Справа № 640/33456/21
Суддя: Коротких Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2022-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Коротких А.Ю.,

суддів Сорочка Є.О.,

Чаку Є.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 січня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, у якому просить суд:

визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови ОСОБА_1 в зарахуванні до стажу роботи судді, що дає право на збільшення відсотку щомісячного довічного грошового утримання половину строку навчання 2 роки 4 місяця 29 днів та період роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді до суддівського стажу 3 роки;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві встановити ОСОБА_1 щомісячне довічне грошового утримання судді у відставці у розмірі 66 відсотків суддівської винагороди, починаючи з 22 вересня 2021 року;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 66 відсотків суддівської винагороди, починаючи з 22 вересня 2021 року, без обмеження розміру із врахуванням виплачених сум.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2022 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві звернулось із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2022 року справу № 640/33456/21 за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 січня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії передано Голові Шостого апеляційного адміністративного суду для направлення її до суду вищої інстанції для визначення підсудності.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28 липня 2022 року відмовлено у визначенні підсудності справи за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії. Повернуто справу № 640/33456/21 до Шостого апеляційного адміністративного суду.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 Указом Президента України № 256/98 від 04.04.1998 року була призначена на посаду судді Ялтинського міського суду АР Крим.

З 22 вересня 2021 року позивач перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує довічне щомісячне грошове утримання судді у відставці на підставі рішення Вищої ради правосуддя № 1980/0/15-21 від 14 вересня 2021 року.

Стаж судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, згідно довідки Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.09.2021 року № 49, складає 28 років 9 місяців та 18 днів та складається з 2 років 4 місяців та 29 днів навчання в Українській державній юридичній академії; 3 роки стажу (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді; 10 років 11 місяців та 9 днів на посаді судді Ялтинського міського суду АР Крим: 9 років 5 місяців та 24 дні на посаді судді Київського апеляційного адміністративного суду; 2 роки 11 місяців та 16 днів на посаді судді Шостого апеляційного адміністративного суду.

Однак, відповідач здійснив нарахування та виплату грошового утримання судді у відставці в розмірі 56 відсотків, виходячи саме зі стажу роботи 23 роки.

Позивач наголошує на тому, що відповідачем протиправно не було враховано до стажу 5 років 4 місяця та 29 днів з яких: 2 роки 4 місяці та 29 днів навчання в Українській державній юридичній академії; 3 роки стажу(досвід) роботи(професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді (час праці з 24.06.1994 року по 27.04.1998 року на посаді завідуючої Другої Ялтинської державної нотаріальної контори).

Водночас, зазначений стаж складає ще 10 відсотків та виплата грошового утримання судді у відставці, на переконання позивача, повинна складати не 56% а 66% від суддівської винагороди.

Надалі, позивач звернулася із заявою від 29.09.2021 року № 28941/3-2600-21 до Головного управління пенсійного фонду України в м. Києві з даного питання та просила здійснити зарахування наведеного стажу та перерахувати виплату довічного грошового утримання судді у відставці.

Проте, відповідачем 04.11.2021 року була надана позивачу відмова в зарахуванні до стажу судді, який дає право на збільшення відсотку грошового утримання. Так, відповідач в листі зазначив про те, що зарахування зазначеного збільшення розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці не передбачено, а дає лише право судді подати заяву про відставку. Відповідач повідомив , що зарахувати період навчання в Українській державній юридичній академії та період роботи на посаді завідуючої Другої Ялтинської державної нотаріальної контори до суддівського стажу, який дає право на збільшення відсотку грошового утримання судді, не передбачено законом.

Позивач вважає зазначені дії відповідача протиправними, що і зумовило звернення до суду з даним позовом.

Положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України, встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 127 Конституції України встановлено, що на посаду судді може бути призначений громадянин України, не молодший тридцяти та не старший шістдесяти п`яти років, який має вищу юридичну освіту і стаж професійної діяльності у сфері права щонайменше п`ять років, є компетентним, доброчесним та володіє державною мовою. Законом можуть бути передбачені додаткові вимоги для призначення на посаду судді.

Частиною 3 статті 127 Конституції України (редакція у період з 28.06.96 до 05.07.2001), визначалось, що на посаду судді міг бути рекомендований кваліфікаційною комісією суддів громадянин України, не молодший двадцяти п`яти років, який мав вищу юридичну освіту і стаж роботи у галузі права не менш як три роки, проживав в Україні не менш як десять років та володів державною мовою.

Згідно з частиною 1 статті 7 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 року № 2862-ХІІ (втратив чинність згідно із Законом України від 07.07.2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів»), на посаду судді може бути рекомендований кваліфікаційною комісією суддів громадянин України, не молодший двадцяти п`яти років, який має вищу юридичну освіту і стаж роботи в галузі права не менш як три роки, проживає в Україні не менш як десять років та володіє державною мовою.

