Справа № 640/34034/21
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2022-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2022 року м. Київ № 640/34034/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у м. Києві, як відокремлений підрозділ ДПС

про визнання протиправним та скасування вимоги,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві, як відокремлений підрозділ ДПС, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною і скасувати вимогу Головного управління ДФС у м. Києві від 13 травня 2019 року № Ф- 241191-17 про сплату боргу (недоїмки) в сумі 21030,90 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про безпідставність оскаржуваного рішення з огляду на нездійснення ним підприємницької діяльності. Водночас, позивач зазначив, що упродовж вказаного періоду, за який нарахований борг, були відсутні законні підстави для нарахування даного боргу.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.11.2021 року було відкрито провадження в даній справі та вирішено здійснювати її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Відповідачем не було надано відзив на адміністративний позов.

Розглянувши подані позивачем документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

В травні 2021 року ОСОБА_1 , за його податковою адресою: АДРЕСА_1 , було надіслано вимогу державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бурлака Р.В., якою останнього повідомлено про те, що на виконанні у Солом`янському районному відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебуває виконавче провадження з примусового виконання постанови, виданої ОСОБА_1 про стягнення штрафу на користь держави, ОСОБА_1 є боржником за виконавчим провадженням, про що внесено відомості до Єдиного реєстру боржників, винесено постанову про арешт всього належного ОСОБА_1 майна, та про необхідність сплатити борг за виконавчим провадженням, з урахуванням виконавчого збору 10% від суми боргу та витрат виконавчого провадження у сумі 21030,90 грн.

Квитанцію про сплату заборгованості запропоновано направити на електронну пошту Відділу засобами поштового зв`язку за адресою: АДРЕСА_2 або безпосередньо до Відділу в скриньку для звернень у строк до 21.05.2021 року та повідомлено, що при невиконанні виконавчого документу державним виконавцем буде прийнято рішення щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості та направлено до Державної прикордонної служби для виконання.

09 серпня 2021 року адвокат ОСОБА_1, звернувся до Головного управління державної податкової служби з адвокатським запитом, в якому просив надати інформацію про відсутність (наявність) в інтегрованій картці платника податків (ІКП) ОСОБА_1 (код РНОКПП: НОМЕР_1 ) заборгованості з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та її розмір (за наявності заборгованості).

Листом № 78319/6/26-15-13-07-17 від 13.08.2021 року Головного управління ДПС у м. Києві Державної податкової служби України "Про розгляд адвокатського запиту" повідомлено, що згідно з даними інформаційно-телекомунікаційних систем контролюючого органу, станом на 11.08.2021, у ОСОБА_1 обліковується заборгованість зі сплати єдиного внеску у сумі 37788,74 гривень.

07 вересня 2021 року адвокат ОСОБА_1, звернувся до Головного управління державної податкової служби з адвокатським запитом, в якому просив надати інформацію: 1) чи надсилалась (вручалась) ОСОБА_1 (код РНОКПП: НОМЕР_1 ) у паперовій формі податкова вимога щодо сплати заборгованості з ЄСВ рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручалась ОСОБА_1 ; 2) надати належним чином засвідчені копії податкової вимоги щодо сплати заборгованості з ЄСВ, рекомендованого листа та повідомлення про вручення щодо ОСОБА_1 (якщо податкова вимога надсилалась (вручалась).

Листом № 86093/6/26-15-13-07-17 від 13.09.2021 року Головного управління ДПС у м. Києві Державної податкової служби України "Про розгляд адвокатського запиту", серед іншого, повідомлено про те, що згідно з рекомендованим повідомленням про вручення, 15.06.2019 вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13.05.2019 № Ф-241191-17 повернуто з поштового відділення у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання.

При цьому, до листа додано копію вимоги, про сплату боргу (недоїмки) від 13 травня 2019 року № Ф- 241191-17, якою ГУ ДФС у м. Києві повідомлено, що станом на 30 квітня 2019 року заборгованість зі сплати єдиного внеску, штрафів (пені) ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , становить 21030 грн. 90 коп., рекомендованого повідомлення № 412 про вручення поштового відправлення та поштового конверту.

