Справа № 640/24620/21
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2022-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2022 року м. Київ № 640/24620/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом

товариства з обмеженою відповідальністю «Віталмар транс»

до Державної служби України з безпеки на транспорті

про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно- господарського штрафу,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю «Віталмар транс» (надалі позивач), адреса: 09500, Київська область, місто Тараща, вулиця Сагайдачного Петра, будинок 28 до Державної служби України з безпеки на транспорті (надалі відповідач) адреса: 03135, місто Київ, проспект Перемоги, будинок 14, в якій позивач просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № 240667 від 18 травня 2021 року.

Підставою позову вказано порушення прав та інтересів позивача, внаслідок накладення адміністративно-господарського штрафу.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що прийнята службовими особами суб`єкта владних повноважень постанова є необґрунтованою та протиправною, у зв`язку з тим, що уповноваженими особами Укртрансбезпеки було неправильно обраховано масу транспортного засобу з вантажем, що стало підставою для прийняття протиправної постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу.

У поданій до суду позовній заяві, представник позивача посилався на порушення уповноваженими особами відповідача встановлених чинним законодавством приписів та порядку, зокрема останній зазначив, що довідка про результати здійснення габаритно-вагового контролю була оформлена з порушення вимог передбачених чинним законодавством, оскільки ця довідка була підписана у двох графах однією тією ж посадовою особою, що суперечить вимог законодавства.

Крім того, представник позивача у поданій позовній заяві також акцентував увагу на тому, що відповідачем було порушено порядок розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, оскільки, позивача не було належним чином повідомлено про призначену дату розгляду такої справи.

Також, представник позивач зауважив, що зважування належного позивачу транспортного засобу здійснювалось зважувальним обладнанням про яке відсутні будь-які дані які підтверджують, що останнє є сертифікованим та проходило відповідні повірки.

Таким чином, на переконання представника позивача, висновок відповідача щодо перевищення транспортним засобом позивача нормативних габаритно-вагових параметрів є необґрунтованим та недоведеним.

Керуючись вищевикладеними обставинами, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження в адміністративній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Віталмар транс» до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

Не погоджуючись з аргументами та доводами викладеними представником позивача у позовній заяві, представником відповідача було подано до суду відзив на позовну заяву, в якому останній зазначає, що за результатами габаритно-вагового контролю транспортного засобу марки MAN, номерний знак НОМЕР_1 було встановлено, що навантаження на строєну вісь склало - 25,840 т., при нормативно допустимому - 22 т.

Вказані обставини стали підставою для прийняття постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу № 240667 від 18 травня 2021 року, оскільки, як вже було вказано вище службовими особами уповноваженого органу було встановлено порушення перевізником вагових нормативів.

Представник відповідача зазначив, що позивачем не було доведено факту порушення Укртрансбезпекою законодавства про автомобільний транспорт, тому винесена постанова є правомірною і такою, що відповідає вимогам законодавства. Зазначив, що документи на вимірювальне обладнання завжди знаходяться у пункті здійснення габаритно-вагового контролю та надаються всім водіям для ознайомлення.

Щодо твердження позивача про те, що довідка про результати здійснення габаритно-вагового контролю була оформлена з порушення вимог передбачених чинним законодавством, оскільки ця довідка була підписана у двох графах однією тією ж посадовою особою, представник відповідача зазначив, що посадова особа, яка здійснювала заходи щодо зважування належного позивачу транспортного засобу, на момент проведення такої перевірки одноособово здійснювала габаритно-ваговий контроль, що не заборонено та передбачено пункту 16 Порядку № 1567, та була оператором вагового комплексу, у зв`язку з чим, останнім було поставлено власний підпис у відповідних графах довідки.

Представник відповідача зауважив, що підпис даної уповноваженої особи в обох графах жодним чином не впливає на результати зважування транспортного засобу, правильність нарахування плати за проїзд та не спростовує факт допущеного відповідачем порушення.

Щодо посилань представника позивача про те, що зважування транспортного засобу позивача здійснювалось на неповіреному вимірювальному і зважувальному обладнанні, представник відповідача зазначив, що під час здійснення габаритно-вагового контролю не допускається використання вимірювального і зважувального обладнання, періодична повірка (метрологічна атестація) якого не проведена, а також обладнання, що перебуває у несправному стані, у зв`язку з чим, такі посиланні представника позивача є безпідставними, оскільки, зважування транспортного засобу належного позивачу здійснювалося на повіреному належним чином засобі вимірювальної техніки.

