Справа № 640/32470/21
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2022-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2022 року м. Київ № 640/32470/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Аблова Є.В.,

при секретарі судового засідання Васильєвій Ю.В.,

за участю представників сторін:

представника позивача: Зудінова О.О.

представника третьої особи: Тюрменка В.В.

розглянувши за правилами загального позовного провадження матеріали адміністративної справи

за позовом ОСОБА_1

до Державної фіскальної служби України

третя особа Державна податкова служба України

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі

На підставі частини шостої статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 21 вересня 2022 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України (далі по тексту - відповідач), третя особа -Державна податкова служба Україн, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 24.09.2021 № 1380-О «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Управління нерухомого майна Департаменту інфраструктури Державної фіскальної служби України з 28.09.2021;

- стягнути з Державної фіскальної служби України середній заробіток за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 з 28.09.2021 по день винесення судом рішення про поновлення на роботі включно;

- допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що спірним наказом його було звільнено з посади начальника Управління нерухомого майна Департаменту інфраструктури Державної фіскальної служби України. При цьому, в порушення вимог чинного трудового законодавства, відповідачем не враховано переважне право позивача на залишення на роботі, не попереджено про наступне вивільнення, тому, на думку позивача, такий наказ є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 листопада 2015 року відкрито провадження у справі №640/32470/21 та призначено справу до судового розгляду.

14.12.2021 до суду представником відповідача подано відзив, зі змісту якого вбачається незгода відповідача з позовними вимогами, оскільки звільнення позивача відбулося у передбаченому законом порядку у зв`язку з припиненням Державної фіскальної служби України.

22.12.2021 до суду надійшла відповідь позивача на відзив, в який останній наголошує на наявності у нього права на продовження трудового договору та на порушенні відповідачем приписів трудового законодавства.

18.02.2022 до суду надійшли пояснення Державної податкової служби України, в яких третя особа зазначає про відсутність підстав для вчинення ДПС України юридично значущих дій щодо поновлення позивача на посаді.

У судовому засіданні 21.09.2022 позивач підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі..

Представник Державної податкової служби України у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував в повному обсязі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

На підставі наказу Державної фіскальної служби України від 24.06.2021 № 976-о «Про виконання рішення суду та поновлення на роброті» ОСОБА_1 поновлений на посаді начальника Управління нерухомого майна Департаменту інфраструктури Державної фіскальної служби України з 11.01.2017.

Одночасно з рішенням про поновлення на роботі відповідно до вказаного вище наказу позивача попереджено про скорочення посади, на якій його поновлено, та наступне звільнення на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» (далі - Закон № 889) у зв`язку із зміною структури (наказ Відповідача від 14.01.2021 № 11) та введення в дію штатного розпису (наказ Відповідача від 27.01.2021 № 1-ф).

24.09.2021 відповідачем видано наказ № 1380-О про припинення державної служби та звільнення Позивача 27.09.2021.

Згідно з вказаним наказом його видано відповідно до підпункту 2 пункту 10 Розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 28.01.2021 «Про Бюро економічної безпеки України», постанов Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 № 1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України», від 12.05.2021 № 510 «Про утворення Бюро економічної безпеки України».

Не погоджуючись з оскаржуваним наказом про звільнення, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Як зазначив Конституційний Суд України, право на працю є природною потребою людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом (абзац 3 пп. 6.1.1 пп. 6.1 п. 6 мотивувальної частини рішення від 29.01.2008 №2-рп/2008).

Наведені конституційні гарантії щодо реалізації права на працю, відповідно, поширюються і на публічну службу.

Відповідно до частини другої статті 38 Конституції України громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 1-1 ч. 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є ліквідація державного органу.

Згідно з п. 1 ч. 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі також - КЗпП України), трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників;

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2018 року № 1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України» (далі також - Постанова № 1200) утворено Державну податкову службу України (далі - ДПС) та Державну митну службу України (далі - Держмитслужба), реорганізувавши ДФС України шляхом поділу.

Абзацом 4 п. 2 Постанови № 1200 встановлено, що ДПС та Дежмитслужба є правонаступниками майна, прав та обов`язків реорганізованої ДФС України у відповідних сферах діяльності.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25 вересня 2019 року № 846 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» (далі - Постанова № 846) розділено сервісну та правоохоронну функції.

Згідно із розпорядженням Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 682-р «Питання Державної податкової служби», ДПС розпочала виконання функцій і повноважень ДФС з реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок).

Постановою Кабінету Міністрів України від 19 червня 2019 року № 537 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» встановлено, що територіальні органи ДФС України реорганізовані шляхом їх приєднання до територіальних органів ДПС у відповідних сферах.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02 жовтня 2019 року № 858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби» встановлено, що територіальні органи ДФС України реорганізовані шляхом їх приєднання до територіальних органів Держмитслужби.

