Справа № 640/2121/21
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2022-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2022 року місто Київ №640/2121/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Іщука І.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві

про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, в якому просить суд визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві у вигляді невиплати ОСОБА_1 заборгованості по пенсії відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за період з 01.10.2017 по 01.10.2019 з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві протягом одного місяця з дня набрання рішенням суду законної сили: виплатити ОСОБА_1 заборгованість по пенсії відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за період з 01.10.2017 по 01.10.2019 з нарахуванням та виплатою компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати пенсії, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» № 2050-ІІІ від 19.10.2000 та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 159 від 21.02.2001 із відповідними змінами.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ГУ ПФУ в м. Києві на підставі рішення суду нараховано позивачеві заборгованість по пенсії за 3 роки до першої виплати по пенсії, виплачена заборгованість по пенсії лише за період з 02.10.2019 по 21.10.2020, тобто за 12 місяців до виплати першої пенсії, а інша заборгованість за період з 01.10.2017 по 01.10.2019 не виплачена до теперішнього часу. Тому, позивач вважає, що ГУ ПФУ в м. Києві повинно діяти згідно з ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» - «виплата пенсії за минулий час» і виплатити позивачу заборгованість по пенсії за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.02.2021 позовну заяву залишено без руху. Позивач у встановлені судом строки усунув недоліки позовної заяви.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.02.2021 року прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі № 640/2121/21 та визначено, що справа буде розглядатись без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі. Запропоновано відповідачу протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі надати відзив на позовну заяву, копію відзиву одночасно надіслати позивачу.

Від представника відповідача через канцелярію суду 17.03.2021 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує проти задоволення позовних вимог. Вказує, що на виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 20.10.2017 по справі № 757/34804/17-а позивачеві призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру" з 24.05.2017. За матеріалами пенсійної справи позивач має статус «працюючого пенсіонера» на посаді, яка передбачена Законом України "Про прокуратуру". У зв`язку з цим пенсію було обчислено відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" в розмірі 6480,88 грн. Після звільнення з роботи виплата пенсії, призначеної відповідно до Закону України "Про прокуратуру", поновлюється. Стосовно виплати пенсії Головне управління зазначає наступне: кошти в сумі 77352,44 грн., за період з 02.10.2019 по 30.09.2020, нараховані в жовтні поточного року на банківську установу. Виплата коштів в сумі 155750,18 грн., нарахованих за період з 01.10.2017 по 01.10.2019, здійснюється за рахунок бюджету. Згідно з пунктами 20 та 29 частини першої статті 116 Бюджетного кодексу України взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань та здійснення видатків бюджету з перевищенням бюджетних призначень є порушенням бюджетного законодавства. Бюджетом Пенсійного фонду України на 2020 рік з урахуванням норм Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" передбачено видатки по погашенню заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями судів за рахунок коштів Державного бюджету України. Виплата заборгованості за вказаним рішенням суду буде здійснена в межах бюджетних асигнувань, виділених на цю мету. Згідно рішення Печерського районного суду м. Києва від 20.10.2017 зобов`язання про виплату компенсації за втрату частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати відсутнє.

У відповіді на відзив на позовну заяву, яка надійшла до суду 26.03.2021, позивач зазначив про те, що доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, ним не визнаються, адже обов`язок у нарахуванні та виплаті компенсації втрати частини доходів на нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, вже визначений у діючому законодавстві. На думку позивача, відповідач своєю бездіяльністю у вигляді неперерахування та невиплати пенсії у повному обсязі (не більше ніж 10 прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність) порушує конституційний принцип рівності, а позивача постановлено в нерівне становище з непрацюючими в прокуратурі пенсіонерами органів прокуратури.

Справу розглянуто після отримання судом інформації щодо повідомлення належним чином сторін про відкриття спрощеного позовного провадження у справі.

Відповідно до частини першої статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Частиною п`ятою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Пунктом 2 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Розглянувши подані позивачем документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,-

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, позивач перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві.

Постановою Печерського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2017 року у справі № 757/34804/17-а адміністративний позов задоволено. Скасовано рішення Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, оформленого листом від 14.06.2017 року за № 33907103 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років на підставі ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014 року. Зобов`язано Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України призначити та здійснювати виплату ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014 року з 24.05.2017 року із застосуванням коефіцієнта загального підвищення розмірів посадового окладу та надбавок до нього. Шостим апеляційним адміністративним судом ухвалою від 02.10.2019 у справі № 757/34804/17-а у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Головного управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві відмовлено. Ухвала набрала законної сили з моменту її підписання суддями.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві позивачу нараховано та виплачено за період з 02.10.2019 по 21.10.2020 кошти в сумі 77352,44 грн. Кошти в сумі 155750,18 грн., за період з 01.10.2017 по 01.10.2019 нараховано, але не виплачено. Це підтверджується листами ГУ ПФУ в м. Києві № 25325-27232/М-05/8-2600/20 від 04.11.2020, № 26444-27351/М-02/8- 2600/20 від 20.11.2020 та № 27506-28720/М-02/8-2600/20 від 03.12.2020.

Вважаючи бездіяльність ГУ ПФУ в м. Києві по невиплаті позивачу нарахованої ним заборгованості по пенсії за період з 01.10.2017 по 01.10.2019 протиправною, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Досліджуючи наявні у матеріалах справи докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх у сукупності, суд бере до уваги наступне.

Згідно з ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Як зазначено у ч.3 ст.9 КАС України, кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Отже, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись, серед іншого, про наявність права на позов у матеріальному розумінні, а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

З матеріалів справи вбачається, що предметом позову у цій справі є протиправна, на думку позивача, бездіяльність відповідача, у ході виконання постанови Печерського районного суду м. Києва від 20.10.2017 у справі № 757/34804/17-а, яка набрала законної сили.

Тобто, спірні правовідносини між сторонами вже вирішені судом та перейшли до стадії виконання судового рішення.

Відповідно до ст.14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України; судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України; невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом; обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Згідно з ч.1 ст.370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Таким чином, виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року.

Зокрема, у справі "Горнсбі проти Греції" від 19.03.1997 Європейський суд вказав, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду". Право на судовий захист було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

Однак, у разі невиконання рішення суду в добровільному порядку існує механізм примусового виконання рішення.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

В абз.1 пп.3.2 п.3, п.4 рішення Конституційного Суду України №16-рп/2009 від 30.06.2009 зазначено, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина. Виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової.

У відзиві на позовну заяву, на виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 20.10.2017 по справі № 757/34804/17-а позивачеві призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру" з 24.05.2017. Стосовно виплати пенсії Головне управління зазначає, що кошти в сумі 77352,44 грн., за період з 02.10.2019 по 30.09.2020, нараховані в жовтні поточного року на банківську установу. Виплата коштів в сумі 155750,18 грн., нарахованих за період з 01.10.2017 по 01.10.2019, здійснюється за рахунок бюджету.

Суд зазначає, що відповідно до статті 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій, визначених у статті 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження" органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, статті 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження", іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до статті 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження", а також рішеннями, які відповідно до статті 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження" підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 5 Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених статті 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження" випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону відповідно до Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно з частиною першою, пунктами 16,18 частини третьої статті 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Отже, примусове виконання рішень, зокрема, судів, є виключно повноваженнями державної виконавчої служби, або, у випадках, приватних виконавців.

При цьому вирішення позовних вимог лежить в площині виконання судового рішення і має виконуватися відповідно до Закону України "Про виконавче провадження", Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", що не позбавляє права позивача оскаржувати дії державного виконавця.

Викладене свідчить про те, що позивачем невірно обраний спосіб захисту порушеного права.

Відповідно до частини 1 статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Згідно із частиною першою статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, особа - позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Отже, процесуальним кодексом передбачено декілька видів судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах: 1) зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення та, за наслідками розгляду даного звіту, як один з можливих варіантів - накладення штрафу; 2) визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду та, за наслідками розгляду вказаної заяви і встановлення протиправних рішень, дій чи бездіяльності - постановлення судом окремої ухвали в порядку статті 249 КАС України.

Зазначені правові норми КАС України, мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів позивача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення чи констатації його невиконання.

У зв`язку з вказаним, суд дійшов висновку, що оскільки позивачем по суті заявлено позовні вимоги щодо захисту своїх прав, які фактично стосуються питання повного виконання (неналежного виконання чи не виконання) постанови Печерського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2017 рокуа у справі № 757/34804/17-а, то відповідно, ним невірно обрано спосіб захисту свого порушеного права.

Отже, обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичного конфлікту та не відповідає об`єкту порушеного права, тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним, при розгляді позовної вимоги позивача щодо виконання окремого судового рішення в іншій справі. Також потрібно враховувати, що суд не має права зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення, оскільки порушуються процесуальні норми КАС України.

За правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 15.08.2020 у справі №1340/4630/18, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

У ст.19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ч.1 ст.9 КАС України).

Відповідно до ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи з`ясовані обставини, досліджені матеріали справи суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню. Доводи позивача не приймаються судом до уваги виходячи з вищезазначеного.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч.1 ст.132 КАС України).

Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі (ч.1 ст.143 КАС України).

Оскільки у задоволенні позовної заяви відмовлено, то, відповідно, суд відмовляє у стягненні на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень (відповідача) судових витрат.

Керуючись статтями 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Іщук І.О.