Справа № 240/1279/22
Суддя: Гурін Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2022-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2022 року м. Житомир справа № 240/1279/22

категорія 109020100

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гуріна Д.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Житомирської міської ради про визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до Житомирської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Департамент містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради, про визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити певні дії.

У позовній заяві позивач вказує, що має право на пільги, передбачені законодавством України для багатодітних сімей. У серпні 2021 року звернувся до Житомирської міської ради із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1 га з метою подальшого отримання її у власність. Також позивачем подана заява про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,17 га з метою подальшого оформлення її оренди. Оскаржуваним рішенням Житомирська міська рада відмовила позивачу у задоволенні його заяв пославшись на невідповідність містобудівній документації, зокрема плану зонування території міста. Позивач вважає таку відмову протиправною, оскільки міська рада розпорядилась вказаними земельними ділянками ще до прийняття плану зонування, а тому на них не можуть розповсюджуватися обмеження встановлені новим планом зонування (а.с. 1-5).

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 31.01.2022 відкрито у справі спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Відповідно до частини 4 статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України крім прав та обов`язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, відповідач має право визнати позов повністю або частково, подати відзив на позовну заяву.

Протягом судового розгляду справи відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, про причини неподання відзиву до суду відповідач не повідомив.

Відповідно до частини 4 статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Суд вважає, що відповідач не подав відзив на адміністративний позов без поважних причин, чим проявив свою байдужість до адміністративної справи та висловив своє ставлення до результатів її розгляду, що суд кваліфікує як визнання позову.

Водночас суд, не обмежуючись наслідками визнання адміністративного позову встановленими Кодексом адміністративного судочинства України, вважає за потрібне дати правову оцінку спірним правовідносинам.

Відповідно до частини 1 статті 176 Кодексу адміністративного судочинства України треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, мають право подати письмові пояснення щодо позову або відзиву.

Третя особа не скористалася своїм правом на подання письмових пояснень до суду протягом судового розгляду адміністративної справи.

Враховуючи наведені обставини, суд розглядає справу за наявними у ній матеріалами у відповідності до положень частини 2 статті 175 Кодексу адміністративного судочинства України.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що підпунктом 2.4 пункту 2 Рішення Виконавчого комітету Житомирської міської ради №665 від 10.11.2004 (а.с. 35) надано дозвіл Управлінню Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області на розміщення малоповерхової житлової забудови по пров. Монолітному 2, 4, 6, 8 згідно з рішенням міської ради від 29.09.2004 №415 (а.с. 40).

Пунктом 2 рішення Житомирської міської ради №64 від 27.01.2005 надано дозвіл громадянам міста на переоформлення прав забудовника, продовження терміну будівництва житлових будинків, прибудов, згідно з додатком 3, зокрема за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 38, 39).

Рішенням Житомирської міської ради №579 від 04.04.2017 затверджено План зонування території міста Житомира, розроблений державним підприємством Українським державним науково-дослідним інститутом проектування міст "ДІПРОМІСТО" ім. Ю.М.Білоконя Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.

20.08.2021 ОСОБА_1 звернувся до Житомирської міської ради із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1 га за адресою: АДРЕСА_1 , з метою оформлення права власності (а.с. 10, 11).

20.08.2021 ОСОБА_1 звернувся до Житомирської міської ради із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,17 га за адресою: АДРЕСА_2 з метою оформлення права оренди на 20 років для будівництва і обслуговування житлового будинку (а.с. 12, 13).

Рішенням Житомирської міської ради №465 від 24.12.2021 відмовлено у задоволенні заяв ОСОБА_1 у наданні дозволів на розроблення документацій із землеустрою за його заявами, посилаючись на невідповідність розташування містобудівній документації, зокрема на те, що запитувані позивачем земельні ділянки знаходяться в Рекреаційній зоні природних ландшафтів (Р-1) згідно із Планом зонування території міста Житомира, затвердженого рішенням Житомирської міської ради №579 від 04.04.2017. В оскаржуваному рішенні не вказані інші причини відмови (а.с. 14, 15).

Вирішуючи спір, що виник між сторонами суд зазначає наступне.

Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Земельним кодексом України та Законом України від 17 лютого 2011 року №3038-VI "Про регулювання містобудівної діяльності" (далі - Закон України №3038-VI), а також Планом зонування території міста Житомира, затвердженим Рішенням Житомирської міської ради №579 від 04.04.2017 (далі План зонування №579)

Відповідно до статті 39 Земельного кодексу України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм.

Частиною 6 статті 118 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Згідно з частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Частиною 2 статті 123 Земельного кодексу України передбачено, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Згідно з частиною 3 статті 123 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Як вже було встановлено судом, рішенням Виконавчого комітету Житомирської міської ради №665 від 10.11.2004 надано дозвіл на розміщення малоповерхової житлової забудови по пров. Монолітному 2, 4, 6, 8, а рішенням Житомирської міської ради №64 від 27.01.2005 надано дозвіл громадянам міста на переоформлення прав забудовника, продовження терміну будівництва житлових будинків, прибудов, зокрема за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до пунктів 2, 3, 9 частини 1 статті 1 Закону України від 17 лютого 2011 року №3038-VI "Про регулювання містобудівної діяльності" (далі - Закон України №3038-VI)

генеральний план населеного пункту - одночасно містобудівна документація на місцевому рівні та землевпорядна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту;

детальний план території - одночасно містобудівна документація на місцевому рівні та землевпорядна документація, що визначає планувальну організацію та розвиток території;

план зонування території (зонінг) - документація, що є складовою комплексного плану просторового розвитку території територіальної громади або генерального плану населеного пункту і визначає умови та обмеження використання території у межах визначених функціональних зон.