Враховуючи вищевикладене вбачається, що реорганізація ДФС України відбулась в 2019 шляхом поділу на два нових органи - ДПС та Держмитслужбу, а територіальні органи ДФС України приєднались у відповідних сферах діяльності до територіальних органів ДПС та Держмитслужби.

Згідно з абз. 6 п. 2 Постанови № 1200, ДФС України продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики у сфері державної митної справи, державної політики з адміністрування єдиного внеску, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску до завершення здійснення заходів з утворення Державної податкової служби України, Державної митної служби України та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.

Таким чином, за ДФС України залишились функції по боротьбі з правопорушеннями під час застосування податкового законодавства, здійснюючи оперативно-розшукову, кримінальну процесуальну та охоронну функції до моменту утворення органу на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави.

Так, 25 березня 2021 року набрав чинності Закон України «Про Бюро економічної безпеки України» від 28 січня 2021 року, яким на Бюро економічної безпеки України покладено обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави.

Відповідно до пп. 2 п. 10 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Бюро економічної безпеки України» встановлено обов`язок Кабінету Міністрів України у строк не пізніше шести місяців з дня набрання чинності цим Законом забезпечити ліквідацію ДФС України.

Тобто, з моменту набрання чинності Закону України «Про Бюро економічної безпеки України» змінилась форма припинення ДФС України з реорганізації на ліквідацію. Суд звертає увагу на те, що вказаний припис Закону України «Про Бюро економічної безпеки України» є спеціальним щодо відповідних норм Закону України «Про державну службу» та КЗпП України, неконституційним, станом на час розгляду даної справи, не визнавався, а тому саме його положення підлягають застосуванню при вирішенні питання форми припинення ДФС України як юридичної особи.

Таким чином, враховуючи положення Закону України «Про Бюро економічної безпеки України», ДФС України повинна була припинитись шляхом її ліквідації не пізніше 25 вересня 2021 року.

17.05.2019 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено записи про державну реєстрацію ДПС як юридичної особи, та про внесення рішення засновників (учасників) ДФС щодо припинення такої як юридичної особи в результаті реорганізації. Проте запис про припинення ДФС відсутній.

При цьому, граничну чисельність працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади визначено постановою Кабінету міністрів України від 05 квітня 2014 № 85 «Про Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів» (далі - Постанова № 85).

Відповідно до постанови Кабінету міністрів України від 21 липня 2021 року № 761 «Про внесення зміни в додаток 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 5 квітня 2014 № 85» (далі - Постанова № 761) внесено зміни в додаток 1 до Постанови № 85, виключивши позицію «ДФС 4604».

Згідно з ч. 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Позивачем заперечується, що відповідачем попереджено позивача про наступне вивільнення із займаної посади по закінченню 30 календарних днів у зв`язку із ліквідацією органів ДФС України.

Разом з тим, з наявних матеріалів справи та надано відповідачем відзиву не є можливим встановити направлення відповідачем листа про попередження позивача про наступне вивільнення. Доказів зворотного під час судового розгляду суду відповідачем не надано.

Відповідно до статті 49 частини третьої КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом статті 49 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення.

Проте, відповідачем не надано пояснень та доказів, якими б підтверджувалося зайняття посади станом на період виникнення спірних відносин, яку займав позивач, як і відсутні докази, які б підтверджували пропозицію зайняти вказану посаду позивачу.

З урахуванням викладеного суд вважає, що відповідач в порушення вимог статті 49 КЗпП України не запропоновано всі наявні вакантні посади відповідно до кваліфікації позивача.

Суд також зважає на доводи позивача щодо того, що Постанова Кабінету Міністрів України від 21.07.2021 № 761 «Про внесення зміни в додаток 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 № 85», відповідно до якої з додатку 1 «Гранична чисельність працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади» постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 № 85 видалено позицію «ДФС», на яку також посилається Відповідач, не змінила рішення про реорганізацію Державної фіскальної служби України, зафіксоване постановою Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 № 1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України».

У відповідності з частиною четвертою статті 36 КЗпП України у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) підприємства дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Порівняння штатної чисельності Державної фіскальної служби України за штатним розписом від 26.02.2019, тобто станом до прийняття Кабінетом Міністрів України рішення про її реорганізацію шляхом поділу на Державну податкову службу України та Державну митну службу України, із штатною чисельністю цих новоутворених служб свідчать про таке.

Штатним розписом Державної фіскальної служби України на 2019 рік станом на 26.02.2019 (тобто, до поділу) передбачений штат у кількості 2126 одиниць. Штатним розписом новоутвореної Державної митної служби України на 2021 рік передбачено штат в кількості 571 одиниця. Штатним розписом новоутвореної Державної податкової служби України на 2021 рік передбачено штат в кількості 1400 одиниць. Штатним розписом Державної фіскальної служби України на 2021 рік (після поділу) передбачений штат в кількості 370 одиниць.

