Справа № 640/538/20
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2022-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2022 року м. Київ № 640/538/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Погрібніченка І.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доДержавної податкової інспекції Головного управління ДПС у м. Києві
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 24 липня 2015 року № ,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1 ) з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції Головного управління ДПС у м. Києві (далі по тексту відповідач, ГУ ДПС у м. Києві) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 24 липня 2015 року № .

В обґрунтування позову позивач зазначив про безпідставність та необґрунтованість висновків контролюючого органу, які викладені в акті документальної перевірки та які стали підставою для прийняття спірного податкового повідомлення - рішення від 24 липня 2015 року № , оскільки ДПІ ГУ ДПС у м. Києві порушено порядок проведення перевірки, зокрема, позивача не ознайомлено з наказом про проведення перевірки, не повідомлено про дату початку та місце її проведення, що є порушенням пункту 79.2 статті 79 Податкового кодексу України. Також, акт документальної перевірки не направлявся на адресу позивача, незважаючи на те, що місце його проживання та реєстрації не змінювалось.

По суті виявлених податковим органом порушень позивач зазначив, що у 2013 році ним були понесені витрати на придбання інвестиційних активів у розмірі 774 630,00 грн., за результатами проведення вказаної фінансової операції позивач поніс матеріальні втрати які становили -375 000,00 грн., а тому вважає, що ним було вірно відображено у податковій звітності результати проведення фінансових операцій з інвестиційними активами.

Ухвалою від 10 лютого 2020 року Окружний адміністративний суд міста Києва відкрив спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.

Вказаною ухвалою суду відповідачу надано п`ятнадцятиденний строк з дня вручення йому даної ухвали надати відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, або заяву про визнання позову.

13 березня 2020 року представник ГУ ДПС у м. Києві надав суду відзив, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог та зазначив, що висновки акту перевірки є обґрунтованими, а тому підстав для скасування спірного податково повідомлення рішення не вбачається.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

ДПІ у Голосіївському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві складено повідомлення від 02 червня 2015 року №115/26-50-17-01-12 про необхідність забезпечення ОСОБА_2 надання всіх необхідних документів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, а також документів, що підтверджують дані податкових декларацій, розрахунків по податках та інших обов`язкових платежах стосовно їх сплати до бюджету та державних цільових фондів.

Відомостей про ознайомлення з вказаною розпискою або отримання її позивачем засобами поштового зв`язку матеріали справи не містять

На підставі наказу на перевірку від 02 червня 2015 року №996, виданого ДПІ у Голосіївському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві, у період з 03 червня 2015 року по 09 червня 2015 року була проведена документальна невиїзна перевірка своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків фізичної особи ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) щодо отриманого інвестиційного доходу у період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року.

За результатами перевірки податковим органом складено акт від 09 червня 2015 року №342/1/26-50-17-01/ НОМЕР_1 , яким встановлені такі порушення підпункту 163.1.1 пункту 163.1 статті 163, підпунктів 170.2.2, 170.2.6 пункту 170.2 статті 170, підпунктів «а», «б» пункту 176.1 статті 176 Податкового кодексу України, статті 1087 Цивільного кодексу України, пункту 1.2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року №637.

Вказаних висновків податковий орган дійшов у зв`язку з непідтвердженням ОСОБА_1 витрат на придбання інвестиційного активу у сумі 774 630,00 грн., не відображено у податковій декларації про майновий стан і доходи за 2013 рік суму фінансового результату від продажу інвестиційного активу у розмірі 399 630,00 грн., з якої не утримано та не перераховано до бюджету ПДФО у сумі 67 707,70 грн.

09 червня 2015 року ДПІ у Голосіївському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві складено акт №295/3-26-50-22-03- про відмову від підпису матеріалів перевірки.

Акт перевірки був направлений за адресою позивача, проте конверт повернувся на адресу податкового органу з відміткою «за закінченням встановленого терміну зберігання».

У подальшому, ГУ ДПС у м. Києві винесено податкове повідомлення рішення від 24 липня 2015 року № , яким на підставі підпункту 54.3.2 пункту 54.3 статті 54, абзацу 2 пункту 123.1 статті 123 Податкового кодексу України, донараховано позивачу грошові зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 84 634,62 грн., з яких: 67 707,70 грн. за основним платежем, 16 926,92 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Вказане податкове повідомлення-рішення направлялось на адресу позивача: АДРЕСА_1 , проте повернулось на адресу податкового органу з відміткою «за закінченням встановленого терміну зберігання».

