Справа № 640/10591/21
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2022-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О.,

Ключковича В.Ю.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними , зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (надалі - позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (надалі - відповідач), в якому просила суд:

- визнати противоправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (вул. Бульварно-Кудрявська, 16, м. Київ, 04053, ) від 27.08.2020 № 2609-0314-8/119912 про відмову у призначенні мені - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) спеціальної пенсії відповідно до Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII (зі змінами) через незарахування до загального страхового стажу періоду роботи з 11.10.1990 по 24.12.1996 з причин засвідчення запису про звільнення печаткою УРСР.

- зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України в м. Києві призначити мені - ОСОБА_2 пенсію відповідно до ч. 5 ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII (зі змінами) з дня звернення, тобто з 19.08.2020, ураховуючи наявність страхового стажу понад 31 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів в органах прокуратури 21 рік 04 місяці 24 дні, на підставі довідки прокуратури Автономної Республіки Крим № 18/1-74 від 07.08.2020.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що відповідачем протиправно не зараховано до її стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років половину строку її навчання у Львівському національному університеті імені Івана Франка, що складає 1 рік 2 місяці 4 днів та періоду роботи на посаді державного службовця з вищою юридичною освітою після отримання диплому про вищу юридичну освіту 20 лютого 2009 року, що складає 1 рік 7 місяців 16 днів.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2021 року позов задоволено частково:

- визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо не зарахування ОСОБА_1 до вислуги років відповідно до Закону України "Про прокуратуру", періоду роботи на посаді державного службовця в органах прокуратури з 20 лютого 2009 року по 05 жовтня 2010 року;

- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві (04053, місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, будинок 16, ) зарахувати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до вислуги років період роботи на посаді державного службовця в органах прокуратури з 20 лютого 2009 року по 05 жовтня 2010 року;

- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві (04053, місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, будинок 16, ) здійснити перерахунок розрахованого стажу роботи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на посадах прокурорів за період з 06 жовтня 2010 року по 12 березня 2021 року з урахуванням висновків суду в даній адміністративній справі;

- задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням в частині відмови у задоволенні позовних вимог, позивачем (надалі - апелянт 1) подано апеляційну скаргу, в якій апелянт 1 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині з огляду на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що вона має достатньо спеціального стажу в органах прокуратури та в даному випадку підлягають застосуванню саме приписи ч.1 ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 № 1789-ХІІ, як такого, що був чинним за часів роботи позивача в органах прокуратури, в іншому ж разі, матиме місце звуження прав позивача.

Крім того, не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідачем (надалі - відповідач 2) подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції з огляду на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт 2 зазначає, що у позивача відсутній необхідній стаж, визначений статтею 86 Закону України «Про прокуратуру», у зв`язку з чим відсутнє право на призначення такої пенсії. Більш того, представник відповідача також наголосив й на відсутності у позивача права на призначення пенсії за вислугу років, виходячи з 80% від заробітної плати.

Позивач заперечує проти апеляційної скарги у повному обсязі, з підстав зазначених у письмовому відзиві на апеляційну скаргу та зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог прийнято у відповідності до вимог законодавства.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що 12 березня 2021 року позивача звільнено з займаної посади прокурора Київської місцевої прокуратури №4 та органів прокуратури, на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру", у зв`язку чим позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою про призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ.

Відповідно до відомостей з трудової книжки на ім`я ОСОБА_1 , остання:

- 18 серпня 2004 року прийнята до Прокуратури міста Києва на посаду інспектора секретаріату на час відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами ОСОБА_3 ;

- 28 жовтня 2004 року призначена інспектором секретаріату прокуратури міста Києва;

- 09 березня 2005 року призначена спеціалістом секретаріату прокуратури міста Києва, як така, що пройшла конкурсний відбір. Присвоєно 13 ранг державного службовця (шоста категорія);

- 13 березня 2007 року присвоєно 12 ранг державного службовця;

- 11 жовтня 2007 року призначена спеціалістом 2 категорії секретаріату прокуратури міста Києва, як така, що пройшла конкурсний відбір;

- 20 березня 2009 року присвоєно 11 ранг державного службовця;

- 06 жовтня 2010 року призначена стажистом прокуратури Деснянського району міста Києва на умовах строкового трудового договору;

- 13 травня 2011 року переведена помічником прокурора Деснянського району міста Києва на відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_4

- 16 травня 2011 року прийняла присягу працівника прокуратури;

- 14 червня 2012 року призначена прокурором прокуратури Деснянського району міста Києва на час відпустки ОСОБА_4 для догляду за дитиною;

- 07 липня 2012 року переведена прокурором прокуратури Дніпровського району міста Києва на час відпустки ОСОБА_5 у зв`язку з вагітністю та пологами;

- 13 серпня 2012 року переведена прокурором прокуратури Дніпровського району міста Києва на час відпустки ОСОБА_5 для догляду за дитиною;

- 10 квітня 2013 року переведена старшим прокурором прокуратури Дніпровського району міста Києва;

- 24 липня 2013 року у зв`язку зі змінами у штатному розписі - призначена прокурором прокуратури Дніпровського району міста Києва;

- 15 грудня 2014 року у зв`язку з успішним проходженням тестування, передбаченого підпунктом 1 пункту 5-1 Перехідних положень Закону України "Про прокуратуру" призначена прокурором Київської місцевої прокуратури №4 міста Києва;

- 12 березня 2021 року звільнена з займаної посади та органів прокуратури, у зв`язку з неуспішним проходженням атестації на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру".

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач у лютому 2009 року закінчила факультет правничий Львівського національного університету імені Івана Франка за спеціальністю правознавство та 20 лютого 2009 року отримала диплом про перепідготовку 12 ДСК №160448.

Згідно додатку до вказаного диплому про перепідготовку, позивач проходила навчання за програмою: освітньо-професійна програма підготовки спеціаліста за напрямком підготовки "право, спеціальність правознавство", терміном навчання 3 роки 6 місяців та заочною формою навчання.

Так, 24 березня 2021 року позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою про призначення їй пенсії за вислугу років на підставі Закону України "Про прокуратуру" від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 29 березня 2021 року №06 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років на підставі Закону України "Про прокуратуру", у зв`язку з відсутністю необхідного стажу для її призначення згідно статті 86 вказаного Закону, про що позивача було повідомлено листом від 31 березня 2021 року №2600-0303-8/54537.

Позивач не погоджується з вказаним вище рішенням відповідача, вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, з огляду на те, що, на її переконання, вона набула право на призначення пенсії за вислугу років саме за Законом України "Про прокуратуру" від 1991 року, а до стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідач протиправно не зарахував період її навчання у Львівському національному університеті імені Івана Франка та період роботи на усіх займаних нею посадах з 20 лютого 2009 року по 12 березня 2021 року.

Вважаю, що рішення Пенсійного фонду про відмову у призначенні пенсії є протиправним, таким, що не відповідає Конституції України та чинному законодавству України, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог в частині, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем протиправно не зараховано до вислуги років період роботи позивача на посаді державного службовця в органах прокуратури (посада спеціаліста 2 категорії секретаріату прокуратури м. Києва, як така, що пройшла конкурсний відбір) з 20 лютого 2009 року по 05 жовтня 2010 року - 1 рік 7 місяців 15 днів.

В частині відмови у задоволенні позовних вимог судом першої інстанції зазначено, у зв`язку з відсутністю у позивача права на призначення пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ (в редакції Закону України від 12 липня 2001 року №2663-ІІІ), оскільки заява на призначення пенсії подана в 2021 році.

Надаючи правову оцінку правомірності прийнятого судом першої інстанції рішення з урахуванням доводів апеляційної скарги та встановлених обставин справи, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до положень частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Так, у частині 1 статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05 листопада 1991 року 1789-ХІІ (в редакції, що діяла до 01 жовтня 2011 року , надалі - Закон 1789-ХІІ) було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугою років незалежно від віку. Пенсія призначається у розмірі 80 % від суми їхньої місячної заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержувані перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 % місячного заробітку. Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок пенсії проводиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.

Законом України № 3668-VІ "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи", який набрав чинності з 01 жовтня 2011 року, внесено зміни до статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, зокрема змінено у відсотках розмір пенсії за вислугу років, яка призначається прокурорам і слідчим у разі реалізації ними такого права. Встановлено, що прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років.

Як вбачається з матеріалів справи, що на час звернення позивача за призначенням пенсії за вислугу років саме на підставі статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" №1789-ХІІ (у частині визначення права на пенсію за вислугу років прокурорів і слідчих зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років) ця норма права втратила чинність.

Отже, з 15 липня 2015 року статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05 листопада 1991 року №1789-XII щодо права на пенсійне забезпечення за вислугу років втратила чинність, у зв`язку із набранням чинності нового Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року.

Таким чином, оскільки позивач звернулася до відповідача з заявою про призначення пенсії у березні 2021 року спірні правовідносини підлягають вирішенню за нормами Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VI.

Частинами 1, 2 статті 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (у редакції на час звернення) встановлено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

З аналізу норм справи вбачається, що станом на дату звернення позивача до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві необхідними умовами для призначення їй пенсії за вислугу років були: а) вислуга років - 25 років; б) стаж на посадах прокурорів - не менше 15 років.

Відповідно до частини 6 статті 86 Закону №1697 до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на посадах прокурорів (в тому числі адміністративних) органів прокуратури, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою; у науково-навчальних закладах Офісу Генерального прокурора працівникам, яким до набрання чинності цим законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), у тому числі час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання; на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у Тренінговому центрі прокурорів України; на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності цим Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури; військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання; відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.

Судом першої інстанції встановлено, що вищу юридичну освіту позивач здобула 20 лютого 2009 року. В цей період вона займала посаду спеціаліста 2 категорії секретаріату прокуратури м. Києва, як така, що пройшла конкурсний відбір.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вищезазначена посада, відповідно до записів трудової книжки відноситься до посади державного службовця, а тому період перебування на цій посаді має бути зарахований до вислуги років.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідачем в апеляційній сказі не заперечує, що відповідачем протиправно не зараховано до вислуги років період роботи позивача на посаді державного службовця в органах прокуратури (посада спеціаліста 2 категорії секретаріату прокуратури м. Києва, як така, що пройшла конкурсний відбір) з 20 лютого 2009 року по 05 жовтня 2010 року - 1 рік 7 місяців 15 днів.

Крім того, суд першої інстанції звернув увагу, що є досить незрозумілим розрахунок стажу роботи позивача на посадах в органах прокуратури за період з 06 жовтня 2010 року по 12 березня 2021 року, як 10 років 3 місяці 0 днів, з урахуванням того, що матеріали справи свідчать про безперервність роботи позивача, адже за підрахунками суду такий стаж становить 10 років 5 місяців 6 днів.

Так, позивач зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що позивач навчалася Львівського національного університету імені Івана Франка та здобула вищу освіту, а отже підлягає зарахуванню строк навчання, колегія суддів не погоджується, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується позивачкою, що остання навчалася у Львівському національному університеті імені Івана Франка на заочній формі навчання.

Колегія суддів звертає увагу, що ч.6 ст. 6 статті 86 Закону №1697 чітко визначено, що підлягає зарахуванню до стажу виключно (половина строку) юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання, в той час, як позивач навчалася на заочній формі, отже даний стаж не підлягає зарахуванню.

З аналізу матеріалів справи та норм права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання протиправними дій відповідача щодо не зарахування до вислуги років періоду роботи позивача на посаді державного службовця в органах прокуратури у період з 20 лютого 2009 року по 05 жовтня 2010 року та зобов`язанні вчинити такі дії, а також вважає за необхідне зобов`язати відповідача здійснити перерахунок розрахунку стажу роботи позивача на посадах прокурорів за період з 06 жовтня 2010 року по 12 березня 2021 року з урахуванням висновків суду в даній адміністративній справі.

Щодо твердження позивача на те, що пенсія позивачці підлягає призначенню відповідно до статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ, колегія суддів ставиться критично, оскільки пенсія призначається з моменту подання заяви (24 березня 2021 року) до Пенсійного фонду та в редакції Закону, який діє на момент звернення, а не з моменту працевлаштування громадянина на певну посаду.

На час звернення позивача із заявою про перерахунок пенсії стаття 50-1 Закону №1789-ХІІ відповідно до пункту 3 Прикінцевих положень Закону №1697-VII в частині перерахунку пенсії втратила чинність.

З огляду на наведене, на спірні правовідносини поширюються положення частини другої статті 86 Закону №1697-VII, в силу вимог яких пенсія працівникам прокуратури призначається (перераховується) в розмірі 60 відсотків від суми місячної (чинної) заробітної плати, що і зроблено відповідачем у цій справі.

Колегія суддів звертає увагу, що в постанові Верховного Суду від 21.12.2021 року по справі №580/5962/20, суд касаційної інстанції відступила від висновку, викладеного, у постанові Верховного Суду від 10.09.2021 у справі №580/5238/20 у подібних правовідносинах, та сформувала правовий висновок, відповідно до якого до правовідносин щодо визначення відсоткового значення розміру пенсії, право на перерахунок якої виникло після набранням чинності Законом №1697-VII, повинні застосовуватись виключно норми цього Закону, зокрема частини другої статті 86, якими встановлено, що пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми місячної (чинної) заробітної плати працівників прокуратури, а не норма, що визначає розмір місячного (чинного) заробітку у відсотках, яка діяла на момент призначення пенсії.

З аналізу матеріалів та норм права, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позовні вимог в частині визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ та зобов`язанні Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 з 24 березня 2021 року пенсію за вислугу років у відповідності до статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ (в редакції Закону України від 12 липня 2001 року №2663-ІІІ) у розмірі 80% від суми заробітної плати, обчисленої за останні 60 календарні місяці роботи та визначеної у довідці Київської міської прокуратури №21/74 від 01 березня 2021 року, без обмеження граничного (максимального) розміру пенсії, а в подальшому довічно здійснювати належні ОСОБА_1 виплати пенсії за вислугу років щомісячно - не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги (позивача) не заслуговують на увагу, оскільки їх суть зводиться до констатації норм законодавства, а не помилок чи то порушень судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення, за таких обставин доводи апеляційної скарги не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову частково та вважає, що судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянтів не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, зазначених у ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді: О.О. Беспалов

В.Ю. Ключкович