Щодо тверджень представника позивача про те, що жодних підтверджень щодо приналежності документів щодо проведеного вище габаритно-вагового контролю не було надано, представник відповідача зауважив, що нормами чинного законодавства України не передбачено обов`язкового пред`явлення водію транспортного засобу при здійсненні габаритно-вагового контролю документів про державну метрологічну атестацію вимірювального приладу, яким здійснено габаритно-ваговий контроль, а також протоколу, свідоцтва про метрологічну реєстрацію на предмет відповідності технічних характеристик ваг тощо. Тобто, за твердженням представника відповідача ненадання посадовими особами під час здійснення габаритно-вагового контролю вказаної документації не свідчить про протиправність дій останніх та відсутність права використовувати вказане вимірювальне і зважувальне обладнання.

Представник відповідача зауважив, що зважування проводилось на габаритно-ваговому комплексі, який утримується в робочому стані та відповідає законодавству в сфері стандартизації, метрології та сертифікації згідно свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки.

Крім того, представник відповідача зауважив, що відсутність методики проведення габаритно-вагового контролю, затвердженої Міністерством економічного розвитку, на яке посилається представник позивача, не є підставою, яка звільняє перевізників від відповідальності за перевищення вагових та габаритних параметрів транспортного засобу та від обов`язку по внесенню плати за таке перевищення.

Керуючись викладеними вище обставинами, представник відповідача просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог зазначених в адміністративному позові.

Не погоджуючись з аргументами та доводами викладеними представником відповідача у відзиві на адміністративний позов, представником позивача було подано до суду відповідь на відзив, в якій останній наступне.

Так, у своїй відповіді представник відповідача зауважує, що посадовою особою Укртрансбезпеки здійснено габаритно-ваговий контроль одноособово, що є грубим порушенням абзацу 2 пункту 16 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті № 1567, оскільки вказаним пунктом Порядку встановлено, що габаритно-ваговий контроль проводиться двома посадовими особами Укртрансбезпеки або однією посадовою особою Укртрансбезпеки із залученням посадових осіб відповідного підрозділу Національної поліції, Укравтодору, власника (балансоутримувача) пункту габаритно-вагового контролю.

Також, представник позивача звернув увагу, що відповідачем не було надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження закріплення ваг, зазначених в наданому сертифікаті відповідності, до пункту габаритно-вагового контролю, розташованому на автодорозі «М-12 Стрій-Знам`янка 423 км +647 км» та підставу використання зазначених ваг Укртрансбезпекою (оренда, власність). У відзиві на позов відповідач зазначає що у формах акту проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом та довідці про результати здійснення габаритно-вагового контролю відсутні графи для зазначення інформації про ваги, проте, за твердженнями представника позивача, відсутність графи для зазначення інформації про ваги у формах акту та довідки не звільняє відповідача від обов`язку доказування своїх заперечень та надання інших доказів, що підтверджують закріплення ваг за пунктом габаритно-вагового контролю «М-12 Стрій-Знам`янка 423 км +647 км».

Отже, на переконання представника позивача, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень не було доведено, що габаритно-ваговий контроль здійснювався вагами, які зазначені в сертифікаті відповідності та декларації про відповідність.

Не погоджуючись з викладеними представником позивача у відповіді на відзив аргументами та доводами представником відповідача було подано заперечення, в яких останній підтримав викладені у відзиві аргументи та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог адміністративного позову.

Також, у поданих запереченнях представник відповідача звернув увагу, що посилання представника позивача про те, що осадовою особою Укртрансбезпеки здійснено габаритно-ваговий контроль одноособово, що є грубим порушенням є безпідставними, оскільки головний спеціаліст одноособово здійснював габаритно-ваговий контроль, що не заборонено та передбачено пунктом 16 Порядку № 1567, крім того, вказані обставини пов`язані з тим, що службова особа відповідача була не лише посадовою особою Укртрансбезпеки, що проводила габаритно-ваговий контроль, але й оператором вагового комплексу.

Крім того, представник відповідача зауважив, що підпис уповноваженої особи в обох графах жодним чином не впливає на результати зважування транспортного засобу, правильність нарахування плати за проїзд та не спростовує факт допущеного відповідачем порушення.

Щодо твердження позивача, що відсутність графи для зазначення інформації про ваги у формах акту та довідки не звільняє відповідача від обов`язку доказування своїх заперечень та надання інших доказів, зауважуємо.