Вважаючи безпідставність оскаржуваного рішення відповідача, позивач звернувся з позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Положеннями статті 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Пунктом 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дано визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону;

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За змістом статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно- правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Акцентую увагу на тому, що пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464 з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб - підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 3 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець в 2003 році, взятий на облік як платник податків в ДПІ в Солом`янському районі ГУ ДПС у м. Києві - з 13.01.2003 року, як платник єдиного внеску - з 24.06.2003 року, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 06.07.2021 року.

В період 2017-2019 роки Позивач працював: з 29.09.2017 року по 22.10.2018 року - в ТОВ "Менпауер Україна"; з 03.12.2018 року по 22.03.2019 року - в Чорнобильському радіаційно-екологічному біосферному заповіднику; з 28.03.2019 року по 28.02.2020 року - в ТОВ "Кий Авто Холдинг", що підтверджується трудовою книжкою Позивача, що додається та індивідуальними відомостями про застраховану особу, що наявні в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування від 12.07.2021 року (форма ОК-7), що додається.

В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом № 2464-VI не врегульовано.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Виходячи з системного тлумачення наведених норм права, необхідно виходити з того, що, особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у: постанові від 07.07.2021 року (справа № 142/252/19); постанові від 04.03.2021 року (справа № 260/739/19); постанові від 18.02.2021 року (справа № 320/6585/18); постанові від 19.01.2021 року (справа № 640/17793/19); постанові від 03.12.2020 року (справа № 140/2122/19); постанові від 10.06.2020 року (справа № 120/1918/19-а); постанові від 19.05.2020 року (справа № 560/1959/19); постанові від 06.05.2020 року (справа № 400/1622/19); постанові від 03.04.2020 року (справа № 140/642/19); постанові від 02.04.2020 року (справа № 620/2449/19); постанові від 27.03.2020 року (справа № 140/2214/19); постанові від 18.03.2020 року (справа № 1.380.2019.003164); постанові від 18.03.2020 року (справа № 140/1777/19); постанові від 23.01.2020 року (справа № 480/4656/18); постанові від 27.11.2019 року (справа № 160/3114/19); постанові від 04.12.2019 року (справа № 440/2149/19).

Позивач, за відсутності факту звернення з реєстраційною карткою для включення відомостей про нього як фізичної особи-підприємця до ЄДР та заміни свідоцтва про його державну реєстрацію на свідоцтво про державну реєстрацію єдиного зразка Позивач в 2017-2019 роках, не набув у вказаний період статусу фізичної особи-підприємця в розумінні Закону № 755-IV і, та, як наслідок, не належав до платників єдиного внеску відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI.

Так, Позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець в 2003 році, взятий на облік як платник податків в ДПІ в Солом`янському районі ГУ ДПС у м. Києві - з 13.01.2003 року, як платник єдиного внеску - з 24.06.2003 року, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб підприємців та громадських формувань від 06.07.2021 року.

При цьому, згідно вказаної виписки, в розділі "дата та номер запису в Єдиному державному реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" зазначено: "01.07.2021"року. Тобто, з реєстраційною карткою для включення відомостей про себе, як фізичної особи-підприємця до ЄДР, Позивач звернувся лише 01.07.2021 року, тобто по закінченню періоду 2017-2019роки.

Тобто, Позивач не мав статусу платника єдиного внеску відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI і, як наслідок, обов`язок сплачувати єдиний внесок у мінімальному розмірі за період в 2017- 2019 роки відповідно до оскаржуваної вимоги за відсутності доходу від здійснення підприємницької діяльності. При цьому Позивач набув статусу суб`єкта підприємницької діяльності та отримав відповідне свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи до 1 липня 2004 року, тобто до набрання чинності Законом № 755-IV, але не звертався до державного реєстратора з реєстраційною карткою про включення відомостей про неї до ЄДР відповідно до вимог цього Закону.

