Справа № 120/14579/21-а
Суддя: Бошкова Юлія Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

03 жовтня 2022 р. Справа № 120/14579/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Бошкової Ю.М., розглянувши у письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує, що у період з 24.04.2015 по 13.07.2016 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 13.07.2016 №258-ос позивача виключено зі списків військової частини НОМЕР_1 з 13.07.2016.

Однак, як зазначає ОСОБА_1 , військовою частиною НОМЕР_1 не проведено з ним остаточного розрахунку при звільненні з військової служби. Відтак, ОСОБА_1 вважає, що має право на виплату середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 14.07.2016 по 12.10.2021 (виплата індексації грошового забезпечення).

Ухвалою від 08.11.2021 судом відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін (у письмовому провадженні). Окрім того, судом вирішено витребувати у військової частини НОМЕР_1 довідку про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за два останні місяці перед звільненням та про середньоденний розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 на дату його звільнення з військової служби.

25.11.2021 на адресу суду надійшли витребувані докази та відзив на позовну заяву, у якому відповідач позовні вимоги заперечує та вказує, що норми Кодексу законів про працю в Україні не поширюються на військовослужбовці, які проходять службу у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, адже останні не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять військову службу, яка віднесена до публічної служби.

Окрім того, зазначено, що позивач звільнявся у відповідності до вимог Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України №1115/2009 від 29.12.2099, а тому і розрахунок проводився у відповідності нього. При цьому, особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби України розраховується за всіма видами належного йому на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням, що підтверджується витягом з наказу начальника прикордонного загону від 13.07.2016 №258-ос, а не в порядку статті 116 КЗпП України.

Заперечує представник відповідача і наявність підстав для застосування до спірних правовідносин Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, адже використання поняття «середньоденного заробітку» для військовослужбовця не передбачене вимогами чинного законодавства.

З огляду на зазначене, військова частина НОМЕР_1 просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Окрім того, разом із відзивом представником відповідача подано клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін.

Ухвалою суду від 29.11.2021 у задоволенні клопотання військової частини НОМЕР_1 про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін відмовлено.

Ухвалою від 03.12.2021 вирішено витребувати у військової частини НОМЕР_1 докази про суму виплат та їх складові, які були здійсненні ОСОБА_1 станом на день його виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 - 13.07.2016 та які йому належали згідно із законом; докази проведення інших виплат ОСОБА_1 (в тому числі і на виконання судових рішень), що мало місце після 13.07.2016 у зв`язку з його виключенням зі списків особового складу військової частини (виплати індексації грошового забезпечення, тощо).

22.12.2021 відповідачем надано витребувані судом докази, з яких вбачається, що після виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 13.07.2016, мали місце проведення наступних виплат:

- індексації грошового забезпечення за період з квітня 2015 року по липень 2016 року в розмірі 252 грн. 88 коп. згідно платіжного доручення Військової частини НОМЕР_1 № 2790 від 14.12.2020 (відомість № 384 від 12.12.2020), на підставі заяви ОСОБА_1 за вх. № Я-207 від 28.10.2020;

- індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 13.07.2016, враховуючи базовий місяць з моменту підвищення посадового окладу 01.01.2008, з урахуванням раніше виплачених сум, в розмірі 17544 грн. 22 коп. згідно платіжного доручення Військової частини НОМЕР_1 № 1995 від 12.10.2021 (відомість № 368 від 12.10.2021), на підставі виконання Постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 14.09.2021 по справі №120/7351/20-а.

09.03.2022 представником відповідача подано клопотання про зупинення провадження у справі у зв`язку із введенням на території України воєнного стану.

Ухвалою суду від 29.03.2022 задоволено вищезазначене клопотання відповідача та вирішено зупинити провадження у цій справі до припинення (скасування) воєнного стану або ж виключення військової частини НОМЕР_1 з числа військових формувань, що переведені на воєнний стан.

26.09.2022 надійшло клопотання позивача про поновлення провадження у справі.

Ухвалою суду від 03.10.2022 задоволено клопотання позивача та поновлено провадження у справі №120/14579/21-а.

Вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 24.04.2015 №133-ос позивача, зараховано до списків особового складу прикордонного загону та поставлено на всі види забезпечення з 24.04.2015.

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 08.05.2015 №157-ос призначено та визначено вважати таким, що приступив до виконання своїх службових обов`язків з 08.05.2015 ОСОБА_1 патрульним 3 відділення інспекторів прикордонної служби НОМЕР_2 прикордонної застави оперативно-бойової прикордонної комендатури, другий тарифний розряд.

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 13.07.2016 №258-ос позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, на підставі пп. «є» п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

15.12.2020 відповідачем проведено виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення, відповідно до платіжного доручення прикордонного загону №2790 від 14.12.2020 та реєстру перерахувань на особисті вклади від 15.12.2020 позивачу виплачено індексацію грошового забезпечення за період з квітня 2015 року по липень 2016 року в загальному розмірі 252,88 грн., з урахуванням утримання військового збору.

Не погодившись з таким розміром індексації грошового забезпечення позивач звернувся до суду.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 22.03.2021 у справі №120/7351/21-а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Вважаючи вищезазначене рішення суд таким, що підлягає скасуванню позивач оскаржив його до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 14.09.2021 по справі №120/7351/20-а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 22.03.2021 скасовано; визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 13.07.2016, враховуючи базовий місяць, який використовувався в травні 2015 року; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 13.07.2016 у, враховуючи базовий місяць з моменту підвищення посадового окладу 01.01.2008 з урахуванням виплаченої суми.

На виконання Постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 14.09.2021 по справі №120/7351/20-а відповідачем виплачено індексацію грошового забезпечення в розмірі 17544,22 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1995 від 12.10.2021 та реєстром перерахувань на особисті вклади №368 за жовтень 2021 року.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо не проведення нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні протиправною, позивач звернулась до суду із адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує таке.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Особливим способом реалізації права на працю є проходження військової служби за контрактом.

Однією з встановлених державою гарантій права на своєчасне одержання винагороди за працю є передбачений Кодексом законів про працю України обов`язок роботодавця виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII).

Однак, Законом № 2011-XII правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, внаслідок чого до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.ст. 116-117 Кодексу законів про працю України.

Наведене відповідає правовій позиції щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців з військової служби, наведеній у постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16 та від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбаченастаттею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Визначаючись щодо розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача за несвоєчасне проведення розрахунку під час звільнення, суд зазначає таке.

Метою встановлення передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності роботодавця є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, немає на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

У вказаному рішенні також зазначено, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

При цьому Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновком Верховного Суду України, наведеними у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16, щодо того, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Крім того, у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду також окреслила зазначені вище критерії оцінки спірних сум середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні службовця незалежно від того, чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково.

Про допустимість зменшення розміру відшкодування середнього заробітку у правовідносинах щодо проходження військової служби вказав і Верховний Суд у постанові від 20.05.2020 (справа № 816/1640/17), зауваживши при цьому на обов`язок суду мотивувати прийняте рішення в частині підстав зменшення відшкодування.

Як вже зазначалося, основною метою покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, є захист майнових прав працівника у зв`язку із його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне отримання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом для існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

В цьому контексті суд враховує, що позивача виключено зі списків особового складу військової частини з 13.07.2016, що підтверджується відомостями витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 13.07.2016 №258-ос. Між тим, судом встановлено, що 12.10.2021 відповідачем здійснено виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 13.07.2016, враховуючи базовий місяць січень 2008 року у розмірі 17544,22 грн.

Таким чином, час затримки остаточного розрахунку з позивачем при його звільненні з військової служби включає період з 13.07.2016 (дата виключення з особового складу військової частини) по 12.10.2021 (дата виплати індексації на виконання постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 14.09.2021 по справі №120/7351/20-а), що становить 1918 календарних днів.

Середньоденний заробіток позивача становить 164,77 грн. (3556,44 грн. + 6494,32 грн.)/61 день = грн.). Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в цьому разі становить 316028,86 грн. (164,77 грн. х 1918 календарних днів).

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що при загальному розмірі несвоєчасно виплаченої індексації грошового забезпечення за період з квітня 2015 року по липень 2016 року - 252,88 грн. та враховуючи загальний розмір виплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 13.07.2016, з врахуванням базового місяця січень 2008 року 17544,22 грн., з відповідача не може бути стягнуто усю суму середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 316028,86 грн, адже така істотно перевищує розмір несвоєчасно виплачених сум.

У постанові від 18.07.2018 в справі № 825/325/16 Верховний Суд вказав на те, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку при звільненні необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, а також те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності зазначена у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, які мають враховуватись до спірних правовідносин на виконання вимог ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та ч. 5 ст. 242 КАС України.

Так, в постанові від 30.10.2019 у справі № 806/2473/18 (адміністративне провадження № К/9901/2118/19) Верховний Суд сформував правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Суд враховує зазначені висновки Верховного Суду при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку позивачу у цій справі.

Зокрема, при вирішенні справи суд з`ясував, що істотність частки невиплачених сум індексації грошового забезпечення за період з квітня 2015 року по липень 2016 року та індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 13.07.2016, з врахуванням базового місяця січень 2008 року в загальному розмірі 17797,1 грн (17544,22 грн + 252,88 грн) у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку за період з 13.07.2016 по 12.10.2021 становить 5,63 % (17797,1 грн. / 316028,86 грн. х 100%).

Отже, сума, що підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 5,63 % розраховується наступним чином: 164,77 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 5,63 % = 9,28 грн. середньоденна сума відшкодування з урахуванням істотності частки; 9,28 грн. х 1918 (дні затримки розрахунку) = 17799,04 грн.

Таким чином, з урахуванням принципу розумності, справедливості та співмірності, суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 17799,04 грн. з урахуванням істотності частки несвоєчасно виплачених сум в порівнянні із середнім заробітком позивача.

Окрім того, виходячи із наведених вище принципів та застосовуючи визначені Верховним Судом критерії для зменшення розміру середнього заробітку, суд також враховує і обставини, за яких пов`язана тривалість періоду проведення відповідачем остаточного розрахунку при звільненні та виплату усіх компенсаційних сум, адже саме тривалість періоду затримки виплат зумовила і зростання розміру середньої заробітку.

Так, суд зауважує, що причиною затримки виплат стало неправильне тлумачення відповідачем норм щодо виплати позивачу індексації грошового забезпечення та відсутність належного фінансування. Тобто невиплата відповідачем усіх сум належних позивачу при звільненні не носить свавільного характеру, а пов`язана із помилковим застосуванням норм чинного законодавства.

Аналізуючи поведінку позивача у спірних правовідносинах, суд зазначає, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у спірних правовідносинах працівник (у широкому розумінні поняття) має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, не допускаючи при цьому дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Суд не може не врахувати тієї обставини, що особа, будучи обізнаною з тим, що звернення до суду з вимогами про виплату складових заробітної плати (грошового забезпечення) будь-якими строками не обмежуються, може тривалий час не звертатися до суду з приводу їх невиплати роботодавцем при звільненні і тим самим штучно збільшувати розмір виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У даному ж випадку, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як спеціальний вид відповідальності роботодавця, має на меті відшкодувати працівникові збитки від порушення його майнових прав.

Втім, така компенсація повинна бути адекватною та відповідати принципу співмірності, а не розглядатися як спосіб збагачення за рахунок роботодавця.

Тому, на думку суду, стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку, яка перевищує розмір фактично невиплачених позивачеві сум при звільненні, не відповідатиме завданням адміністративного судочинства та є неспівмірним з тією шкодою для законних прав, якої позивач зазнав у зв`язку з протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

Отже, за результатами дослідження обставин справи та враховуючи критерії, які за висновками Верховного Суду можуть застосовуватись судом для зменшення розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд доходить висновку про відповідність вищезазначеної суми 17799,04 грн. принципам розумності, справедливості та пропорційності встановлених законом заходів відповідальності.

Відтак, бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні є протиправною. З огляду на зазначене відповідача належить зобов`язати нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період з 13.07.2016 по 12.10.2021 в сумі 17799,04 грн.

При цьому суд звертає увагу, що оскільки відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 13.07.2016 №258-ос позивача виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення саме з 13.07.2016, відтак, період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні підлягає обрахунку саме з 13.07.2016, а не з 14.07.2016, як помилково зазначає позивач.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій, суд приходить до переконання, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а витрат, пов`язаних з розглядом справи, судом не встановлено, питання про розподіл судових витрат у цій справі не вирішується.

Керуючись ст.73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки у проведенні розрахунку при звільненні за період з 13.07.2016 по 12.10.2021 в сумі 17799,04 грн. (сімнадцять тисяч сімсот дев`яносто дев`ять гривень чотири копійки).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; місце перебування: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 ).
Відповідач: військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).
Рішення в повному обсязі сформовано: 03.10.2022.

Суддя Бошкова Юлія Миколаївна