Нормами чинного законодавства України не передбачено обов`язкового пред`явлення водію транспортного засобу при здійсненні габаритно-вагового контролю документів про державну метрологічну атестацію вимірювального приладу, яким здійснено габаритно- ваговий контроль, а також протоколу, свідоцтва про метрологічну реєстрацію на предмет відповідності технічних характеристик ваг тощо. Тобто, ненадання посадовими особами під час здійснення габаритно-вагового контролю вказаної документації не свідчить про протиправність дій останніх та відсутність права використовувати вказане вимірювальне і зважувальне обладнання, позивачем не доведено протилежне.

Щодо тверджень представника позивача про різницю загальної маси транспортного засобу в товарно-транспортній накладній та за результатами зважування, представник відповідача зауважив, у відповідності до пункту 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14 жовтня 1997 року встановлено, що товарна-транспортна накладна не є первинним документом, що підтверджує фактичну вагу товарно-матеріальних цінностей, що перевозяться, а використовується виключно для обліку таких товарно-матеріальних цінностей в аспекті підтвердження факту.

Представник відповідача звернув увагу, що до уваги може бути взято лише зважування здійснене працівниками Укртрансбезпеки на габаритно-ваговому комплексі, який утримується в робочому стані та відповідає законодавству в сфері стандартизації, метрології та сертифікації згідно свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та проти чого не заперечували сторони, 09 квітня 2021 року на транспортному засобі MAN TGX 18.440, номерний знак НОМЕР_1 , з напівпричепом SHMITZ SKI 24, номерний знак НОМЕР_2 , який на праві приватної власності належить товариству з обмеженою відповідальністю «Віталмар Транс», під керуванням водія ОСОБА_1 , здійснювалось перевезення вантажу (профнастил), загальної масою яка складала 34,54 т (Брутто), у відповідності до товарно-транспортної накладної № 8/04 від 08 квітня 2021 року.

Під час руху транспортного засобу, 09 квітня 2021 року службовими особами Укртрансбезпеки було зупинено транспортний засіб марки MAN TGX 18.440, номерний знак НОМЕР_1 , з напівпричепом SHMITZ SKI 24, номерний знак НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1 та наказано останньому скерувати транспортний засіб на ваги.

За результатами габаритно-вагового контролю транспортного засобу марки MAN TGX 18.440, номерний знак НОМЕР_1 , з напівпричепом SHMITZ SKI 24, номерний знак НОМЕР_2 службовими особами уповноваженого органу було встановлено, що навантаження на строєну вісь склало 25,840 т., при нормативно допустимому - 22 т.

На підставі вказаних вище обставин, 18 травня 2021 року уповноваженою особою Північного міжрегіонального управління Укртраснбезпеки було прийнято постанову № 240667 про застосування адміністративно-господарського штрафу відповідно до абзацу 15 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» у розмірі 17 000,00 грн.

Не погоджуючись з вказаними вище діями та зазначеною вище постановою про застосування адміністративно-господарського штрафу суб`єкту владних повноважень, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 103 (надалі - Положення № 103 у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин), Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.

Згідно з підпункту 1 пункту 4 Положення № 103, основними завданнями Укртрансбезпеки, зокрема, є реалізація державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування, міському електричному, залізничному транспорті.

Згідно підпунктів 15, 27 пункту 5 Положення № 103 Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань: здійснює габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування; здійснює нарахування, вживає заходів щодо стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю.

Відтак, саме на Укртрансбезпеку покладені повноваження щодо реалізації державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування.

Приписами частини 2 статті 29 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353-ХІІ (надалі Закон України «Про дорожній рух», у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що з метою збереження автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів. Порядок видачі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, та розмір плати за його отримання встановлюються Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до частин 1 та 4 статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05 квітня 2001 року № 2344-ІІІ (надалі - Закон України «Про автомобільний транспорт», у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин), автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

У разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше п`яти відсотків.

Абзацом 2 частини 2 статті 49 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено, що водій транспортного засобу зобов`язаний мати при собі та передавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам документи, передбачені законодавством, для здійснення зазначених перевезень.

Згідно абзацу 16 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» встановлено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 20 % при перевезенні вантажу без відповідного дозволу - штраф у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до пункту 3 Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2001 року № 30 (надалі - Правила № 30 у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин), транспортний засіб з вантажем або без вантажу вважається великоваговим, якщо максимальна маса або осьова маса перевищує хоча б один з параметрів, зазначених у пункті 22.5 Правил дорожнього руху.

Згідно з пункту 4 Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2001 року № 30, рух великовагових та великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами здійснюється на підставі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні (далі - дозвіл), виданим перевізникові уповноваженим підрозділом Національної поліції, або документа про внесення плати за проїзд таких транспортних засобів. Допускається перевищення вагових параметрів порівняно з визначеними у п. 22.5 Правил дорожнього руху на 2 відсотки (величина похибки) без оформлення відповідного дозволу та внесення плати за проїзд.

В свою чергу, пунктом 22.5 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (надалі - Правила № 1306 у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин), визначено, що за спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м (для сільськогосподарської техніки, яка рухається за межами населених пунктів, дорогами сіл, селищ, міст районного значення, - 3,75 м), за висотою від поверхні дороги - 4 м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Національною поліцією маршрутах - 4,35 м), за довжиною - 22 м (для маршрутних транспортних засобів - 25 м), фактичну масу понад 40 т (для контейнеровозів - понад 44 т, на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - до 46 т), навантаження на одиночну вісь - 11 т (для автобусів, тролейбусів - 11,5 т), здвоєні осі - 16 т, строєні - 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь - 11 т, здвоєні осі - 18 т, строєні - 24 т) або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м.

Осі слід вважати здвоєними або строєними, якщо відстань між ними (суміжними) не перевищує 2,5 м.

Рух транспортних засобів та їх составів з навантаженням на одиночну вісь понад 11 т, здвоєні осі - понад 16 т, строєні осі - понад 22 т або фактичною масою понад 40 т (для контейнеровозів - навантаження на одиночну вісь - понад 11 т, здвоєні осі - понад 18 т, строєні осі - понад 24 т або фактичною масою понад 44 т, а на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - понад 46 т) у разі перевезення подільних вантажів автомобільними дорогами забороняється.

Забороняється рух транспортних засобів з навантаженням на вісь понад 7 т або фактичною масою понад 24 т автомобільними дорогами загального користування місцевого значення.

З аналізу вищевикладених норм чинного законодавства слідує, що участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові параметри яких перевищують хоча б один з параметрів, зазначених у пункті 22.5 Правил № 1306, допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів, а при перевезенні вантажу без відповідного дозволу настає адміністративно-господарська відповідальність, яка залежить від відсоткового перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм.

У свою чергу, Постановою Кабінету Міністрів України «Про заходи щодо збереження автомобільних доріг загального користування» від 27 червня 2007 року № 879 затверджено Порядок здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні (надалі - Порядок № 879).

Відповідно до підпунктів 2, 5 пункту 2 Порядку № 879, вимірювання (зважування) - процес визначення за допомогою вимірювального (зважувального) обладнання габаритно-вагових параметрів фактичної маси та навантаження на вісь (осі) транспортного засобу, що проводяться згідно з методикою, затвердженою спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері метрології; дозвіл на рух - єдиний уніфікований документ, що видається уповноваженим органом відповідно до Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2001 № 30 «Про проїзд великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами», після внесення в установлених порядку і розмірі плати за проїзд таких транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, в якому визначаються умови експлуатації транспортних засобів протягом певного часу за встановленим маршрутом і який дає право на проїзд за таких умов.

Відповідно до пункту 15 Порядку № 879 встановлено, що контроль за наявністю у водіїв великовагових та великогабаритних транспортних засобів дозволу на рух здійснюють уповноважені підрозділи Національної поліції, та територіальні органи Укртрансбезпеки, які здійснюють габаритно-ваговий контроль.

При цьому, під час розгляду судом даної справи позивачем не було доведено факт наявності у останнього відповідного дозволу, а отже за описаних обставин відповідач мав достатні підстави для накладення штрафу відповідно до статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Аналогічну правову позицію висловлено у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року по справі № 803/1540/16, від 01 липня 2020 року по справі № 803/50/17.

Також позивач не надав суду доказів, що він звертався за видачею дозволу, а йому було відмовлено.

Відповідно до підпунктів 16 Порядку № 879 габаритно-ваговий контроль на стаціонарних пунктах включає документальний, попередній та/або точний контроль, на пересувних - документальний, точний контроль.

Згідно з підпунктом 5-1 пункту 2 Порядку № 879 документальний габаритно-ваговий контроль - визначення загальної маси транспортного засобу шляхом додавання власної маси транспортного засобу та маси вантажу.

Згідно з пунктом 18 Порядку № 879, за результатами габаритно-вагового контролю на стаціонарному або пересувному пункті водієві транспортного засобу видається довідка про здійснення габаритно-вагового контролю із зазначенням часу і місця його здійснення.

Пунктом 20 Порядку № 879 встановлено, що за результатами габаритно-вагового контролю посадові особи та/або працівники Укртрансбезпеки або її територіальних органів визначають належність транспортного засобу до великовагових та/або великогабаритних.

Відповідно до пункту 5 Порядку взаємодії Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті, Міністерства внутрішніх справ України, Державного агентства автомобільних доріг України під час організації та проведення робіт із зважування та здійснення габаритно-вагового контролю транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів на автомобільних дорогах загального користування, прийнятого на підставі наказу Міністерства інфраструктури України від 10 грудня 2013 року № 1007/1207 (надалі Порядок № 1007/1207) встановлено, що працівники відповідних підрозділів МВС під час здійснення габаритно-вагового контролю: здійснюють зупинку транспортних засобів для проведення габаритно-вагового контролю у випадках, передбачених підпунктом б пункту 4 цього Порядку, з дотриманням Правил дорожнього руху; здійснюють перевірку у водія великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу наявності дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, оформленого та виданого в установленому законодавством порядку. У разі відсутності такого дозволу вживають заходів щодо проходження габаритно-вагового контролю таким транспортним засобом; у разі виявлення порушень правил проїзду великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів, у тому числі за результатами здійснення їх габаритно-вагового контролю, вживають заходів реагування, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення та іншими законодавчими актами.

Відповідно до пункту 4 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2006 року № 1567 (надалі - Порядок № 1567), державний контроль на автомобільному транспорті здійснюється посадовими особами органу державного контролю у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на перевірку, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку, шляхом проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Згідно пункту 16 Порядку № 1567 передбачено, що під час проведення рейдової перевірки можливе, зокрема, здійснення габаритно-вагового контролю.

Пункт 21 Порядку № 1567 передбачає, що у разі виявлення в ході перевірки транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовими особами, що провели перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, контролюючим органом під час перевірки встановлено факт перевищення встановлених законодавствам вагових обмежень на 17,45 %, оскільки за результатами документального габаритно-вагового контролю транспортного засобу марки MAN TGX 18.440, номерний знак НОМЕР_1 , з напівпричепом SHMITZ SKI 24, номерний знак НОМЕР_2 було встановлено, що повна маса транспортного засобу разом з вантажем становить 40,140 т., при нормативно допустимому - 40 т., що відповідає встановленим чинним законодавствам нормам, в той же час, було встановлено, що навантаження на строєну вісь склало 25,840 т., при нормативно допустимому - 22 т.

Вказане підтверджується наявними у матеріалах справи копіями акту про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів від 09 квітня 2021 року № 0064194, довідкою про результати здійснення габаритно-вагового контролю від 09 квітня 2021 року № 0053694.

Також, на основі встановлених даних відповідачем було складено розрахунок плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів від 09 квітня 2021 року № 0064194.

Таким чином, виходячи з викладених вище обставин, суд приходить до висновку, що належний позивачу транспортний засіб рухався автомобільними дорогами з перевищенням встановлених вагових обмежень понад 10 %, але не більше 20 %, при цьому у водія даного транспортного засобу був відсутній дозвіл, який дає право на рух вказаним автомобілем.

Суд зауважує, що позивач як автомобільний перевізник несе відповідальність за дотримання габаритно-вагових параметрів при перевезенні вантажів, а тому, завантажуючи вантажний автомобіль в межах дозволеної фактичної маси, зобов`язаний враховувати дозволені нормативні навантаження на осі транспортного засобу, нерівномірний розподіл маси вантажу на осі, зміну маси транспортного засобу та можливе перевищення вагових параметрів після здійснення заправки автомобіля пальним, а тому повинен використовувати в таких випадках транспортний засіб з відповідними технічними параметрами, з урахуванням специфіки вантажу.

Крім того суд враховує, що відповідно до приписів абзацу 4 правил 4 Правил № 30 чітко встановлено, що допускається перевищення вагових параметрів над визначеними у пункті 22.5 Правил дорожнього руху на 2%.

Отже, законодавцем передбачено критичну похибку в розмірі 2 %, що дозволяє враховувати специфіку вантажу, в тому числі й подільного, який під час транспортування здатний зсуватися.