Спір з аналогічними обставинами та правовідносинами був предметом розгляду у справі №260/81/19, яку було передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду. За результатами розгляду справи, Велика Палата ухвалила постанову від 01.07.2020, у якій, здійснивши системне тлумачення норм права, сформулювала такий правовий висновок.

Статус ФОП є формою реалізації конституційного права на підприємницьку діяльність, відсутність підтвердженого у визначеній державою формі реалізації цього права у нових умовах нормативно-правового регулювання після 2004 року виключає можливість автоматичного перенесення набутих до 1 липня 2004 року ознак суб`єкта господарювання, оскільки особа не може бути примушена до реалізації наданого їй права в цих умовах, а користується ним на власний розсуд.

Водночас зміни у процедуру адміністрування системи державної реєстрації фізичних осіб - підприємців, запроваджені законами № 2390-VI та № 1155-VII. не спростовують наведених висновків щодо природи визначення статусу ФОП, а лише визначають регулювання діяльності уповноважених органів у відношенні до фізичних осіб, які мають намір продовжувати здійснювати підприємницьку діяльність, розпочату ними до 1 липня 2004 року, що підтверджується виконанням ними обов`язку подати реєстраційну картку або ж констатації відмови особи від набуття статусу ФОП шляхом неподання реєстраційної картки, що за змістом нормативних приписів мало наслідком відмову в заміні свідоцтва про державну реєстрацію на бланки нового зразка та внесення відмітки до ЄДР про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, вважаються недійсними. Таким чином, виключалася можливість законного здійснення підприємницької діяльності, а відтак отримання доходу від такої діяльності.

Велика Палата Верховного Суду також підкреслила, що існування нечіткого, суперечливого нормативного регулювання на час виникнення спірних правовідносин порушує принцип правової визначеності.

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що відсутність офіційного підтвердження в особи статусу ФОП шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом № 755-IV, що виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів, за відсутності фактичних доказів протилежного, виключає і можливість формальної та фактичної участі позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.

Отже, вважаю необхідним врахувати висновок Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права, викладений у постанові від 1 липня 2020 року у справі №260/81/19.

Пунктами 2 і 6 частини першої статті 01 Закону № 2464-VI визначено, що єдиний внесок - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доході зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

01 січня 2017 року набрав чинності Закон України від 6 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 1774-VIII), яким було внесено зміни, зокрема, до пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI щодо нарахування єдиного внеску його платниками.

Так, відповідно до абзаців першого та другого пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (у редакції Закону № 1774-VIII зі змінами, внесеними Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій») єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Таким чином, у зв`язку із внесеними до Закону № 2464-VI змінами щодо нарахування єдиного внеску його платниками у фізичних осіб - підприємців з 01 січня 2017 року виник обов`язок щодо нарахування та сплати єдиного внеску незалежно від того, чи отримували вони дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 1.07.2020 року (справа №260/81/19) та постанові Верховного Суду від 15.09.2020 року (справа № 500/1762/19).

Враховуючи вищенаведене, у відповідача не було правових підстав для прийняття оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки), тому вона визнається судом протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

При вирішенні даної справи суд враховує, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень ч.ч. 1 та 2 статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За наслідком здійснення аналізу оскаржуваного рішення на відповідність наведеним вище критеріям, суд, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки оскаржуване рішення не відповідає у повній мірі наведеним критеріям.

Відповідно до вимог статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 263 КАС України суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у м. Києві, як відокремлений підрозділ ДПС (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ) про визнання протиправним та скасування вимоги - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною і скасувати вимогу Головного управління ДФС у м. Києві від 13 травня 2019 року № Ф- 241191-17 про сплату боргу (недоїмки) в сумі 21030,90 грн.

3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві, як відокремлений підрозділ ДПС (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ) понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Рішення суду, відповідно до ч. 1 статті 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 КАС України.

Суддя І.А. Качур