважень звернувся до суду без передбачених законом підстав, суд відмовляє у відкритті провадження у справі. Розгляд таких спорів перебуває поза межами адміністративної юрисдикції адміністративного суду.

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом у постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 826/853/17 та від 23 вересня 2021 року у справі №816/259/18.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд зазначає про те, що під час розгляду відповідної справи ним враховується остання позиція Верховного Суду, сформована щодо розгляду спорів у подібних правовідносинах, а саме правові висновки, висловлені Верховним Судом у постанові від 23 вересня 2021 року у справі №816/259/18.

Враховуючи наведене суд дійшов висновку, що Головне управління Держпродспоживслужби у Київській області не має правових підстав для звернення до адміністративного суду з позовом про стягнення штрафних санкцій.

Крім того, суд звертає увагу на те, що щодо спірних правовідносин необхідно застосовувати норми частини третьої статті 23 Закону України «Про захист прав споживачів», яка встановлює, що у разі невиконання в добровільному порядку суб`єктами господарювання сфери торгівлі і послуг, у тому числі ресторанного господарства, визначених у статті 26 цього Закону рішень (постанов) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, та його посадових осіб про накладення стягнення примусове виконання таких рішень (постанов) здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

У відповідності до частини другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. […] фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом2, національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Суд вважає за необхідне роз`яснити, що відповідно до частини другої статті 239 Кодексу адміністративного судочинства України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Згідно з частиною першою статті 239 Кодексу адміністративного судочинства України якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої вказаної статті, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Виходячи зі змісту позовних вимог, а також суб`єктного складу учасників справи, суд вважає за необхідне вказати на те, що стягнення грошової суми у зв`язку з порушенням законодавства про рекламу за позовом Головного управління Держпродспоживслужби у Київській області не може бути окремим і самостійним предметом позову в суді будь-якої юрисдикції.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь державного бюджету 6783,00 грн. згідно з рішеннями позивача про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу не підлягають судовому захисту, а тому компетентний суд щодо розгляду такого спору відсутній. Примусове стягнення несплаченої суми штрафу здійснюється у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях, є підставою для повернення сплаченого судового збору. Тому позивачу з державного бюджету необхідно повернути судовий збір у розмірі 2270,00 грн., сплачений відповідно до платіжного доручення №546 від 29 липня 2021.

Керуючись статтями 19, 170, 238, 239, 243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України Окружний адміністративний суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

1. Закрити провадження у справі №320/16076/21 за позовом Головного управління Держпродспоживслужби у Київській області до ОСОБА_1 про стягнення штрафу.

2. Повернути Головному управлінню Держпродспоживслужби у Київській області (Київській область, м. Вишневе, вулиця Балукова, 22, ) суму судового збору у розмірі 2270,00 грн., сплаченого платіжним дорученням від 29 липня 2021 року №546 через відповідний орган Державної казначейської служби України.

Ухвала набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала може бути оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду у порядку та строки, встановлені статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко