Справа № 160/8897/22
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2022-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 вересня 2022 року Справа № 160/8897/22
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кальника В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказу 113 від 14.06.2022 року, зобов`язання вчинити певні дії, -
27 червня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в якому позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області № 113 від 14 червня 2022 року щодо відмови ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянину Російської Федерації, в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням висновків суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.07.2022 року позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.07.2022 року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.08.2022 року відмовлено в задоволенні клопотання Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про розгляд справи №160/8897/22 за участю представника відповідача.
15.08.2022 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування своєї правової позиції, зокрема, зазначив, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийняте Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області у відношенні громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з тим, що, заява ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є, на думку відповідача, очевидно необґрунтованою. Зауважив, що з аналізу заяв-анкет позивача від 14.03.2018 та 25.05.2022 вбачається, що обставини не змінилися, а саме: ОСОБА_1 не бажає повертатися до Російської Федерації, оскільки вважає, що існує загроза його безпеці, життю, здоров`ю та свободі у зв`язку з притягненням його до кримінальної відповідальності через його політичні погляди та національність. Враховуючи обставин справи ОСОБА_1 , у відповідача немає підстав вважати, що після повернення до країни громадянської належності йому буде завдано серйозної шкоди відповідно до першого та третього елементів визначення поняття «серйозна шкода». Тобто у ОСОБА_1 відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що відповідно до статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», є підставою для прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Тому, відповідач вважає, що розгляд заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за наслідками розгляду даної заяви, оформленого наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 14 червня 2022 року № 113, а також, вручення ОСОБА_1 письмового повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 15.06.2022 року, було здійснено ГУ ДМС у Дніпропетровській області на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Тулома, Кольський район, Мурманська область російської федерації, є громадянином російської федерації.
У 2014 позивач прибув до України з території країни походження рф.
14.03.2018 позивач звернувся із заявою до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Наказом ГУ ДМС України в Дніпропетровській області № 28 від 03.04.2018 позивачу відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Не погоджуючись із наказом відповідача, позивач оскаржував останній в судовому порядку.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2018 року у справі 0440/5861/18 залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 05.12.2018 у справі № 0440/5861/18, відмовлено в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформлене наказом ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 03.04.2018 року № 28 та на Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області покладено обов`язок повторно розглянути справу громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (2018ДР003) про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказане судове рішення, зокрема, мотивоване тим, що позивач прибув на територію України у 2014 році, проте із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні звернувся лише 14.03.2018, перебуваючи у Дніпровській установі виконання покарань №4. Причиною звернення за захистом Єфіменко С.В. зазначив, що він не поділяє політику країни походження та засуджує її агресивну політику по відношенню до України. Також з рішення вбачається, що відділом міжнародного поліцейського співробітництва Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на запит Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області щодо перевірки громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який звернувся із клопотанням до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні повідомлено, що здійсненою перевіркою (реєстраційний №1677 від 19.04.2018) за обліками інформаційно-пошукової системи Генерального секретаріату Інтерполу е-ASF2 було встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуває у міжнародному розшуку з 28.06.2017 з метою арешту та екстрадиції до російської федерації для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 228 КК рф. Крім того, у судовому рішенні було акцентовано увага на тому, що листом від 21.03.2018 №14-6591-17 прокуратура Дніпропетровської області повідомила Головне управління ДМС України в Дніпропетровській області про те, що ОСОБА_1 перебуває у міжнародному розшуку та розшукується УФСКН росії по Мурманській області по кримінальній справі №24-5322(10) від 05.01.2014 з метою арешту та екстрадиції за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 228 КК російської федерації (незаконне придбання, зберігання без мети збуту наркотичних засобів у великому розмірі). Інкримінований ОСОБА_1 злочин за законодавством України відповідає ч. 2 ст. 309 КК України та є екстрадиційним, оскільки передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 5 років. З огляду на приписи Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», зазначені обставини стали підставою для прийняття рішення, оформленого у формі наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №28 від 03.04.2018 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина російської федерації ОСОБА_1 згідно з пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Частиною четвертою статті 78 КАС України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

14.12.2018 року до ГУ ДМС у Дніпропетровській області позивач звернувся з новою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 05.12.2018, яку було розглянуто та надано відповідь від 14.12.2018 року №Є-4128/6/1201-18, щодо порядку звернення із заявою.

Позивач не погодився із наданою йому відповіддю від 14.12.2018 року та 15.09.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в якій просив: визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 у розгляді заяви про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області щодо не проведення попереднього розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до встановленого ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" порядку; зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області провести попередній розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до встановленого ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" порядку.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.01.2022 року по справі № 160/16620/21 в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 18.05.2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.01.2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії скасовано. Позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області щодо не проведення попереднього розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до встановленого ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» порядку. Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області провести попередній розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до встановленого ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» порядку.

На виконання вказаного судового рішення Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області було запрошено ОСОБА_1 для проведення співбесіди та відповідних заходів (протокол співбесіди від 07.06.2022 року, справа № 2022DP0003).

За результатом розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем було прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлене наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 14 червня 2022 року № 113.

Про прийняття вказаного рішення позивача повідомлено відповідно до повідомлення ГУ ДМС України у Дніпропетровській області від 15.06.2022 року.

Не погоджуючись з наказом № 113 від 14 червня 2022 року, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає безпосередньо Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону №3671, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 р. і Протоколу щодо статусу біженців 1967 р. та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 4 ч.1 ст.1 Закону №3671 визначено, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у п.13 ч.1 цієї статті.

Заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - заява-анкета встановленого зразка, в якій іноземець або особа без громадянства просить визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням та обґрунтуванням однієї з підстав для такого визнання, зазначених у п.п.1 і 13 ч.1 цієї статті (п.8 ч.1 ст.1 Закону №3671).

За вимогами ч.5 ст.5 Закону №3671, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначені у ст.6 Закону №3671, за змістом якої не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника (ч.1 ст.7 Закону №3671).

Частиною 7 ст.7 Закону №3671 також встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Порядок попереднього розгляду заяв передбачено у ст.8 Закону №3871, відповідно до ч.1 якої центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Згідно із ч.4 та ч.6 ст.8 Закону №3671, рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.п1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення (ч.7 ст.8 Закону №3671).

Крім того, з метою організації прийняття заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 р. №649 затверджено Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (надалі - Правила №649).

Вимоги до оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту встановлені у розділі ІІІ Правил №649, у п.3.1 якого вказано, що в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають міститися такі відомості: прізвище, ім`я (імена), по батькові заявника, дані паспорта або іншого документа, що посвідчує особу (у разі його відсутності - зазначені причини, через які він був утрачений), громадянство/підданство, країна постійного проживання, місце та підстави (за наявності) проживання в Україні, місце, час та спосіб перетинання державного кордону України, відомості про членів сім`ї заявника, підписи заявника або законного представника, перекладача (у разі необхідності), дата складання заяви.

Заявник зобов`язаний також надати всі наявні у нього документи та інформацію, що необхідні для обґрунтування заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або зазначити причини, через які ці документи та інформація не можуть бути надані, та повідомити, де такі документи знаходяться чи можуть знаходитися або хто може надати чи підтвердити відповідну інформацію.

Відповідно до п.4.1 Правил №649, під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви:

а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених ч.ч.2 та 3 ст.8 Закону. Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності).

б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13). У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Згідно із п.4.3 та 4.4 Правил №649, на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень:

а) про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення, передбачені п.4.3 цього розділу, оформлюються наказом територіального органу ДМС (додаток 14).

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття територіальний орган ДМС надсилає або видає під підпис заявнику або його законному представнику письмове повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 15), з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення, про що робить відповідний запис в журналі реєстрації видачі повідомлень (додаток 16) (п.4.6 правил №649).