Доказів щодо адміністративного оскарження вказаного податкового повідомлення рішення матеріали адміністративної справи не містять.

Незгода позивача з вказаним податковим повідомленням рішенням зумовила його звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Щодо строків звернення до суду, то слід зазначити, що за змістом пункт 56.16 статті 56 та статті 102 Податкового кодексу України платник податків може оскаржити податкове повідомлення-рішення протягом наступних 1095 календарних днів у будь-який момент після отримання такого рішення.

Представник відповідача на підтвердження направлення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень позивача подав до суду копії конвертів адресованих ОСОБА_1 , направлених за адресою: АДРЕСА_1 , з відміткою 21 серпня 2015 року про повернення відправнику за закінченням строку зберігання, а тому вважає, що саме з цієї дати слід рахувати 1095-денний строк на звернення до суду.

Водночас, позивач зазначає, що строки звернення до суду ним не пропущено, оскільки копії акта перевірки від 09 червня 2015 року №342/1/26-50-17-01/ НОМЕР_1 та податкового повідомлення-рішення від 24 липня 2015 року № від фактично отримав 27 червня 2019 року разом з листом ГУ ДФС у м. Києві від 19 червня 2019 року №73348/Г/26-15-42-02-27.

З огляду на те, що позивач фактично отримав оскаржуване податкове повідомлення-рішення 27 червня 2019 року, а до суду звернувся 09 січня 2020 року, суд доходить висновку про дотримання позивачем 1095 строку звернення до суду з позовом.

Таким чином, у суду відсутні підстави відступити від висновку про поновлення позивачу пропущеного строку на звернення до суду, викладеного в ухвалі про відкриття провадження в цій адміністративній справі.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Пунктом 75.1 статті 75 Податкового кодексу України визначено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Згідно підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Пунктом 78.4 статті 78 Податкового кодексу України передбачено, що про проведення документальної позапланової перевірки керівник контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом.

Право на проведення документальної позапланової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому до початку проведення зазначеної перевірки вручено під розписку копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки.

Особливості проведення документальної невиїзної перевірки визначені у статті 79 Податкового кодексу України.

Згідно пунктами 79.2, 79.3 статті 79 Податкового кодексу України документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови надіслання платнику податків рекомендованим листом із повідомленням про вручення або вручення йому чи його уповноваженому представнику під розписку копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.

Присутність платників податків під час проведення документальних невиїзних перевірок не обов`язкова.

Отже, документальна позапланова невиїзна перевірка платника податків проводиться виключно на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, а право на проведення такої перевірки надається лише за умови повідомлення платника податку про таку перевірку та вручення копії наказу про проведення перевірки у спосіб, визначений законом, до її початку.

Додатково суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену, зокрема, в постанові 02 вересня 2020 року у справі № 820/3426/16, яка полягає у тому, що документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника контролюючого органу оформленого наказом, та за умови надіслання платнику податків рекомендованим листом із повідомленням про вручення або вручення йому особисто чи його уповноваженому представнику копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Присутність платників податків під час проведення документальних невиїзних перевірок не обов`язкова, проте брати участь у проведенні такої перевірки є правом платника податків, а відтак з наказом про перевірку та письмовим повідомленням про дату початку та місце проведення такої перевірки платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до початку її проведення.

Невиконання вимог щодо повідомлення платника податків про перевірку до початку її проведення призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої, а саме, підстав для прийняття за її результатами актів індивідуальної дії, зокрема і податкового повідомлення-рішення.

Аналогічна позиція висловлена неодноразово Верховним Судом України, зокрема, в постанові від 27 січня 2015 року у справі №21-425а14 визначено, що нормами Податкового кодексу України, з дотриманням балансу публічних і приватних інтересів, встановлені умови та порядок прийняття контролюючими органами рішень про проведення перевірок, зокрема документальних позапланових невиїзних. Лише їх дотримання може бути належною підставою наказу про проведення перевірки. З наказом про перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до її початку. Невиконання вимог підпункту 78.1.1 пункту 78.1 статті 78 та пункту 79.2 статті 79 Податкового кодексу України призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої.

Суд звертає увагу на те, що невиїзна перевірка проводиться не за місцезнаходженням платника податків, і завчасне (до початку перевірки) повідомлення його про час та місце проведення перевірки є гарантією його права на об`єктивну, повну та всебічну перевірку дотримання ним податкової дисципліни, включаючи можливість надання платником податків наявних у нього документів для підтвердження показників податкового обліку.

З урахуванням наведеного, податковий орган, як суб`єкт владних повноважень, в силу положень Конституції України, повинен виконувати свої повноваження лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а відтак зобов`язаний був вчинити дії аби завчасно (в розумні строки) проінформувати платника податків про початок проведення перевірки щодо нього.

З матеріалів справи судом встановлено, що наказ на проведення позапланової невиїзної перевірки від 02 червня 2015 року №996 та повідомлення від 02 червня 2015 року №115/26-50-17-01-12 про необхідність забезпечення ОСОБА_2 надання всіх необхідних документів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності не були доведені до відома позивача у встановлений законодавством спосіб та строк.

Посилання відповідача у відзиві на позовну заяву на те, що зазначені документи були направлені рекомендованим листом з повідомленням відхиляються судом, оскільки підтверджуючих доказів матеріали справи не містять і відповідачем таких не надано.

Таким чином, у суду відсутні обґрунтовані підстави вважати, що відповідачем повідомлено позивача про призначення перевірки завчасно, до дня її початку.

Поряд з цим, висновки акту перевірки про порушення ОСОБА_1 вимог податкового законодавства ґрунтуються на тому, що останній не надав посадовим особам контролюючого органу, які проводили перевірку, документи, що підтверджують показники витрат на придбання інвестиційного активу у сумі 774 630,00 грн., не відобразив у податковій декларації про майновий стан і доходи за 2013 рік суму фінансового результату від продажу інвестиційного активу у розмірі 399 630,00 грн.

Водночас, суд зазначає, що ненаданню відповідних документів передували дії відповідача щодо неповідомлення позивача про проведення перевірки та необхідність надання документів, що підтверджують показники витрат на придбання інвестиційного активу, а тому висновки контролюючого органу, викладені в акті перевірки не можуть бути взяті судом до уваги.

Таким чином, оскільки судом встановлено недотримання контролюючим органом вимог статті 79 Податкового кодексу України при проведенні документальної невиїзної перевірки позивача, суд зазначає, що акт перевірки, отриманий в результаті такої перевірки, виходячи із положень щодо допустимості доказів, закріплених частиною другою Кодексу адміністративного судочинства України, не може вважатися допустимим доказом у справі, якщо він одержаний з порушенням порядку, встановленого законом. Податкові повідомлення-рішення, прийняті за наслідками незаконної перевірки, на підставі висновків акту перевірки, який є недопустимим доказом, а також без дослідження поданих платником податків первинних документів на підтвердження відображених у податковій звітності показників, не можуть вважатись правомірними та підлягають скасуванню.

Суд звертає увагу, що правова позиція щодо необхідності визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, у разі встановлення в судовому порядку обставин проведення відповідної податкової перевірки, за результатами якої вони були прийняті, з порушенням вимог законодавства, неодноразово підтверджена обов`язковою для врахування судовою практикою Верховного Суду, яку відображено, зокрема, в постановах від 11 липня 2019 року у справі №804/8855/14, від 11 червня 2019 року у справі №815/348/18, від 07 лютого 2020 року у справі №815/5748/15, від 20 березня 2020 року у справі №804/8592/15, від 02 вересня 2020 року по справі №820/3426/16, від 06 листопада 2020 року у справі №826/6329/16.

Отже, оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 24 липня 2015 року № прийнято відповідачем за наслідками спірної перевірки, є протиправним та підлягає скасуванню з огляду на порушення податковим органом встановленої Податковим кодексом України процедури проведення документальної позапланової невиїзної перевірки.

Поряд із зазначеним, суд звертає увагу на те, що питання правомірності висновків, викладених податковим органом в акті перевірки, судом не досліджується в рамках зазначеної адміністративної справи, оскільки порушення порядку проведення перевірки є самостійною підставою для визнання рішень, прийнятих за її наслідками, протиправними.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, діяв поза межами повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, необґрунтовано, упереджено, недобросовісно, не розсудливо, без дотримання принципу рівності перед законом.

За таких обставин, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Крім того, згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246, 257 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення від 24 липня 2015 року № .

3. Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві (, адреса: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19) понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 846,35 грн. (вісімсот сорок шість гривень 35 копійок).

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.М. Погрібніченко