Таким чином, після поділу загальна кількість штатних працівників Державної фіскальної служби України, Державної митної служби України та Державної податкової служби України складає 2341 одиниць (370 + 571 + 1400), що на 215 одиниць (2341 - 2126) більше, ніж кількість штатних працівників Державної фіскальної служби України до реорганізації.

При цьому, у відповідь на запит представника позивача Державна податкова служба України листом від 06.10.2021 № 2023/ЗПІ/99-00-10-01-02-10 надала інформацію, з якої вбачається, що функції Управління нерухомого майна Департаменту інфраструктури Державної фіскальної служби України, яке позивач очолював до звільнення, в Державній податковій службі України виконують Управління матеріально-технічного забезпечення та експлуатації майна та Управління капітального будівництва та державного майна Департаменту інфраструктури (копії листа та положень про управління додаються).

Суд враховує правову позицію Верховного Суду, яка міститься у постанові від 31 січня 2019 року у справі № 820/4077/17, відповідно до якої в разі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший або при його перепрофілюванні звільнення з публічної служби, зміна її істотних умов можуть мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності чи штату працівників, змінами в їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями тощо. Саме по собі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший без скорочення штату не може бути підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження. Скорочення штату встановлюється шляхом порівняння штатних розписів цієї юридичної особи до і після її реорганізації. Зміна найменування бюджетної установи, її структури та штатного розпису є її реорганізацією. В юридичній практиці така форма реорганізації називається перетворенням. При цьому переведення працівників з однієї посади на іншу чи з одного структурного підрозділу до іншого здійснюється в разі, якщо діяльність бюджетної установи не припиняється, але змінюються її повноваження, структура чи штатний розпис, тобто проводяться організаційно-штатні заходи, реорганізація.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання протиправним та скасування наказу Державної фіскальної служби України від 24.09.2021 № 1380-О «Про звільнення ОСОБА_1 .

Відповідно до положень частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Зважаючи на висновок суду про протиправність наказ Державної фіскальної служби України від 24.09.2021 № 1380-О «Про звільнення ОСОБА_1 », позивач підлягає поновленню на тій посаді та у тому органі, з якого його було звільнено.

Оскільки, позивача було звільнено з посади начальника Управління нерухомого майна Департаменту інфраструктури Державної фіскальної служби України, позивач підлягає поновленню на вказаній посаді з моменту звільнення.

Щодо дати з якої необхідно поновити позивача, то суд вважає за необхідне вказати наступне.

Пунктом 2.27. Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29 липня 1993 року, прямо вказує, що днем звільнення вважається останній день роботи.

Згідно оскаржуваного наказу останнім днем роботи позивача є 24 вересня 2021 року, тобто дата звільнення - 24 вересня 2021 року вважається останнім робочим днем позивача. А відтак з 28 вересня 2021 року у позивача почався вимушений прогул.

Таким чином суд вважає, що необхідно поновити позивача саме з 28 вересня 2021 року.

У частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд зазначає про наступне.

Відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).

Із пункту 5 Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 січня 2014 року №21-395а13.

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії довідки від 26.10.2021 року №327/Б/99-99-09-02-14 середньоденне грошове забезпечення позивача складає 562, 79 грн.

Виходячи із поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня звільнення та до винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, у даному випадку з 28.09.2021 по 21.09.2022, становить 138 446, 34 грн. (562, 79 грн. * 246 дні).

Суд також зауважує, що згідно з п. п. 2 та 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відтак, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді з 28.09.2021 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Підсумовуючи, суд, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до висновку про те, що вимоги позивача є законними та обґрунтованими, такими, що підлягають задоволенню.

У відповідності до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Зважаючи на те, що при зверненні позивача до суду з даним позовом, останній був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», відтак, позивачем не понесено судових витрат, з огляду на що такі

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 77, 90, 243 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної фіскальної служби України (04053, м. Київ, Львівська площа, буд 8, ), третя особа - Державна податкова служба України (04053, м.Київ, Львівська площа, буд 8, ) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 24.09.2021 № 1380-о «Про звільнення ОСОБА_1 ».

3. Зобов`язати Державну фіскальну службу України (04053, м. Київ, Львівська площа, буд 8, ) поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Управління нерухомого майна Департаменту інфраструктури Державної фіскальної служби України з 28.09.2021.

4. Стягнути з Державної фіскальної служби України (04053, м. Київ, Львівська площа, буд 8, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28.09.2021 по 21.09.2022 у розмірі 138 446, 34 грн. (сто тридцять вісім тисяч чотириста сорок шість гривень 34 копійки).

5. Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Управління нерухомого майна Департаменту інфраструктури Державної фіскальної служби України з 28.09.2021 та в частині стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 12 100, 00 грн. (дванадцять тисяч сто гривень 00 копійок) допустити до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 30 вересня 2022 року.

Суддя Є.В. Аблов