Справа № 320/6160/21
Суддя: Уханенко С.А.
Дата ухвалення: 2022-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

03 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 320/6160/21

адміністративне провадження № К/990/26137/22

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Уханенка С.А. перевірив касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Київського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Тринадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих), Офісу Генерального прокурора, Київської міської прокуратури, керівника Київської міської прокуратури Кіпера Олега Олександровича про визнання протиправними та скасування рішення та наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із адміністративним позовом до Тринадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) (далі - Тринадцята кадрова комісія), Офісу Генерального прокурора, Київської міської прокуратури, керівника Київської міської прокуратури Кіпера О.О., в якому просила: визнати протиправним з моменту прийняття та скасувати рішення Тринадцятої кадрової комісії від 06 квітня 2021 року №2 про неуспішне проходження нею атестації; визнати протиправним з моменту прийняття та скасувати наказ керівника Київської міської прокуратури від 22 квітня 2021 року №1070к про звільнення її з посади заступника керівника Київської місцевої прокуратури №10 міста Києва з 29 квітня 2021 року; поновити її у Шевченківській окружній прокуратурі міста Києва на посаді, що є рівнозначною посаді заступника керівника Київської місцевої прокуратури №10 міста Києва з 30 квітня 2021 року; стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 30 квітня 2021 року по день прийняття судом рішення про поновлення на роботі.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2021 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Тринадцятої кадрової комісії від 06 квітня 2021 року №2. Визнано протиправним та скасовано наказ керівника Київської міської прокуратури від 22 квітня 2021 року №1070к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника керівника Київської місцевої прокуратури №10 міста Києва та органів прокуратури. Поновлено ОСОБА_1 у Шевченківській окружній прокуратурі міста Києва на посаді, що є рівнозначною посаді заступника керівника Київської місцевої прокуратури №10 міста Києва з 30 квітня 2021 року. Стягнуто з Київської міської прокуратури на користь ОСОБА_1 суму середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 30 квітня по 05 жовтня 2021 року у розмірі 161 662,02 грн, з відрахуванням обов`язкових податків та зборів.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2022 року змінено рішення суду першої інстанції, виклавши абзаци 14 та 6 резолютивної частини рішення наступного змісту: «Адміністративний позов задовольнити частково. Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника керівника Київської місцевої прокуратури №10 міста Києва з 30 квітня 2021 року. Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника керівника Київської місцевої прокуратури №10 міста Києва з 30 квітня 2021 року». В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2021 року залишено без змін.

22 вересня 2022 року Офіс Генерального прокурора повторно подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Київського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2022 року. Заявник, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення ними норм процесуального права, просить на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України переглянути і скасувати оскаржені судові рішення в частині задоволення позовних вимог та відмовити в позові в повному обсязі.

Предметом спору у цій справі є правомірність рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором на стадії співбесіди та звільнення його з цих підстав з органів прокуратури.

З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.

Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно з частиною четвертою статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним. Тому касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами, які необхідно вказати у формі, визначеній пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.

Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У касаційній скарзі Офіс Генерального прокурора указав, що наразі відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, Проте яка саме норма потребує такого висновку заявник не конкретизував, а лише указав, що приймаючи рішення про скасування кадрової комісії про неуспішне проходження прокурором співбесіди, судами першої та апеляційної інстанцій не надано правильного тлумачення дискреційним повноваженням кадрової комісії, визначеним нормами Закону України від 19 вересня 2019 року №113-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" (далі - Закон №113-IX) (пункти 12, 17 розділу ІІ розділу II "Прикінцеві та перехідні положення") та Порядком проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора від 03 жовтня 2019 року №221 (далі - Порядок №221) (пункти 9,11,12,15,16).

Вирішуючи питання відкриття касаційного оскарження з вказаної підстави, Суд виходить з наступного.

Так, за приписами частини четвертої статті 328 КАС України оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 цієї норми КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а й визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду та який вплив такий висновок буде мати для вирішення спору по суті.

Проаналізувавши доводи заявника, суд приходить до висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження за пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки заявник лише перерахував окремі пункти Закону №113-IX, Порядку №221 та Порядку роботи кадрових комісій, затвердженого наказом Генерального прокурора від 17 жовтня 2019 року №233 (далі - Порядок №233), однак не виклав їх у системному зв`язку з обставинами цієї справи, а знову обмежився загальною фразою щодо відсутності правової позиції Верховного Суду стосовно «дискреційних повноважень кадрової комісії на прийняття рішень щодо прокурорів на підставі досліджених подібних обставин».

