Справа № 120/11193/21-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2022-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2022 р. Справа № 120/11193/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Слободонюка М.В., розглянувши у м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі військова частина НОМЕР_1 , відповідач) про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 30.06.2020 №185-ос позивача звільнено з військової служби у запас, а іншим наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 31.07.2020 №274-ос виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 01.08.2020. При цьому в період з 08.10.2015 по 12.10.2016 він проходив військову службу та перебував на всіх видах забезпечення у ІНФОРМАЦІЯ_4 . Позивач зазначає, що із лютого 2016 року до лютого 2018 року включно йому виплачувалася щомісячна додаткова грошова винагорода встановлена для військовослужбовців Державної прикордонної служби України постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889. Однак, при здійсненні розрахунку та виплаті грошової допомоги на оздоровлення в березні 2016 року, відповідачем до розрахунку місячного грошового забезпечення не включено щомісячну додаткову грошову винагороду.

Окрім того позивач стверджує, що проходив військову службу з 26.07.1995 до 31.07.2020, та станом на 26.07.2015 його безперервна календарна вислуга років військової служби становила 20 років. Відповідно до Додатку 25 до Постанови № 1294 для військовослужбовців встановлено одноразовий додатковий вид грошового забезпечення винагороду за тривалість безперервної військової служби (посадовий оклад і оклад за військовим званням) залежно від тривалості безперервної календарної військової служби: 1,5 за 20 років. Проте, як зазначає позивач, всупереч наведеному із часу набуття ним права на виплату винагороди за тривалість безперервної 20-ти річної календарної служби та на час виключення його зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , відповідач не виплачував вказану винагороду.

На переконання позивача, вищезазначені дії військової частини НОМЕР_1 є протиправними, оскільки призвели до виплати позивачу грошового забезпечення у зменшеному розмірі, тому з метою захисту своїх прав та інтересів він звернувся до суду із цим позовом.

Ухвалою від 20.09.2021 судом відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні). Крім того, встановлено сторонам строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечення.

07.10.2021 на адресу суду від військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує проти задоволення адміністративного позову, посилаючись на його необґрунтованість. Так, щодо виплати позивачу допомоги на оздоровлення без врахування у складі місячного грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889, відповідач зазначив, що така допомога відповідно до п. 8 Інструкції про розміри і порядок виплати додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України № 73 від 02.02.2016 не включається до складу грошового забезпечення з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення та інших одноразових виплат. Щодо виплати позивачу винагороди за тривалість безперервної військової служби, то відповідач вказує, що бюджетних асигнувань на виплату такого роду винагороди за вказаний позивачем період до ІНФОРМАЦІЯ_1 не надходило, що унеможливлювало проведення відповідних фінансових розрахунків з позивачем.

Таким чином, на думку відповідача, посадові особи військової частини НОМЕР_2 під час проведення виплат грошового забезпечення позивачу діяли у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Окрім того разом із відзивом від відповідача надійшло клопотання про залишення позову без розгляду у зв`язку із пропуском позивачем строку звернення до суду. Обґрунтовуючи подане клопотання відповідач зазначає, що відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. Відповідач вказує, що позивача 12.10.2016 було виключено зі списків військової частини НОМЕР_2 , тобто саме з цієї дати були припинені правовідносини між сторонами. Натомість, із даним адміністративним позовом позивач звернувся до суду лише 13.09.2021, тобто після закінчення установленого законом строку для звернення до адміністративного позову.

18.10.2021 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій останній вважає доводи відповідача необґрунтованим, а адміністративний позов таким, що підлягає задоволенню. Окрім того позивач не погоджується із доводам відповідача щодо пропуску ним строку звернення до суду, зазначивши при цьому, що перебування особи на публічній (військовій) службі є однією з форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю. У зв`язку із цим вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосування приписи ч. 2 ст. 233 КЗпП України які не обмежують будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення належних йому грошових виплат.

Інших заяв по суті справи від сторін спору до суду не надходило.

Надалі, ухвалою суду від 16.03.2022 провадження у справі було зупинено з підстав, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 236 КАС України.

Проте, ухвалою суду від 03.10.2022 провадження у справі було поновлено. А отже, згідно ч. 2, 3 ст. 237 КАС України з цього дня продовжився перебіг процесуальних строків.

Відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Водночас частиною 5 ст. 250 КАС України визначено, що датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наявність в матеріалах справи усіх доказів необхідних для розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалення судового рішення за наслідками вирішення даного спору.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Найперше, що суд хоче уточнити при розгляді цієї справи, це найменування відповідача за даним позовом. Так, судом з`ясовано, що відповідно до рішення керівництва Адміністрації Державної прикордонної служби України з метою забезпечення більш якісного та ефективного виконання завдань, покладених на органи Державної прикордонної служби України, 21.08.2015 року був створений, а з 30.10.2015 року розпочав свою діяльність ІНФОРМАЦІЯ_5 ( НОМЕР_3 прикордонний загін ІНФОРМАЦІЯ_6 ). Натомість, за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за наявним у відповідача ідентифікаційним кодом 14321883 значиться юридична особа - Військова частина НОМЕР_1 . Оскільки найменування відповідача у справі повинне відповідати тому найменуванню, що вказане у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, тому суд доходить висновку, що відповідачем у цій справі необхідно вважати військову частину НОМЕР_1 .

Щодо фактичних обставин у справі, то судом з`ясовано, що позивач ОСОБА_1 в період часу з 08.10.2015 по 12.10.2016 проходив військову службу і перебував на грошовому утриманні у ІНФОРМАЦІЯ_4 (військовій частині НОМЕР_1 ). Відповідно, з 12.10.2016 позивач був виключений зі списків особового складу частини. Дані обставини сторонами не заперечуються.

Разом з тим, як зазначає позивач, згідно наданих на адвокатські запити документів з питань грошового забезпечення та розрахунку ОСОБА_1 , ним з`ясовано, що під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_4 йому не в повному обсязі виплачено грошове забезпечення та компенсаційні виплати, право на які він набув у зв`язку із виконанням обов`язків військової служби, а саме: проведено виплату грошової допомоги на оздоровлення в березні 2016 роки без включення в її розрахунок додаткової грошової винагороди, а також не виплачена винагорода за тривалість безперервної військової служби.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України від 20.12.1991 №2011-XII Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (далі - Закон від 20.12.1991 №2011-XII).

Відповідно до статті 1 Закону від 20.12.1991 №2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Частиною першою статті 9 Закону від 20.12.1991 №2011-XII передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (частини друга і третя статті 9 Закону від 20.12.1991 № 2011-XII).

Частиною четвертою статті 9 Закону від 20.12.1991№ 2011-ХІІ передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Щодо позовних вимог в частині виплати ОСОБА_1 допомоги на оздоровлення у березні 2016 року, без врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, суд зазначає таке.

Згідно ч.1 ст. 10-1 Закону 20.12.1991 №2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій" (далі - Постанова від 22.09.2010 № 889) установлено щомісячну додаткову грошову винагороду, зокрема, військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які займають посади у Військово-Морських Силах Збройних Сил та Морській охороні, Державної прикордонної служби, посади наземних авіаційних спеціалістів, що забезпечують безпеку польотів літаків та вертольотів, у військових частинах і підрозділах Повітряних Сил та Сухопутних військ Збройних Сил, посади у військових частинах і підрозділах високомобільних десантних військ та спеціального призначення Збройних Сил, і військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) льотного складу Збройних Сил, Національної гвардії та Державної прикордонної служби - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

Згідно діючої на момент виникнення спірних правовідносин Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справи від 02.02.2016 № 73, яка зареєстрована у Міністерстві юстиції України 11.02.2016 за № 217/28347 (надалі - Інструкція № 73) визначено порядок та умови виплати особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом (далі - військовослужбовці) та займають посади в Державній прикордонній службі України, регіональних управліннях Державної прикордонної служби України, в загонах морської охорони, органах охорони державного кордону (прикордонних загонах, окремих контрольно-пропускних пунктах, авіаційних частинах), в розвідувальному органі Державної прикордонної служби України, навчальних закладах, науково-дослідних установах, підрозділах спеціального призначення та органах забезпечення Державної прикордонної служби України щомісячної додаткової грошової винагороди.

Відповідно до п.2 Інструкції № 73 виплата щомісячної додаткової грошової винагороди здійснюється в таких розмірах й таким військовослужбовцям:

1) до 100 відсотків місячного грошового забезпечення:

військовослужбовцям, які займають посади в загонах морської охорони та їх структурних підрозділах;

військовослужбовцям, які займають посади льотного складу в авіаційних частинах Державної прикордонної служби України ;

2) військовослужбовцям (крім зазначених у підпункті 1 цього пункту) - до 60 відсотків місячного грошового забезпечення.

Розміри винагороди для органів Державної прикордонної служби України з урахуванням виконання покладених завдань, особливостей умов проходження служби військовослужбовцями встановлюються наказами Адміністрації Державної прикордонної служби України в межах видатків на грошове забезпечення, передбачених для Державної прикордонної служби України у Державному бюджеті України на відповідний рік.

Судом встановлено, що згідно архівних відомостей особистих карток грошового забезпечення позивача за 2016 рік позивачу виплачувалась щомісячна додаткова грошова винагорода, встановлена для військовослужбовців Державної прикордонної служби України із січня 2016 згідно постанови КМ України від 22.09.2010 №889 із врахуванням змін до п.1, внесених постановою КМ України №704 від 16.09.2015.

Згідно архівної відомості особистої картки грошового забезпечення за 2016 рік позивачу у березні 2016 року виплачено грошову допомогу на оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення в сумі 7491 грн. При цьому, у складі місячного грошового забезпечення з якого позивачу обчислювалась допомога на оздоровлення не враховувалась щомісячна додаткова грошова винагорода. Наведене підтверджується і довідкою-розрахунком № 297 від 30.09.2021 долученою відповідачем до свого відзиву.

Як на підставу для виплати позивачу допомоги на оздоровлення без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, відповідач посилається на положення Інструкції від 02.02.2016 №73, відповідно до п.8 якої винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення та інших одноразових виплат.

Разом із тим, застосовуючи вищенаведену Інструкцію як спеціальний нормативно-правовий акт, що визначає структуру та склад грошового забезпечення, суд враховує пріоритетність законів над підзаконними актами та дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій особам, які проходять військову службу.

Суд звертає увагу, що ч. 4 ст. 9 Закону від 20.12.1991 №2011-XII, Міністру оборони України, керівникам центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівникам розвідувальних органів України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру допомоги на оздоровлення та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення, законом не віднесено до їхньої компетенції та може бути змінений лише законодавцем.

Відповідно, при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам цього Закону.

Вказане питання щодо складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі №522/2738/17. У постанові від 06.02.2019 у вищезазначеній справі Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків: "Згідно з ч. 2 та ч.3 ст. 9 Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення".

Верховний Суд в ухвалі від 27.04.2020 №1.380.2019.003718 зазначив наступне: "питання складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі №522/2738/17. Приймаючи постанову від 06.02.2019 року у вказаній справі, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків, що до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць. Виходячи з процесуальних механізмів забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду, за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду мають перевагу над висновками колегії суддів касаційних судів у складі Верховного Суду. Відтак, правова позиція, викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 06 лютого 2019 року № 522/2738/17 у даному випадку є пріоритетною для застосування порівняно з позицією, викладеною Верховним Судом у постановах від 01 березня 2018 року у справі №761/17387/17, від 29 серпня 2019 року у справі №820/375/18, від 21 листопада 2019 року у справі №815/5547/17 та від 09 січня 2020 року у справі №809/1489/16."

Враховуючи позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 06 лютого 2019 року №522/2738/17, суд зазначає, що до грошового забезпечення військовослужбовців як обрахункової величини не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.

Як підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем, додаткова грошова винагорода нараховувалась та виплачувалась позивачу щомісяця, а тому, на думку суду, це свідчить про її систематичний, а не одноразовий характер.

За таких обставин суд дійшов висновку, що відповідач протиправно не включив позивачу до розрахунку допомоги на оздоровлення у березні 2016 року щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою №889 від 22.09.2010.

Вказані дії відповідача спричинили отримання позивачем допомоги на оздоровлення у значно меншому розмірі, ніж це передбачено законодавством, а тому суд вважає, що позовні вимоги у цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог які стосуються виплати ОСОБА_1 винагороди за тривалість безперервної 20-ти річної календарної військової служби в розмірі 1,5 посадових окладів та окладів за військовим званням, суд зазначає наступне.

Відповідно до витягу із послужного списку ОСОБА_1 , останній призваний на військову службу із 26.07.1995 та проходив таку безперервно до дати виключенні із списків особового складу (31.08.2020) згідно наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 31.07.2020 №274-ос. Отже, станом на 26.07.2015 безперервна календарна служба позивача становила 20 років.

Додатком 25 до Постанови від 07.11.2007 №1294 для військовослужбовців встановлено одноразовий додатковий вид грошового забезпечення за тривалість безперервної військової служби (посадовий оклад і оклад за військовим званням) залежно від тривалості безперервної календарної військової служби: 1 за 15 років; 1,5 за 20 років; 2 за 25 років; 2,5 за 30 років; 3 за 35 і кожні наступні п`ять років.

При цьому суд враховує, що виплата винагороди за тривалість безперервної військової служби була упорядкована Інструкцією № 425, згідно підпунктом 3.25.1 пункту 3.25 розділу ІІІ якої, винагорода виплачується за місцем штатної служби за наказом начальника (командира) органу Держприкордонслужби, а начальникам (командирам) органів Держприкордонслужби - за наказами вищих начальників (командирів) за підпорядкованістю, за 20 річний строк безперервної календарної вислуги військової служби у розмірі 1,5 посадових окладів та окладів за військовим званням.

Як встановлено судом, згідно довідки НОМЕР_3 Прикордонного загону державної прикордонної служби України (в/ч НОМЕР_1 ) від 30.09.2021 №296 ОСОБА_1 за час проходження військової служби у період з 2015- 2016 роки не отримував виплату за тривалість безперервної військової служби.

Крім того, не може визнаватися правомірною відмова у виплаті позивачу спірних сум виплат за тривалість безперервної військової служби з мотивів відсутності достатнього фінансування Адміністрації Державної прикордонної служби України загалом та військової частини зокрема.

Так, згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа "Кечко проти України", № 63134/00, рішення від 07.11.2005) реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

У пункті 23 рішення в справі "Сук проти України" (№ 10972/05, від 10.06.2011) Суд зазначив, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Враховуючи викладене суд зазначає, що відсутність у відповідача належного фінансового забезпечення для покриття витрат з виплати позивачу винагороди за тривалість безперервної військової служби, не може впливати на наявність або відсутність у позивача права на отримання такої виплати.

Таким чином суд доходить висновку, що бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу винагороди за тривалість безперервної 20-ти річної військової служби є протиправною, а отже і в цій частині вимоги адміністративного позову є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Відносно доводів відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду та його клопотання про залишення, у зв`язку із цим, позовної заяви без розгляду, то суд зважає на таке.

Частиною першою статті 9 Закону № 2011-XII обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

З аналізу частини другої статті 233 КЗпП слідує, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, не обмежується будь-яким строком.

Офіційне тлумачення положення частини другої статті 233 КЗпП України надав Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 і №9-рп/2013.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у справі №1-13/2013 в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Відповідно до пункту 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення Конституційного Суду України поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових відносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. У разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно зі статтею 1 Конвенції "Про захист заробітної плати" №95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Верховний Суд, надаючи оцінку поняттям "грошова винагорода", та "оплата праці" і "заробітна плата", які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, дійшов висновку, що вказані поняття є рівнозначними.

Рівнозначність цих понять обумовлена наявністю у сторін прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків та врегульоване спеціальними законами: Законом України "Про оплату праці", Кодексом законів про працю України, а також іншими підзаконними нормативними актами.

Зокрема, такий підхід застосовано Верховним Судом у постановах від 26.06.2019 у справі № 820/4748/17, від 12.09.2019 у справі № 812/1255/17, від 02.07.2020 у справі № 812/792/17, від 07.02.2022 у справі № 420/7697/21.

Відтак враховуючи зазначене суд доходить висновку, що в межах спірних правовідносин при обрахунку строку звернення до суду застосуванню підлягають положення частини другої статті 233 КЗпП України, тобто звернення позивача до суду із заявленими ним вимогами не обмежується будь-яким строком.

Отже, суд вважає, що строк звернення в даній справі позивачем не пропущений, а тому відсутні підстави для застосування положень статті 123 КАС України щодо наслідків пропущення строку звернення до адміністративного суду.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ст. 90 КАС України).

Відтак, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій і докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору, а витрат пов`язаних з розглядом справи не встановлено, питання про розподіл судових витрат у справі судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 2, 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 291, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 допомоги на оздоровлення у березні 2016 року, без врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаної виплати щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену допомогу на оздоровлення у березні 2016 року з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889, з урахуванням раніше виплачених сум.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 винагороди за тривалість безперервної 20-ти річної календарної військової служби.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 винагороду за тривалість 20-ти річної безперервної календарної військової служби у розмірі 1,5 посадових окладів та окладів за військовим званням.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст судового рішення складено 04.10.22.

Інформація про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 );
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_6 ).

Суддя Слободонюк Михайло Васильович