Проте, за результатами габаритно-вагового контролю (зважування) транспортного засобу з вантажем в даному випадку встановлено перевищення дозволеного навантаження на одиночну вісь на 17,45 %, що перевищило допустиму похибку у 2 %, передбачену для можливого збільшення осьового навантаження, зумовленого нерівномірним розподілом подільного (сипучого) вантажу.

Крім того, суд вважає безпідставними посилання представника позивача про те, що в талоні, в актах, довідці, оскаржуваній Постанові відсутні будь-які посилання на вимірювальне/зважувальне обладнання, яке було використано при зважуванні належного позивачу транспортного засобу, оскільки чинним законодавством не встановлено вимог щодо зазначення характеристик вагового обладнання у вказаних документах.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 819/1381/16.

У свою чергу, суд звертає увагу, що відповідачем до суду, зокрема, було надано копію Декларації про відповідність № 2127, що видана під виключну відповідальність виробника ТОВ «Компанія «Ваговимірювальні системи», щодо приладу 20ВА-Д-2-1WWS-0,9 зав. № 2127, який є Вагами автомобільними для зважування в русі ВА-Д та який пройшов оцінку відповідності Технічному регламенту законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, затвердженого ПКМУ від 13 січня 2016 року № 94 за модулем В (перевірка типу), що підтверджується Сертифікатом перевірки типу № UA.TR.113-0076-18 версія 2 від 11 вересня 2020 року.

Згідно копії Сертифікату відповідності № UA.TR.113-0076-18 версія 2 виданого 10 листопада 2020 року та чинного до 09 листопада 2021 року за результатами проведених досліджень та випробувань, виданого ООВ «Метрологія ННЦ «Інститут метрології», встановлено, що ваги автомобільні 20ВА-Д-2-1WWS-0,9 № 2127 відповідають затвердженому типу та застосовним вимогам Технічного регламенту. Тип приладу вказано ваги автомобільні для зважування в русі.

Щодо тверджень позивача про відсутність методики, затвердженої спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері метрології, суд звертає увагу на те, що хоча вказаним положенням підпункту 2 пункту 2 Порядку № 879 у визначенні терміну «вимірювання» (зважування) і вказується на методику, на підставі якої проводиться процес вимірювання (зважування) габаритно-вагових параметрів фактичної маси та навантаження на вісі (осі) транспортного засобу, на даний час відповідна методика не затверджена.

В той же час, суд звертає увагу, що на даний час територіальні органи Державної служби України з безпеки на транспорті під час здійснення перевірки габаритно-вагових параметрів фактичної маси та навантаження на вісі (осі) транспортних засобів здійснюють габаритно-ваговий контроль за відсутності відповідної методики, однак відсутність такої методики не є підставою, яка звільняє перевізників від відповідальності за перевищення вагових та габаритних параметрів транспортного засобу, та обов`язку по внесенню плати за це, у зв`язку з чим відповідні посилання позивача не можуть бути підставою для скасування розрахунку.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 02 серпня 2018 року у справі № 820/1420/17 та від 03 липня 2019 року у справі № 819/1381/16.

Стосовно тверджень представника позивача про порушення порядку проведення вагового - контролю, оскільки такий здійснювався лише однією посадовою особою, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 16 Порядку № 1567 рейдова перевірка може проводитися однією посадовою особою Укртрансбезпеки. В той же час, габаритно-ваговий контроль проводиться двома посадовими особами Укртрансбезпеки або однією посадовою особою Укртрансбезпеки із залученням посадових осіб відповідного підрозділу Національної поліції, Укравтодору, власника (балансоутримувача) пункту габаритно-вагового контролю.

Отже, зі змісту цієї норми можна встановити, що габаритно-ваговий контроль проводять саме посадові особи Укртрансбезпеки. При цьому, такий контроль може бути проведений і однією посадовою особою Укртрансбезпеки із залученням посадових осіб відповідного підрозділу Національної поліції, Укравтодору, власника (балансоутримувача) пункту габаритно-вагового контролю.

В той же час, підтвердження залучення працівників Національної поліції в матеріалах справи відсутні, однак з цього приводу суд враховує те, що відповідно до пункту 3 Порядку № 879 габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування здійснюється Укртрансбезпекою, її територіальними органами та уповноваженими підрозділами Національної поліції.

