Справа № 500/1596/19
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2022-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про закриття апеляційного провадження

27 вересня 2022 рокуЛьвівСправа № 500/1596/19 пров. № СК-А/857/13749/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача -Судової-Хомюк Н. М.
суддів -Онишкевича Т. В.
Сеника Р. П.

за участі секретаря судового засідання Лутчин А.М.,

представника позивача: Рацина Р.Р.

представника відповідача: Денис А.І.

представника заявника: Світлик О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2019 року у справі № 500/1596/19 за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Тернопільській області до Державного підприємства «Зарубинський спиртовий завод» про стягнення з відповідача частини чистого прибутку (доходу), -

головуючий суддя - Мірінович У.А.

час ухвалення рішення - 02.19.2019 ,

місце ухвалення рішення - м. Тернопіль,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,- 02.12.2019

В С Т А Н О В И В :

До Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Головного управління Державної фіскальної служби у Тернопільській області до Державного підприємства «Зарубинський спиртовий завод», в якій, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив стягнути з відповідача частину чистого прибутку (доходу) господарських організацій (державних унітарних підприємств та їх об`єднань), що вилучається до бюджету, у сумі 853 501 грн. на р/р НОМЕР_1 , МФО 899998, код одержувача 37753768, код бюджетної класифікації 21010100.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що за відповідачем рахується заборгованість з частини чистого прибутку (доходу), що підлягає сплаті до державного бюджету унітарними підприємствами та їх об`єднаннями в розмірі 853 501 грн.. Оскільки відповідач не сплатив у добровільному порядку зазначену заборгованість, то така сума заборгованості підлягає стягненню в судовому порядку.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 2 грудня 2019 року позов задоволено повністю. Стягнено з державного підприємства «Зарубинський спиртовий завод» частину чистого прибутку (доходу) господарських організацій (державних унітарних підприємств та їх об`єднань), що вилучається до бюджету, у сумі 853501,00 грн на р/р UA4019198, МФО 899998, код одержувача 37753768, код бюджетної класифікації 21010100.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що частина чистого прибутку (доходу) сплачується державними унітарними підприємствами та їх об`єднаннями до державного бюджету протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного року, передбаченого для подання розрахунку частини чистого прибутку (доходу (60 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного року)). На час розгляду справи судом, доказів сплати частини чистого прибутку (доходу) господарських організацій (державних унітарних підприємств та їх об`єднань), що вилучається до бюджету, у сумі 853 501 грн. відповідач не надав, а суд не здобув.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, вважаючи його незаконним, постановленим із неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права, Державне підприємство «Зарубинський спиртовий завод» оскаржило його, подавши апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 2 грудня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17.03.2020 року апеляційну скаргу Державного підприємства «Зарубинський спиртовий завод» залишено без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 2 грудня 2019 року у справі №500/1596/19 за позовом Головного управління ДПС у Тернопільській області до Державного підприємства «Зарубинський спиртовий завод» про стягнення частини чистого прибутку без змін.

В подальшому, ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 18.06.2021 року заяву Державного підприємства «Зарубинський спиртовий завод» про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами у справі за позовом Головного управління ДПС у Тернопільській області до Державного підприємства «Зарубинський спиртовий завод» про стягнення частини чистого прибутку (доходу) господарських організацій (державних унітарних підприємств та їх об`єднань ), що вилучається до бюджету, повернуто заявнику, у зв`язку з невиконанням ухвали суду від 03.06.2021 року про залишення без руху.

28 липня 2021 року Восьмим апеляційним адміністративним судом зареєстровано апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2019 року, яка подана безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою судді Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року визнано поважними наведені ОСОБА_1 причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2019 року у справі №500/1596/19 та залишено без руху апеляційну скаргу у зв`язку з невідповідністю апеляційної скарги вимогам 296 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.10.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2019 року у справі № 500/1596/19 повернуто скаржнику.

Ухвалою Верховного Суду від 20.05.2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.10.2021 року у справі №500/1596/19 скасовано, а справу направлено до Восьмого апеляційного адміністративного суду для продовження розгляду.

Восьмим апеляційним адміністративним судом ухвалою відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2019 року у справі № 500/1596/19 та призначено справу до розгляду.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 своє право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, як особа, яка не брала участі у справі, обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення у справі №500/1596/19 призводить до збільшення боргових зобов`язань боржника та, як наслідок, зменшення його конкурсної маси, а отже, і розміру задоволення вимог кредиторів.

Звертає увагу суду на те, що ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 14 березня 2017 року у справі про в межах справи № 11/Н-1203 про визнання банкрутом Державного підприємства «Зарубинський спиртовий завод», клопотання ПАТ « Компанія «Райз», м. Київ про заміну кредитора у справі про банкрутство Державного підприємства «Зарубинський спиртовий завод» задоволено, змінено кредитора ПАТ «Компанії «Райз», на ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ідентифікаційний помер НОМЕР_2 в загальній сумі 117 898, 06 гри. Черговість задоволення вимог четверта.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 09 листопада 2009 року порушено провадження у справі про банкрутство Державного підприємства «Зарубинський спиртовий завод», за загальною процедурою банкрутства, передбаченою Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин), введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, призначено арбітражного керуючого

Зокрема апелянт звертає увагу на те, що Кодекс України з процедур банкрутства, який є спеціальним щодо регулювання цих правовідносин у зв`язку з порушенням справи про банкрутство, передбачає, що спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, оскільки для таких грошових зобов`язань передбачений окремий порядок їх пред`явлення до боржника. Таким чином апелянт вважає, що позов Головного управління Д1ІС у Тернопільській області до відповідача - Державного підприємства «Зарубинський спиртовий завод» про стягнення з відповідача частину чистого прибутку (доходу) в сумі 853 501,00 гри. має бути розглянуто Господарським судом Тернопільської області.

Таким чином вважає, що задоволення позовним вимог за позовом Головного управління ДПС у Тернопільській області до Державного підприємства «Зарубинський спиртовий завод» про стягнення чистого прибутку в сумі 853 501, 00 грн., рішенням Тернопільського окружною адміністративного суду у справі №500/1596/19 від 02 грудня 2019 року порушує його права, оскільки суд вирішив питання про права, інтереси та обов`язки ОСОБА_1 , як кредитора у справі про визнання банкрутом Державного підприємства «Зарубинський спиртовий завод», яка знаходиться у провадженні Господарського суду Тернопільської області.

Враховуючи те, що КАС України визначає, що для звернення до адміністративного суду суб`єкт владних повноважень як позивач має бути наділений повноваженнями для звернення до суду, підстави для такого звернення мають бути визначені законом з указівкою па предмет звернення, спір у справі повинен відповідати ознакам публічно-правового спору.

Згідно з частиною 4 статті 10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» № 2343-ХІ1 від 14 травня 1992 року, суд у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення па роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов`язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до ПК України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений ПК України.

Відтак, просить скасувати рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2019 року у справі № 500/1596/19 за позовом Головного управління ДПС у Тернопільській області до Державного підприємства «Зарубинський спиртовий завод» про стягнення з відповідача частини чистого прибутку (доходу), а провадження у справі закрити.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, зазначає наступне.

Частиною 1 статті 293 КАС України передбачено, що учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Виходячи з положень зазначеної норми процесуального права, необхідною умовою, за наявності якої особа, яка не брала участі у справи, набуває права на апеляційне оскарження рішення суду, є вирішення судом першої інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Проте, на відміну від частини 1 статті 5 КАС України, яка пов`язує право особи на звернення до адміністративного суду, у тому числі, із суб`єктивним критерієм, правила частини 1 статті 293 КАС України забезпечують дотримання принципу юридичної визначеності та сталості судового рішення, гарантуючи особі право на апеляційне оскарження виключно у випадку, якщо така особа була учасником справи або суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Рішення є таким, що прийнято про права та обов`язки особи, яку не було залучено до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки такої особи.

У судовій практиці сформовано загальні принципи та підходи щодо прийнятності та обґрунтованості апеляційних скарг осіб, які вважають, що рішення суду прийнято про їх права, обов`язки чи інтереси.

За правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 17 травня 2018 року у справі № 904/5618/17 та від 11 липня 2018 року у справі № 911/2635/17, судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи. Тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Суд звертає увагу, що перевірка права особи на звернення до суду з апеляційною скаргою передує розгляду питання щодо правомірності рішення, котре оскаржується (розгляду по суті). Встановлення обставин, що свідчать про відсутність підстав для апеляційного оскарження, а отже і права на звернення до суду з апеляційною скаргою, є перешкодою для розгляду скарги по суті. Законність судового рішення може бути перевірено за скаргою належної особи.

Такий підхід повністю узгоджується з принципом верховенства права та такою його складовою як правова визначеність. Безпідставний перегляд призводить до порушення принципу правової визначеності (res judicata).

Застосування принципу юридичної визначеності докладно розроблено у практиці Європейського суду з прав людини. Міркування ЄСПЛ щодо принципу юридичної визначеності сформульовані у багатьох справах, але ґрунтуються на однакових підходах. Для прикладу, у справі «Христов проти України» (Khristov v. Ukraine, заява № 24465/04, рішення від 19 лютого 2009 року), цей Суд зазначив:

« 34. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata … тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. справу «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), N 52854/39, п.52, ECHR 2003-IX)».

Отже, ЄСПЛ допускає відхід від принципу юридичної визначеності як виняток, якщо для цього є певні обставини. Переліку цих обставин у практиці ЄСПЛ не сформовано - це питання національного законодавства. Кожна держава самостійно визначає які саме обставини можуть бути підставою для перегляду судового рішення. Проте ЄСПЛ дає їх якісну характеристику.

У справі «Христов проти України», рішення в якій перекладено на українську мову офіційно - Міністерством юстиції України, з посиланням на п. 52 рішення у справі «Рябих проти Росії» ці обставини зазначені як «вагомі й непереборні». Обставини, за яких допускається перегляд судового рішення, у практиці ЄСПЛ не мають чітко окреслених меж, однак повинні бути істотними та переконливими.

Також слід враховувати, що судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийнято про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині цього рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав по права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Водночас, будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Тобто, після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, суд апеляційної інстанції з`ясовує, чи прийнято оскаржуване судове рішення безпосередньо про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника і які конкретно.

Колегією суддів встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ухвалою господарського суду Тернопільської області від 09.11.2009 року у справі №11/Б-1203 порушено провадження у справі про банкрутство Державного підприємства «Зарубинський спиртовий завод».

Ухвалою господарського суду Тернопільської області від 09.03.2010 року затверджено Реєстр вимог кредиторів по справі №11/Б-1203 відносно Державного підприємства «Зарубинський спиртовий завод», зокрема, визнано грошові вимоги ЗАТ «Райз» в сумі 117 898,06 грн., черговість задоволення грошових вимог кредитора четверта.

Ухвалою господарського суду Тернопільської області від 14.03.2017 року здійснено заміну кредитора у справі Державного підприємства «Зарубинський спиртовий завод» з Публічного акціонерного товариства компанії «Райз» на ОСОБА_1 , що стало можливим завдяки реалізації Договору відступлення права вимоги №11/6, за яким попередній кредитор відступає, а новий набуває право вимоги в розмірі 117 898,06 грн. у справі про банкрутство до Державного підприємства «Зарубинський спиртовий завод». Згідно умов Договору відступлення права вимоги №11/6 передання права вимоги здійснилось за вартістю, що становить 50 000,0 грн.. Вказаною ухвалою зобов`язано арбітражного керуючого внести відповідні зміни до Реєстру вимог кредиторів , включивши до реєстру вимог грошові вимоги ОСОБА_1 в загальній сумі 117 898,06 грн., черговість задоволення грошових вимог кредитора четверта.

Наявність статусу кредитора, на думку апелянта, вимагає захисту порушеного права, у зв`язку з винесенням судового рішення Тернопільським окружним адміністративним судом від 2 грудня 2019 року у справі №500/1596/19 за позовом Головного управління ДПС у Тернопільській області до Державного підприємства «Зарубинський спиртовий завод» про стягнення частини чистого прибутку. Про винесення вказаного рішення заявник дізнався у травні 2021 року та вважає, що вказаний спір порушує його права та інтереси як кредитора у справі про банкрутство Державного підприємства «Зарубинський спиртовий завод», просить закрити провадження у справі №500/1596/19, оскільки спір належить розглядати за правилами Господарсько-процесуального кодексу України та визначеним господарським судом.

Колегія суддів наголошує, що неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Разом з тим, з`ясувавши обставини щодо вирішення судом першої інстанції у даній справі питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки апелянта, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Кодекс України з процедур банкрутства встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника-юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи, прийнятий 18 жовтня 2018 року. Уводиться в дію з 21 жовтня 2019 року. З дня введення в дію цього Кодексу визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Пунктом 87.10 Податкового кодексу України визначено, що з моменту винесення судом ухвали про порушення провадження у справі про банкрутство платника податків порядок погашення грошових зобов`язань, які включені до конкурсних кредиторських вимог контролюючих органів до такого боржника, визначається згідно з Кодексом України з процедур банкрутства без застосування норм цього Кодексу. (Пункт 87.10 статті 87 в редакції Закону № 466-IX від 16.01.2020).

У пункті 8 частини першої статті 20 ГПК України закріплена спеціальна юридична норма, відповідно до якої до справ, що належать до юрисдикції господарських судів, входять справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, зокрема, справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до ПК України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених ПК України.

Банкрутством як різновидом процедур, що здійснюються в межах спеціалізації господарського судочинства, є судова процедура, яка регламентує правовідносини, що виникають внаслідок нездатності боржника відновити свою платоспроможність та задовольнити визнані судом вимоги кредиторів через процедури санації чи ліквідації, які визначені спеціальним Кодексу України з процедур банкрутства, прийнятим відповідно до Закону України від 18 жовтня 2018 року № 2597-VІІІ та введеним в дію з 21 жовтня 2019 року. Цей Кодекс встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника - юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи, передбачаючи ряд процесуальних норм, які регулюють порядок здійснення судочинства у цих процедурах (відкриття провадження у справі про банкрутство, види судових рішень у банкрутстві та порядок їх оскарження тощо).

Спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України.

Статтею 3 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Суду як джерело права.

При визначенні місця рішень Європейського суду з прав людини в системі джерел вбачається доцільним підтримати загальновизнаний підхід стосовно того, що за своєю правовою природою рішення Європейського суду з прав людини є актами тлумачення Конвенції, а отже, як і прямі норми Конвенції та протоколів до неї, мають переважне застосування, порівняно із нормами національного законодавства, відповідно до положень частини другої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України.

У практиці Європейського суду з прав людини проблема спорів щодо підсудності (юрисдикції) розглядається через декілька правових категорій, які мають враховуватися судом у кожному конкретному випадку, а саме «принцип правової впевненості», «легітимні сподівання» та «правовий пуризм».

Окрім того, питання правової визначеності й передбачуваності є невід`ємною складовою верховенства права. У державі, яка керується принципом верховенства права, громадяни виправдано очікують, що вони можуть покладатися на попередні судові рішення в подібних справах, і таким чином можуть передбачати юридичні наслідки своїх дій чи бездіяльності.

Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що відступи від принципу правової визначеності виправдані лише у випадках необхідності та при обставинах істотного і непереборного характеру (рішення у справі «Проценко проти Росії», заява № 13151/04, пункт 26); відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення «помилки, що має фундаментальне значення для судової системи» (рішення у справі «Сутяжник проти Росії», зава № 8269/02, пункт 38).

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. mutatis mutandis рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» (Bulanov and Kupchik v. Ukraine, заяви № 7714/06 та № 23654/08), у якому Європейський суд з прав людини установив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й зневілювала авторитет судової влади.

Право на справедливий суд, гарантоване статтею 6 Конвенції, є правом людини, якому кореспондує відповідний обов`язок держави. Складовою цього обов`язку є забезпечення незалежного, безстороннього суду, який створений та діє відповідно до закону. Саме держава повинна створити судову систему, яка здатна забезпечити право на справедливий суд.

Вищенаведені положення свідчать про те, що недотримання державою вимоги частини першої статті 6 Конвенції щодо права на справедливий розгляд справи «судом, встановленим законом», не може тлумачитися як таке, що вимагає скасування судового рішення і закриття провадження у справі, якщо порушено імперативні вимоги закону щодо юрисдикції суду.

Таким чином, якщо держава запроваджує спеціалізовану судову систему, то недоліки цієї системи, зумовлені нечіткістю правового регулювання та несталою судовою практикою, не повинні мати негативних наслідків для особи.

Відтак, скасування судового рішення з мотивів порушення юрисдикції всупереч волі особи, яка була учасником провадження, не забезпечує право людини на справедливий суд.

Згодом такий підхід підтримано Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 21 вересня 2021 року у справі № 905/2030/19 (905/1159/20).

На обґрунтування прийнятого рішення Велика Палата Верховного Суду вказала, що частиною другою статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до ГПК. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними ГПК. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

Отже, при врегулюванні відносин неплатоспроможності законодавець відійшов від принципу їх розподілу за ознаками наявності у сторони (кредитора боржника) владних повноважень чи свободи волевиявлення, що характерно для цивільних правовідносин, об`єднавши їх в єдине провадження у справі про банкрутство з огляду на необхідність формування єдиного реєстру грошових вимог кредиторів та задоволення їх згідно з визначеною законом черговістю та пропорційністю. Зазначене дозволяє ефективно захистити право особи (кредитора, боржника) в межах одного судового провадження, уникаючи розподілу його на способи захисту, характерні для окремих юрисдикцій (адміністративної чи цивільної).

Вказані висновки стосуються визначенню правового статусу боржника, а не одного з кредиторів та пов`язане з цією обставиною визначення підсудності у вказаній категорії справ.

Враховуючи вказані вище обґрунтування, колегія суддів вважає не обґрунтованим твердження апелянта про порушення його прав, як кредитора, у справі про банкрутство Державного підприємства «Зарубинський спиртовий завод». Стягнення податкового боргу у розмірі частину чистого прибутку (доходу) господарських організацій (державних унітарних підприємств та їх об`єднань), що вилучається до бюджету, у сумі 853 501 грн., є результатом завершення іншої судової справи за № 857/8710/19, котра набрала чинності і якою підтверджується правомірність формування податкового висновку оформленого у акті перевірки, за яким винесені і податкові повідомлення рішення, а також сформований висновок щодо розрахунку частини чистого прибутку(доходу), що підлягає сплаті до державного бюджету. Вказані судові справи були розглянуті до набуття чинності Кодексу України з процедур банкрутства та сформованих висновків Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 вересня 2021 року у справі № 905/2030/19 (905/1159/20).

На момент прийняття вказаних судових рішень був чинний Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Згідно з ч.4 ст.10 вказаного закону, суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов`язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Розділ Х «Прикінцеві та перехідні положення» Кодексу України з процедур банкрутства містить п.1-1, який зазначає про те, що положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких відкрито після набрання чинності цим Законом.

З огляду на вищевикладене у сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2019 року у справі № 500/1596/19 підлягає закриттю, оскільки після відкриття такого апеляційного провадження за апеляційною скаргою апелянта, поданою останнім з підстав вирішення судом питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням у даній справі питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 305 КАС України, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, то суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження.

Згідно ч. 2 ст. 305 КАС України про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст.ст. 13, 305, 308, 310, 321, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2019 року у справі № 500/1596/19 за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Тернопільській області до Державного підприємства «Зарубинський спиртовий завод» про стягнення з відповідача частини чистого прибутку (доходу).

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в порядку статті 328 КАС України до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач Н. М. Судова-Хомюк
судді Т. В. Онишкевич
Р. П. Сеник
Повний текст ухвали складено та підписано 03 жовтня 2022 року