Справа № 160/9811/22
Суддя: Маковська Олена Володимирівна
Дата ухвалення: 2022-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 жовтня 2022 року Справа № 160/9811/22
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маковської О.В. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області у непроведенні перерахунку пенсійного забезпечення ОСОБА_1 станом на 05.03.2019, у відповідності до вимог статей 43 і 63 Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», положень постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» на підставі довідки від 05.08.2021 №22/6-4214-у грошового забезпечення ОСОБА_1 у розмірі 61% без обмеження ;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області перерахувати з 01.04.2019 та виплатити пенсію ОСОБА_1 у розмірі 61 % без обмеження її максимального розміру у відповідності до вимог статей 43 і 63 Закону України від 09.04.1992 №2262 «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», на підставі довідки МВС України від 05.08.2021 року № 22/6-4214-у грошового забезпечення ОСОБА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що, на думку позивача, його пенсія повинна бути розрахована в розмірі 61 % від суми грошового забезпечення, яке складалось з 50% за 20 років вислуги, 5% передбачені Законом України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ» за звільнення за станом здоров`я та 6% за 2 роки вислуги після 20 років служби. Позивач зазначає, що йому протиправно, не нараховано 5% передбачені Законом України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ» за звільнення за станом здоров`я, у з в`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.08.2022 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що позивача звільнено зі служби за п.«б» ст.64 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ в запас через хворобу. Оскільки позивача було звільнено у запас, а не у відставку, право на підвищення пенсії на 5% відстунє.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».
Відповідно до Довідки ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 06.07.2011 №2/4-К-38 «Про період проходження служби в органах внутрішніх справ» позивача звільнено з органів внутрішніх справ за ст.64 п.«б» (через хворобу).
Позивач 11.02.2022 звернувся до відповідача із заявою про перерахунок пенсії з урахуванням 5% від грошового забезпечення, передбаченого Законом України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ» за звільнення за вислугу років.
Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернулася за захистом порушеного права до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Частина 2 статті 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Спеціальним законом, який регулює правовідносини в сфері пенсійного забезпечення осіб, які перебували на військовій службі є Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262 (далі - Закон №2262).
На час призначення пенсії позивачу умови призначення пенсій за вислугу років були встановлені статтею 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262, у відповідній редакції, а розміри пенсій за вислугу років - статтею 13 вказаного Закону.
Згідно пункту «а» частини 1 статті 13 Закону №2262 пенсії за вислугу років призначаються в таких розмірах: особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають вислугу 20 років і більше (пункт «а» статті 12): за вислугу 20 років - 50 %, а звільненим у відставку за віком або за станом здоров`я - 55 % відповідних сум грошового забезпечення (стаття 43); за кожний рік вислуги понад 20 років - 3 % відповідних сум грошового забезпечення.
Таким чином, підстави звільнення осіб зі служби в органах внутрішніх справ впливають на розмір їх пенсій.
Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначені Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів від 29.07.1991 №114 (далі - Положення).
Згідно із пунктом 7 Положення, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу залежно від присвоєних їм спеціальних звань перебувають на службі в органах внутрішніх справ до такого віку:
особи середнього і старшого начальницького складу, за винятком полковників міліції та полковників внутрішньої служби - 45 років;
полковники міліції та полковники внутрішньої служби - 50 років;
генерал-майори міліції, генерал-майори внутрішньої служби, генерал-лейтенанти міліції та генерал-лейтенанти внутрішньої служби - 55 років;
генерал-полковники внутрішньої служби - 60 років.
Отже, граничний вік перебування на службі для підполковника встановлено 45 років.
Згідно матеріалів справи, спеціальне або військове звання позивача - підполковник міліції.
Відповідно до п.8 Положення, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу, які досягли встановленого для них пунктом 7 цього Положення віку, підлягають звільненню в запас з постановкою на військовий облік або у відставку.
Поряд із наведеним, абз.5 п.8 Положення закріплено, що дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться: зокрема, за станом здоров`я - відповідно до висновків військово-лікарської комісії.
Відповідно до свідоцтва про хворобу від 19.01.2009 №12 Військово-лікарської комісії УМВС України в Дніпропетровській області, позивач (1967 р.н.) непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час.
Пунктом 62 Положення визначено, що звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби провадиться:
а) у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік), якщо звільнені особи не досягли граничного віку, встановленого Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» для перебування в запасі осіб, які мають військові звання і за станом здоров`я придатні до військової служби;
б) у відставку, якщо звільнені особи досягли граничного віку, встановленого Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» для перебування в запасі осіб, які мають відповідні військові звання або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби (із зняттям з військового обліку).
Відповідно до п.п. «б» п. 64 Положення, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): через хворобу - у разі визнання їх непридатними до військової служби в мирний час (у військовий час - обмежено придатними 2-го ступеня) за рішенням військово-лікарської комісії.
Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що особі, яка звільнена в запас через хворобу, в силу положень пункту «а» статті 13 Закону №2262 пенсія за вислугу років має призначатись у розмірі 50 процентів відповідних сум грошового забезпечення; за кожний рік вислуги понад 20 років - 3 проценти відповідних сум грошового забезпечення, тоді як особі, звільненій у відставку через хворобу - 55 процентів відповідних сум грошового забезпечення; за кожний рік вислуги понад 20 років - 3 проценти відповідних сум грошового забезпечення.
Суд зауважує, що згідно з частиною 1 статті 26 Закону України «Про військову службу і військовий обов`язок» від 25.03.1992 №2232 (далі - Закон №2232) звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється:
а) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби;
б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі та у військовому резерві або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.
Статтею 28 Закону №2232 визначено розряди запасу та граничний вік перебування військовозобов`язаних у запасі.
Так, відповідно до частини 1 вказаної статті Закону №2232 запас військовозобов`язаних поділяється на два розряди, що встановлюються залежно від віку військовозобов`язаних.
Військовозобов`язані, які перебувають у запасі та мають військові звання рядового, сержантського і старшинського складу, поділяються на розряди за віком: 1) перший розряд - до 35 років; 2) другий розряд - до 50 років (частина 2 статті 28 Закону № 2232).
Згідно із частиною 4 статті 28 Закону №2232 граничний вік перебування в запасі другого розряду є граничним віком перебування в запасі та у військовому резерві.
З наведеного вбачається, що станом на дату звільнення зі служби, позивач, маючи вік 42 роки та військове звання підполковник, яке належить з огляду на вік, до запасу другого розряду, не мав законних підстав бути звільненим зі служби в ОВС у відставку, оскільки, на той час, не досяг 50 років - граничного віку, встановленого статтею 28 Закону №2232 для другого розряду запасу військовозобов`язаних, які мають військові звання рядового, сержантського і старшинського складу.
Отже, враховуючи, що позивач звільнений зі служби не у відставку, а у запас, то, відповідно до наведених норм, пенсія позивачу призначена у належному розмірі та не підлягає збільшенню до 61% грошового забезпечення з підстав вказаних позивачем.
Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 22.11.2018 (справа №705/6221/15-а).
Відповідно до ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно зі ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З огляду на викладене, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Враховуючи, що суддя перебувала на лікарняному, рішення у справі приймається в перший робочий день.
Керуючись ст.ст.241-246, 250, 257 - 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.
Суддя О.В. Маковська