Отже, аналіз викладених вище норм дає підстави для висновку, що Закон №3671 чітко визначає питання встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, у т.ч. порядок прийняття заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також порядок прийняття рішення за такою заявою центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Водночас процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, врегульована нормами Правила №649.

Суд також вважає за необхідне звернути увагу на те, що відповідно до положень Конвенції про статус біженців 1951 р. (надалі - Конвенція) і Протоколу щодо статусу біженців 1967 р. (надалі - Протокол) поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності; релігії; національності (громадянства); належності до певної соціальної групи; політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Також практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 р. за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають, що при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців (надалі - УВКБ ООН) видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції та Протоколу) (Женева, 1992 р.), згідно із яким процес визначення статусу біженця проходить у два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи; 2) встановлення, чи відповідають такі факти положенням Конвенції та Протоколу.

Відповідно до п.195 Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані насамперед самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, має довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду №К/9901/53161/18 від 21.11.2019 р. (справа №816/2279/17).

Як вбачається з протоколу співбесіди від 07.06.2022 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином рф, агностик, військовозобов`язаний, має повну середню освіту.

На початку лютого 2014 року ОСОБА_1 нелегально залишив територію рф. Кордон з Україною перетнув поза пунктами пропуску, маршруткою, за допомогою приватного перевізника, не використовуючи документів. При цьому, жодних проблем при перетині кордону в нього не виникло.

Підставою для вчинення вищезазначеного вчинку стали нібито як, за словами ОСОБА_1 , переслідування на території рф державними органами у зв`язку із тим, що у грудні 2013 року він неодноразово дискутував з працівниками поліції щодо підтримки народу України в поваленні влади ОСОБА_2 і становленню народної влади, а також негативно висловлювався щодо майбутнього приєднання Криму до рф та назріваючої війни на сході України. У зв`язку із чим зазнав застосування фізичної сили, залякувань, які представляли реальну загрозу безпеці, життю, здоров`ю та свободі. Згодом, на думку позивача, переслідування через політичні переконання вилились в сфабриковані кримінальні справи, до яких він не має жодного відношення, а тому через погрози та переслідування ОСОБА_1 був вимушений залишити територію рф, та вирушити на свою історичну Батьківщину - Україну, оскільки його родичі є українцями.

Після прибуття на територію Україну, ОСОБА_1 вирушив у напрямку столиці України, де займався будівництвом разом з будівельною бригадою, з якою він працював та їздив різними містами України. В місто Марганець, де і мешкає позивач він потрапив приблизно в 2015-2016 роках.

Як зазначив ОСОБА_3 , відповідно до протоколу співбесіди, він не звертався до міграційної служби України з будь-яких питань тому, що коли він прибув до України, вона, як він вважав, була під контролем рф, і він боявся звертатись, до того ж він не знав про таку можливість і тому весь час проживав в Україні нелегально.

Окрім того, під час співбесіди 07.06.2022 ОСОБА_1 стверджував, що він не згодний з першою відмовою у наданні статусу біженця, зауважив, що він має право на отримання такого статусу, оскільки обставини, які змусили його звернутись у 2018 році із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стали більш очевидними, за словами заявника виявилося ставлення росіян до українців, яке вилилось у війну та геноцид проти українського народу.

Під час проведення співбесіди ОСОБА_1 не повідомив про свою участь, або своїх родичів у жодній політичній, релігійній, військовій, соціальній організації або партії.

Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду попередньої заяви-анкети ОСОБА_1 від 14.03.2018 року, були розглянуті твердження заявника та встановлено наступне: заявник є українцем за походженням, але народився та виріс в рф; в рф існують переслідування осіб за ознакою громадянства України, та стосуються політичних в`язнів, які знаходяться на території російської федерації, заявник не звинувачується органами рф в сепаратизмі чи інших діях, на які направлене антиекстріміське законодавство рф, про що повідомляється в інформації по країні походження заявника, а отже до осіб, які переслідуються за політичні погляди, заявник не належить; заявник не входив до складу жодної політичної, релігійної, військової або соціальної організації, не брав участі в жодних мітингах; заявник не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності через існуючу кримінальну відповідальність в рф, що підтверджується інформацією, отриманою від Дніпропетровської обласної прокуратури, а саме: за дорученням Генеральної прокуратури України проведено екстрадиційну перевірку обставин, що можуть перешкоджати видачі до російської федерації ОСОБА_1 для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.228 КК російської федерації. За відомостями, встановленими під час екстрадиційної перевірки, на території України ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності не притягувався. Генеральною прокуратурою України 30.08.2019 було прийнято рішення про видачу (екстрадицію) згаданої особи до російської федерації для притягнення до кримінальної відповідальності (лист Дніпропетровської обласної прокуратури від 03.06.2022 №19-6591-17).

Під час судового розгляду даної справи судом встановлено, що з 2018 року по 2022 рік побоювання ОСОБА_1 не змінились. З моменту прибуття до України, тобто з 2014 року, і до моменту прийняття спірного наказу, ОСОБА_1 мешкав в Україні нелегально. Позивач не бажає повертатися до Російської Федерації, оскільки вважає, що існує загроза його безпеці, життю, здоров`ю та свободі, у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, через його політичні погляди.

Матеріали справи не містять, а позивачем не було надано жодних належних та допустимих доказів того, що він підпав під будь-яке насилля чи переслідування у власній країні через свої політичні погляди. Також у матеріалах справи відсутні нові докази загрози життю позивача, безпеці чи свободі у країні походження через побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Судом було встановлено відсутність загрози для позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Суд зазначає, що інформація щодо переслідування громадян рф, які будь-яким чином висловлюють підтримку України в російсько-українському конфлікті є загальновідомою. При цьому, позивач не надав суду ані документів, ані інформаційних матеріалів, які б підтверджували його публічні висловлювання щодо такої позиції та поінформованість про неї російської влади, а тому суд погоджується із висновком та запереченнями відповідача, що заява позивача від 05.12.2018 року не містить об`єктивного елементу обґрунтованості побоювань, що є необхідним для вирішенням питання оформлення документів заявника для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Водночас, у матеріалах справи містяться докази перебування позивача у розшуку за вчинення на території російської федерації злочину, передбаченого частиною 2 статті 228 Кримінального кодексу російської федерації, якій відповідає кримінальному правопорушенню, передбаченому ч. 2 ст. 309 КК України.

Суд зазначає, що намагання у такий спосіб уникнути кримінальної відповідальності за вчинення злочину в своїй країні шляхом переховування в іншій країні, не є передбаченою законодавством України підставою для надання такій особі статусу біженця чи особи, що потребує додаткового захисту.

Враховуючи встановлені обставини, оскільки у заяві від 05.12.2021 року підстави для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, залишились незмінними, є тотожними підставам звернення, зазначених у заяві від 14.03.2018 р., в задоволенні якої наказом №28 було раніше відмовлено у зв`язку із відсутністю підстав, передбачених п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону №3671 для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд приходить до висновку, що відповідачем своїм наказом №113 правомірно та обґрунтовано відмовлено позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

Як наслідок, також відсутні підстави для зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з огляду на похідний характер такої позовної вимоги.

Решта доводів висновків суду по суті спору не спростовують.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні) сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява №65518/01 від 06.09.2005 р., п.89), «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 18.07.2006 р., п.23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04 від 10.02.2010 р., п.58) принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) від 09.12.1994 р., п.29).

Згідно із ст.72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За вимогами ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Виходячи із заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, оскільки відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів правомірність прийняття ним наказу №113 від 14.06.2022 року.

Відповідно до вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказу № 113 від 14.06.2022 року, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Кальник