Відповідно до норм ч. 1 ст. 69 Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402- VIII (у редакції, чинній з 05.08.2018 року), на посаду судді може бути призначений громадянин України, не молодший тридцяти та не старший шістдесяти п`яти років, який має вищу юридичну освіту і стаж професійної діяльності у сфері права щонайменше п`ять років, є компетентним, доброчесним та володіє державною мовою.

У силу норм ст. 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України; 2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу. До стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді

Абзацом 4 п. 34 розділу ХII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1402-VІІІ, встановлено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

У рішенні від 19.11.2013 року № 10-рп/2013 Конституційний Суд України, серед іншого, зазначив, що "відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді. Наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання".

Судом досліджено, що на час призначення позивача суддею (28.04.1998 року), питання визначення стажу, який дає право на відставку судді, регулювалося ч. 4 ст. 43 Закону № 2862-ХІІ та Указом Президента України № 584/95, які встановлювали виключний перелік посад, робота на яких підлягала зарахуванню до стажу, що дає право на відставку судді.

При цьому, відповідно до приписів ст. 137 Закону № 1402-VIII (в редакції, яка діє з 05 серпня 2018 року), до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

З наведеного слідує, що системний аналіз наведеної норми у її взаємозв`язку з абзацом 4 п. 34 Розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1402-VIII, дає підстави для висновку, що у зв`язку з набранням чинності Законом № 2447-VIII, яким внесено зміни до ст. 137 Закону № 1402-VIII, суддям додатково до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку підлягає зарахуванню стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

Тож, судді, яких було призначено на посаду судді вперше згідно з вимогами, встановленими Законом № 2862-ХІІ на день їх обрання, мають право на зарахування до стажу роботи три роки стажу в галузі права (період роботи з 24.06.1994 року по 27.04.1998 року на посаді завідуючої Другої Ялтинської державної нотаріальної контори).

Такий висновок щодо застосування норм права у аналогічних правовідносинах був зроблений Верховним Судом: у рішенні від 22.11.2018 року (справа № 9901/805/18), залишеній без змін постановою Великою Палати Верховного Суду від 30.05.2019 року; у рішенні від 11.12.2018 року (справа № 9901/778/18), залишеній без змін постановою Великою Палати Верховного Суду від 04.04.2019 року.

Крім того, матеріали справи вказують на те, що відповідачем не було зараховано період навчання позивача в Українській державній юридичній академії з 01.09.1989 року по 23.06.1994 року до суддівського стажу, який дає право на збільшення відсотку грошового утримання судді.

Однак, підстави та порядок звільнення судді визначено Конституцією України, законами України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» та від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя».

На підставі абзацу четвертого пункту 34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Таким чином, при обчисленні стажу роботи на посаді судді, підлягають застосуванню норми законодавства, які були чинними на день призначення (обрання) відповідного судді.

Так, Указом Президента України № 256/98 від 04 квітня 1998 року, позивача призначено строком на п`ять років на посаду судді Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим.

Згідно із абзацом другим статті першої Указу № 584/95 (у редакції, чинній на момент призначення позивача на посаду судді вперше), до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах.

На підставі статті 29 Закону України від 23 травня 1991 року № 1060-ХІІ «Про освіту», структура освіти включає: дошкільну освіту; загальну середню освіту; позашкільну освіту; професійно-технічну освіту; вищу освіту; післядипломну освіту; аспірантуру; докторантуру; самоосвіту.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 січня 1998 року № 65, затверджено Положення про освітньо-кваліфікаційні рівні (ступеневу освіту).

Згідно з пунктом 31 Положення, спеціаліст - це освітньо-кваліфікаційний рівень фахівця, який на основі кваліфікації бакалавра здобув спеціальні уміння та знання, має певний досвід їх застосування для вирішення складних професійних завдань, передбачених для відповідних посад, у певній галузі народного господарства.

Пунктом 32 Положення, передбачено, що освітньо-професійна програма підготовки спеціаліста забезпечує одночасне здобуття повної вищої освіти за спеціальністю та кваліфікації спеціаліста на базі відповідної освітньо-професійної програми підготовки бакалавра. Зазначена освітньо-професійна програма підготовки спеціаліста складається із спеціальних дисциплін, у тому числі соціально-економічних, та різних видів практичної підготовки.

Отже, здобуття позивачем освітньо-кваліфікаційного рівня «спеціаліст» в Українській державній юридичній академії, тобто повної вищої юридичної освіти, давало право позивачу бути рекомендованим кваліфікаційною комісією суддів на посаду судді, з огляду на що, у розумінні наведених вище положень абзацу другого статті першої Указу № 584/95, до стажу роботи, що дає судді право на відставку і одержання щомісячного грошового утримання, зараховувалась саме половина строку навчання позивача при здобутті освітньо-кваліфікаційного рівня «спеціаліст».

Такий висновок щодо застосування норм права у аналогічних правовідносинах був зроблений Верховним Судом: у рішенні від 18.11.2019 (справа № 9901/521/19), залишеному без змін постановою Великою Палати Верховного Суду від 03.09.2020.

Водночас суд вважає, що посилання відповідача на ту обставину, що застосування ст. 137 Закону № 1402 при обчисленні зазначеного збільшення розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці не передбачено, а дає лише право судді подати заяву про відставку, є необґрунтованими, з урахуванням наступного.

Як зазначив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання, є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов`язків судді. Надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя.

Конституційний Суд України у мотивувальній частині рішення від 14 грудня 2011 року № 18-рп/2011 вказав на неможливість звуження змісту та об`єму гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював аналогічні правові позиції у відношенні гарантій незалежності суддів, їх матеріального та соціального забезпечення у рішеннях, а саме: від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 (справа про пільги, компенсації та гарантії), від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 (справа про припинення дій чи обмеження пільг, компенсацій та гарантій), від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 (справа про пенсії та щомісячне довічне грошове утримання), від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів); рішення № 10-рп/2008 від 22 травня 2008 року.

Також в рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013, (у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 2, абз. 2 розділу 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) зазначено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо).

Відповідно до пункту 11 Основних принципів незалежності судових органів (схвалені резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року), термін повноважень суддів, їх незалежність, безпека, відповідна винагорода, умови служби, пенсії і вік виходу на пенсію повинні належним чином гарантуватися законом.

Так, згідно із пунктом 54 Рекомендації CM/Rec (2010)12) від 17 листопада 2010 року, Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам рекомендовано щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки - "оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов`язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв`язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці".

Для вирішення спору судом першої інстанції вірно враховано правову позицію Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду в постанові від 09.11.2018 по справі № 559/443/17, зробив висновок, що право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання є єдиним, обраховується та встановлюється (з`ясовується) як встановлення довічного грошового утримання та визначення його розміру.

Крім того, аналогічна позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 06 березня 2018 року у справі № 308/6953/17, від 19 червня 2018 року у справі № 243/4448/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 428/4671/17, від 01 жовтня 2018 року у справі № 541/503/17, від 17 жовтня 2018 року у справі № 140/263/17, від 23 жовтня 2018 року у справі № 686/10100/15-а.

Суд бере до уваги те, що за змістом довідки Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.09.2021 № 49, стаж судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, складає 28 років 9 місяців та 18 днів та складається з 2 років 4 місяців та 29 днів навчання в Українській державній юридичній академії; 3 роки стажу (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді; 10 років 11 місяців та 9 днів на посаді судді Ялтинського міського суду АР Крим: 9 років 5 місяців та 24 дні на посаді судді Київського апеляційного адміністративного суду; 2 роки 11 місяців та 16 днів на посаді судді Шостого апеляційного адміністративного суду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач необґрунтовано та безпідставно вдається до оцінки суддівського стажу позивача, оскільки розрахунок такого стажу не входить до повноважень пенсійного органу. Це підтверджується Порядком подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 року № 3-1 (далі - Порядок № 3-1), згідно з яким, призначення щомісячного довічного утримання судді у відставці здійснюється, зокрема, на підставі розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання, що складається (оформляється) відповідним судом.

Тож незарахування до відповідного стажу роботи на посаді судді половини строку навчання за денною формою навчання та стажу роботи, який надавав право для призначення на посаду судді, та врахування відповідачем для встановлення/визначення розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи на посаді судді, є неправомірним. Загальний стаж позивача, що дає право на відставку та збільшення відсотку довічного грошового утримання, становить саме 28 років 09 місяців та 18 днів, а доводи позивача в цій частині вимог є цілком обґрунтованими.

Враховуючи, що з 22.09.2021 року щомісячне грошове утримання позивача має розраховуватися, виходячи з 66 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, суд дійшов висновку задоволення позовних вимог про визнання неправомірними дій відповідача та зобов`язання відповідача здійснити перерахунок щомісячного грошового утримання судді у відставці, починаючи 22.09.2021 року на момент виконання рішення суду.

При цьому, суд зауважує, що положеннями Закону № 1402 не передбачено обмеження відсоткового розміру суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді максимальним розміром.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача встановити позивачу щомісячне довічне грошового утримання судді у відставці у розмірі 66 відсотків суддівської винагороди починаючи з 22 вересня 2021 року та здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 66 відсотків суддівської винагороди починаючи з 22 вересня 2021 року, суд зазначає наступне.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.01.2013 року у справі "Олександр Волков проти України" (Заява № 21722/11) зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про зобов`язання відповідача встановити позивачу щомісячне довічне грошового утримання судді у відставці у розмірі 66 відсотків суддівської винагороди починаючи з 22 вересня 2021 року та здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 66 відсотків суддівської винагороди починаючи з 22 вересня 2021 року, без обмеження розміру із врахуванням виплачених сум.

Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Такими гарантіями є надання суддям за рахунок держави матеріального забезпечення, зокрема суддівської винагороди та щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, розмір якого повністю залежить від суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. Важливою є і послідовність дій законодавця, особливо з огляду на сферу суспільних відносин, у якій може проявлятись непослідовність.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 січня 2022 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя: Коротких А.Ю.

Судді: Сорочко Є.О.

Чаку Є.В.