Так, вирішуючи спір та частково задовольняючи позов, суди виходили з того, що підставами прийняття оскаржуваного рішення про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації стало: складення стосовно неї протоколу про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 130 КУпАП (керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння) та невідповідність позивача критерію доброчесності через те, що вона користується нерухомим майном (квартирою) вартістю понад 1 млн. грн, що було придбане 08 квітня 2019 року та оформлене на її матір ОСОБА_2 . Аналізуючи ці підстави у сукупності з наданими доказами, суди встановили, що постановою Подільського районного суду міста Києва від 07 серпня 2020 року у справі №758/8035/20 (№3/758/4687/20) провадження у справі за частиною першою статті 130 КУпАП стосовно ОСОБА_1 закрито за відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення і ця постанова набрала законної сили. Тому, суди дійшли висновку про те, що кадрова комісія безпідставно оцінила вищезазначену подію як таку, що свідчить про невідповідність позивача вимогам доброчесності, професійної етики та поведінки прокурора, і, як вбачається з оскаржуваного рішення, фактично визнала факт керування позивачем автомобілем в нетверезому стані, не зважаючи на те, що цей факт був предметом судового провадження і, за результатами якого, у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення не встановлено. Подібний висновок щодо необхідності врахування постанови суду про закриття провадження у справі про адміністративні правопорушення щодо прокурора, який проходить атестацію, викладено в постановах Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 15 лютого 2022 року у справі №120/4824/20-а та від 13 травня 2021 року у справі № 120/3458/20-а. Водночас, відповідачами не надано доказів, що у зв`язку з вищевказаною подією щодо ОСОБА_1 проводилося службове розслідування чи позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності за порушення правил прокурорської етики. Що стосується невідповідності позивача критеріям доброчесності через користування нею нерухомим майном, то суди зазначили, що повноваження стосовно здійснення контролю, в тому числі, щодо перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, незалежно від посади, яку займає така особа, віднесені до виключної компетенції Національного агентства з питань запобігання корупції (далі - НАЗК), яка має відбуватися у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання корупції» від 14 жовтня 2014 року №1700-VII (далі - Закон №1700-VII). Так як вирішення питання стосовно доброчесності прокурора має вирішуватись комісією безпосередньо у взаємодії з НАЗК, а відповідачами не дотримано цих вимог та не вчинено жодних дій, спрямованих на отримання додаткової інформації, суди дійшли висновку про необґрунтованість оскаржуваного рішення комісії, оскільки висновки кадрової комісії фактично ґрунтуються на припущеннях, що не дає змоги встановити дійсні підстави/мотиви, з яких виходила кадрова комісія під час ухвалення такого рішення.

У касаційній скарзі відсутні доводи на спростування мотивів, з яких виходили суди першої та апеляційної інстанцій та не наведено аргументів, що стосуються саме фактичних обставин цієї справи, що мають індивідуальний характер (і вплинули на вирішення цього спору), і саме з яких виходили суди задовольняючи цей позов. Водночас аргументи Офісу Генерального прокурора зводяться до загальних висловлювань щодо повноважень кадрової комісії під час проведення співбесіди на третьому етапі атестації прокурорів, з посиланням на загальні вимоги, що зазвичай застосовуються до осіб, що мають бажання працювати в органах прокуратури, проте касаційна скарга лише містить загальні фрази щодо необхідності перезавантаження органів прокуратури, з посиланням на текст присяги та етичні стандарти, що застосовуються до прокурорів під час оцінювання їхньої доброчесності. Отже, мотиви заявника зводяться лише до фраз щодо дискреційних повноважень кадрових комісії без взаємозв`язку з обставинами цієї справи, що мають індивідуальні ознаки, характерні саме для неї.

Інші доводи касаційної скарги зводяться опису обставин цієї справи та переоцінки доказів та незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанції щодо неправомірності оскаржуваного рішення. Суд зазначає, що за приписами частини другої статті 341 КАС України оцінка доказів, установлення обставин, що не були встановлені або відхилені судом та вирішення питання щодо переваги одних доказів над іншими, не є повноваженнями суду касаційної інстанції, а відповідач обґрунтовує свої доводи саме посиланням на обставини справи, що мають оціночний характер у сукупності з іншими обставинами, що не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі.

Отже, у скарзі не наведені обґрунтовані мотиви, за яких суд може відкрити касаційне провадження на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Верховний Суд також зазначає, що практика Європейського суду з прав людини стосується осіб, яким держава зобов`язана забезпечити дотримання певних гарантій. Так, положення Конвенції з прав людини та основоположних свобод спрямовані саме на захист прав та інтересів фізичних і юридичних осіб від протиправних дій з боку держави, а тому не поширюються на державні органи влади, що саме і діють від імені держави і чий статус є превалюючим у правовідносинах із іншими особами.

Частиною першою статті 341 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення, зокрема, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Проста констатація самого факту наявності або відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у справі з подібними правовідносинами не є достатньою підставою для відкриття касаційного провадження, оскільки норми КАС України вимагають визначення такої норми, щодо якої наявний або відсутній висновок Верховного Суду та викладення обґрунтувань неправильного застосування/ не застосування цієї норми права.

Лише загальні посилання на застосування норми права без урахування висновку щодо її застосування, викладеного у постанові Верховного Суду за відсутності вмотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження. Тому касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

За таких обставин, Суд не вирішує клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку.

Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України,

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Київського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Тринадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих), Офісу Генерального прокурора, Київської міської прокуратури, керівника Київської міської прокуратури Кіпера Олега Олександровича про визнання протиправними та скасування рішення та наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу повернути особі, яка її подала.

2. Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Суддя С.А. Уханенко