В свою чергу, суд звертає увагу, що результат такого габаритно-вагового контролю, згідно пункту 18 Порядку № 879, оформляється довідкою із зазначенням часу і місця його здійснення, яка видається водієві транспортного засобу.

Крім того, за змістом підпункту 4 пункту 4 Порядку № 1007/1207 саме до повноважень посадових осіб Укртрансбезпеки належить складання (підписання) та видача довідки про результати здійснення габаритно-вагового контролю.

Натомість, повноваження працівників відповідних підрозділів Національної поліції під час здійснення габаритно-вагового контролю транспортних засобів визначені в пункті 5 Порядку № 1007/1207, із аналізу положень якого слідує, що працівники Національної поліції не наділені повноваженнями на складання та підписання відповідної довідки про результати здійснення габаритно-вагового контролю.

Більше того, суд звертає увагу, що навіть сама форма такої довідки, що визначена Додатком 1 до Порядку № 1007/1207, не передбачає зазначення в ній відомостей та інформації про співробітників органів Національної поліції, які залучались до проведення габаритно-вагового контролю.

Отже, із вищевикладеного слідує, що результати габаритно-вагового контролю проведеного однією посадовою особою Укртрансбезпеки із залученням представників підрозділів Національної поліції фіксуються відповідною довідкою, яка видається посадовою особою Укртрансбезпеки без необхідності зазначення у ній інформації про посадових осіб підрозділу Національної поліції, які залучались до такої процедури.

В даному ж випадку, як слідує із матеріалів справи, довідка № 0053694 від 09 квітня 2021 року про результати здійснення габаритно-вагового контролю складена та підписана посадовою особою Укртрансбезпеки, що проводила габаритно-ваговий контроль головним спеціалістом Киоимником В.А., тобто належним суб`єктом її видачі. При цьому, відсутність у цій довідці інформації щодо працівників органів Національної поліції, жодним чином не вказує на те, що такі особи не були залучені до проведення відповідної процедури.

Більше того, жодних зауважень, в тому числі і від водія транспортного засобу, відносно можливого порушення процедури габаритно-вагового контролю ні матеріали перевірки, ні матеріали справи, не містять.

Таким чином, аргументи та доводи представника позивача про недотримання відповідачем положень пункту 16 Порядку № 1567 при здійсненні процедури габаритно-вагового контролю є безпідставними та такими, що не спростовують виявленого порушення.

Крім того, з аналізу матеріалів справи судом встановлено, що належний позивачу транспортний засіб не був затриманий та продовжив рух.

Суд звертає увагу, що відповідно до пункту 22 Порядку № 879 у разі виявлення на стаціонарних або пересувних чи автоматичних зважувальних пунктах порушення правил проїзду великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів такий транспортний засіб тимчасово затримується згідно із статтею 265-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

За приписами Кодексу України про адміністративні правопорушення повноваженнями щодо затримання транспортного засобу в порядку статті 265-2 наділені виключно органи Національної поліції України.

Посадові особи Укртрансбезпеки згідно зі статтею 19 Конституції України повинні діяти виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені чинним законодавством.

Отже, посадові особи Укртрансбезпеки не наділені повноваженнями на тимчасове затримання транспортних засобів в порядку статті 265-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а відповідно до приписів статті 19 Конституції України, діяли в межах повноважень та у спосіб, передбачений законом.

Щодо решти доводів слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). (рішення у справі «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, суд дійшов висновку, що матеріалами справи підтверджується, що належний позивачу транспортний засіб рухався автомобільними дорогами з перевищенням встановлених вагових обмежень, а саме з перевищення навантаження на строєну вісь, при цьому у водія даного транспортного засобу був відсутній дозвіл, який дає право на рух вказаним автомобілем, вагові параметри якого перевищують нормативні.

Враховуючи вищевикладене, а також беручи до уваги, що за наслідками рейдової перевірки виявлено перевищення позивачем встановлених вагових параметрів навантаження на строєну вісь на 17,45 %, суд приходить до висновку, що оскаржувана в межах цієї справи постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу є правомірною та скасуванню не підлягає.

Отже, враховуючи всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно з частиною 1 статті 9, статті 72, частин 1, 2, 5 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

А тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Інші доводи сторін не спростовують викладеного та не доводять протилежного.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати в цьому випадку стягненню не підлягають.

На підставі вище викладеного, керуючись статтями 2, 6-10, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову товариства з обмеженою відповідальністю «Віталмар транс» до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова