Справа № 120/4578/22
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2022-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

30 вересня 2022 р. Справа № 120/4578/22

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Яремчука Костянтина Олександровича, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду в інтересах ОСОБА_1 звернулася його представниця до Головного управління ДПС у Вінницькій області щодо визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-17430-17 від 08 лютого 2022 року.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначила, що 22 лютого 2022 року позивач отримав вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-17430-17, що сформована Головним управлінням ДПС у Вінницькій області 08 лютого 2022 року, якою вимагалося сплатити заборгованість зі сплати єдиного внеску в розмірі 21030,90 гривень.

Представник позивача зазначає, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних-осіб підприємців та громадських формувань 08 листопада 2013 року позивача зареєстровано як фізичну особу-підприємця, а 11 листопада 2013 року його поставлено на облік як платника єдиного внеску в податковому органі.

Далі представник позивача зауважує, що, починаючи з січня 2015 року, позивач підприємницькою діяльності не займався, прибутку не отримував, а тому ОСОБА_1 було подано до контролюючого органу заяву про призупинення підприємницької діяльності та про перехід на загальну систему оподаткування.

25 квітня 2019 року підприємницька діяльність позивачем припинена, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних-осіб підприємців та громадських формувань внесено запис № 1048415.

Крім того, представник позивача вказала на те, що з 08 липня 2016 року ОСОБА_1 працює у Вінницькому науково-дослідному експертно-криміналістичному центрі Міністерства внутрішніх справ України.

Згідно з реєстром застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування позивач є застрахованою особою та з липня 2016 року єдиний внесок за позивача як найманого працівника сплачено його роботодавцем.

Відтак стягнення сум недоїмки на підставі вимоги про сплату боргу (недоїмки) призведе до подвійного оподаткування, адже такий внесок за позивача сплачено його роботодавцем.

Отже, на думку представника позивача, вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-17430-17 від 08 лютого 2022 року є протиправною та підлягає скасуванню.

Ухвалою від 20 червня 2022 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розгляд її здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

07 липня 2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач зазначив, що згідно з реєстраційними та обліковими даними позивач здійснював діяльність як фізична особа-підприємець з 01 грудня 2013 року по 01 жовтня 2014 року, перебуваючи на спрощеній системі оподаткування, а з 01 листопада 2014 року по 25 квітня 2019 року - на загальній системі оподаткування. Як платник єдиного внеску перебував на обліку з 11 листопада 2013 року по 25 квітня 2019 року та станом на 27 червня 2022 року перебуває в стані припинення. На підставі зазначеного та з урахуванням даних інтегрованої картки платника станом на 27 червня 2022 року за ОСОБА_1 обліковується заборгованість в сумі 20608,25 гривень. Ця заборгованість виникла внаслідок несплати єдиного внеску у такі періоди: у 2013 році - 422,65 гривень (грудень 2013 року, термін сплати 20 січня 2014 року) та 422,65 гривень (термін сплати 19 лютого 2014 року), проте ця сума знята на підставі службової записки від 27 червня 2022 року; у 2014 році за 3 квартали 2014 року в сумі по 1267,95 гривень за кожний квартал; у 2017 році - в сумі 8448 гривень; у 2018 році - за 4 квартали 2018 року в сумі по 2457,18 гривень за кожний квартал; у 2019 році - за І квартал 2019 року в сумі 2754,18 гривень. Також у відзиві зазначено, що в межах виконавчого провадження відбулося стягнення сум єдиного внеску в сумі 2149,92 гривень (платіжне доручення №11966 від 13 липня 2017 року) та в сумі 2499,23 гривень (платіжне доручення №2596 від 12 лютого 2019 року). За наведених обставин відповідач просить відмовити в задоволенні позовної заяви в повному обсязі.

19 липня 2022 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив, у якій наведено спростування окремих доводів відповідача.

Дослідивши матеріали адміністративної справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 у період з 08 листопада 2013 року по 25 квітня 2019 року був зареєстрований у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань як фізична особа - підприємець.

Відповідно до довідки Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України вих. № 19/102/3 від 22 лютого 2022 року ОСОБА_1 з 08 липня 2016 року по дату видачі довідки працює у Вінницькому науково-дослідному експертно-криміналістичному центрі. З 18 жовтня 2021 року перебуває на посаді завідувача сектору юридичного забезпечення.

З інформації із реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування слідує, що з липня 2016 року єдиний внесок за ОСОБА_1 сплачував його роботодавець (Вінницький науково-дослідний експертно-криміналістичний центр Міністерства внутрішніх справ України).

08 лютого 2022 року Головним управлінням ДПС у Вінницькій області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-17430-17, якою вимагалося сплатити позивачем заборгованість з єдиного внеску в розмірі 21030,90 гривень.

Водночас із долученої до відзиву на позовну заяву інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 слідує, що заборгованість зі сплати єдиного внеску в розмірі 21030,90 гривень виникла за період з 2017 по 2019 роки.

Надаючи правову оцінку рішенню контролюючого органу, що оскаржується, суд зважає на таке.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України від 08 липня 2010 року № 2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон № 2464-VI).

Відповідно до статті 1 Закону № 2464 єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Частиною 1 статті 4 Закону № 2464-VI визначено, що платниками єдиного внеску є: роботодавці; фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування; особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності; члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню на інших підставах; особи, які беруть добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування; центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері зовнішніх зносин, уповноважений орган центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період, - за непрацюючого іншого з подружжя працівника дипломатичної служби, який перебуває за кордоном за місцем довготермінового відрядження такого працівника.

Частиною другою статті 6 Закону № 2464-VI визначено, що платник єдиного внеску зобов`язаний, зокрема, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця (абзац 1 частини 8 статті 9 Закону № 2464-VI).

Відповідно до абзацу 3 частини 8 статті 9 Закону № 2464-VI платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Крім того, єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника (частина 12 статті 9 Закону № 2464-VI).

Суд зауважує, що мета участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування полягає у гарантуванні особі матеріального забезпечення у разі настання страхового випадку (як то безробіття, тимчасова непрацездатність, нещасний випадок на виробництві чи професійне захворювання, досягнення пенсійного віку тощо).

Платниками єдиного внеску є роботодавці та особи, які забезпечують себе працею самостійно (у тому числі фізичні особи - підприємці).

В силу вимог статті 4 Закону № 2464-VI роботодавців та фізичних осіб - підприємців визначено окремими платниками єдиного внеску.

Проте слід врахувати різний статус цих осіб у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. Так, у випадку з найманим працівником він є застрахованою особою, а роботодавець - страхувальником.

В силу вимог Закону № 2464-VI, за найманого працівника єдиний внесок сплачує роботодавець.

Зазначені механізми передбачені з метою участі усіх без винятку працюючих осіб (у тому числі, і тих, що забезпечують себе працею самостійно) у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Так, оскаржуваною вимогою позивачеві визначено до сплати заборгованість з єдиного внеску за період з 2017 року по І квартал 2019 року в загальному розмірі 21030,90 гривень (8448 гривень + 2457,18 гривень + 2457,18 гривень + 2457,18 гривень + 2457,18 гривень + 2754,18 гривень).

Водночас згідно з інформацією, що міститься у Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-7), за період з липня 2016 року по грудень 2021 року за позивача сплачувався єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування його роботодавцем Вінницьким науково-дослідним експертно-криміналістичним центром Міністерства внутрішніх справ України.

Суд зазначає, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДПС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах № 440/2149/19 від 04 грудня 2019 року та № 142/252/19 від 07 липня 2021 року. № 320/2655/20 від 22 липня 2021 року.

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, у зв`язку з нарахуванням та сплатою роботодавцем за позивача як за застраховану особу єдиного внеску у період з липня 2016 року по грудень 2021 року, тому суд дійшов висновку, що доводи відповідача про наявність у позивача заборгованості з єдиного внеску в розмірі 21030,90 гривень, є безпідставними.

Суд зауважує, що сплата позивачем єдиного внеску ще й як фізичною особою - підприємцем не призведе до покращення його становища у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, оскільки у такому разі він не набуде права на отримання додаткових видів соціального забезпечення чи збільшення їх розміру у разі настання страхового випадку.

Натомість покладення на позивача обов`язку зі сплати єдиного внеску у такому випадку буде надмірним тягарем для нього, що призведе до сплати єдиного внеску в подвійному розмірі.

Отже, в даному випадку позивач є учасником системи загальнообов`язкового державного соціального страхування як найманий працівник, а тому саме на роботодавця покладено обов`язок щодо сплати єдиного внеску із заробітної плати позивача.

Відтак, перевіривши обґрунтованість ключових доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтримку правомірності сформованого ним рішення, суд дійшов переконання, що позивачу без законних на те підстав здійснено нарахування єдиного внеску у періоді з липня 2016 року по березень 2019 року, а тому вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-17430-17 від 08 лютого 2022 року є протиправною та підлягає скасуванню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а витрат, пов`язаних з розглядом справи, не встановлено, питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-17430-17, що сформована Головним управлінням ДПС у Вінницькій області 08 лютого 2022 року.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 )

Відповідач: Головне управління ДПС у Вінницькій області (місцезнаходження: 21028, м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, буд. 7; ідентифікаційний код відокремленого підрозділу юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 44069150)

Повний текст рішення суду складено 30.09.2022

Суддя Яремчук Костянтин Олександрович