Частиною 1 статті 16 Закону України №3038-VI передбачено, що планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження комплексних планів просторового розвитку територій територіальних громад, генеральних планів населених пунктів і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України №3038-VI план зонування території розробляється у складі комплексного плану, генерального плану населеного пункту з метою визначення умов та обмежень використання території у межах визначених функціональних зон. До затвердження генерального плану населеного пункту в межах території територіальної громади, щодо якої затверджено комплексний план (якщо обов`язковість розроблення генерального плану населеного пункту визначена рішенням про затвердження комплексного плану), межі функціональних зон та функціональне призначення територій у такому населеному пункті визначаються комплексним планом.

План зонування території розробляється з метою створення сприятливих умов для життєдіяльності людини, забезпечення захисту територій від надзвичайних ситуацій, запобігання надмірній концентрації населення і об`єктів виробництва, зниження рівня забруднення навколишнього природного середовища, охорони та використання територій з особливим статусом, у тому числі ландшафтів, об`єктів історико-культурної спадщини, а також земель сільськогосподарського призначення і лісів та підлягає стратегічній екологічній оцінці.

Пунктом 1 частини 3 статті 18 Закону України №3038-VI визначено, що зонування території здійснюється з дотриманням таких вимог: урахування попередніх рішень щодо планування і забудови території.

Отже, відповідно до наведених норм план зонування території розробляється у складі генерального плану населеного пункту з метою визначення умов та обмежень використання території у межах визначених функціональних зон, з урахування попередніх рішень щодо планування і забудови території.

Пунктом 2.5.3 Пояснювальної записки (Книга 1) до Плану зонування №579 визначено, що Рекреаційна зона природних ландшафтів (Р-1) створюється з метою збереження природних ландшафтів з особливими умовами використання. Планувальні містобудівні заходи мають здійснюватись з мінімальним впливом на вразливі елементи природного середовища. До зони входять об`єкти природно-заповідного фонду, парки, лісопарки, прибережні зони, розташовані в південній частині міста та вздовж річок. Використання зони допускається окремими інженерними спорудами та адміністративно-господарськими будівлями

Планом зонування №579 у порушення пункту 1 частини 3 статті 18 Закону України №3038-VI, тобто без врахування попередніх рішень щодо планування і забудови території, запитувані позивачем земельні ділянки віднесені до Рекреаційної зони природних ландшафтів (Р-1), де не передбачено виключень, у зв`язку з попередніми рішеннями, що існували на момент затвердження Зонінгу.

Водночас пунктом 2.5.2. Пояснювальної записки (Книга 1) до Плану зонування №579 щодо зон Житлової забудови передбачено врахування попередніх рішень щодо планування і забудови шляхом використання зон Житлової забудови окремими житловими будинками, що існували на момент затвердження Зонінгу.

Отже, оскаржене позивачем рішення Житомирської міської ради №465 від 24.12.2021 у частині, що стосується позивача, не відповідає пункту 1 частини 3 статті 18 Закону України №3038-VI, тобто не враховує попередніх рішень щодо планування і забудови території, порушує принцип юридичної стабільності та правової визначеності, а також принцип належного урядування, на необхідності захисту яких неодноразово наголошував Європейський суд з прав людини.

Принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишалися передбачуваними, про що неодноразово зазначалося у правових позиціях Конституційного Суду України, висловлених у рішеннях від 22.09.2005 №5-рп/2005, від 29.06.2010 №17-РП/2010, від 22.12.2010 №23-рп/2010, від 11.10.2011 №10-рн/2011. Зокрема у рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) абзацу восьмого пункту 5 частини першої статті 11 Закону Україні «Про міліцію» від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010 передбачено, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки. Стрижнем цього принципу є передбачуваність.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї і практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на необхідність дотримуватися принципу правової визначеності.

Згідно з цим принципом, люди повинні мати змогу планувати свої дії з упевненістю, що знають про їх правові наслідки. Він вимагає, зокрема, щоб правові акти заздалегідь оприлюднювалися, діяли на майбутнє, були ясними, простими, точними, чіткими і несуперечливими. Застосування актів повинне бути передбачуваним. Така передбачуваність збільшує автономію особи щодо держави і забезпечує її свободу. Крім того, вона є раціональною засадою організації будь-якої нормативної системи.

До цього принципу входять такі складові, як непорушність і нескасовуваність набутих законних прав; незворотність закону й неможливість застосування закону до особи, яка не могла знати про його існування; законні очікування право особи в своїх діях розраховувати на сталість існуючого законодавства тощо.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 23.10.1991, заява №12742/87 («Справа Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії») вказав, що у контексті порушення права власності, гарантованого статтею першою Першого протоколу Конвенції, захисту заявника підлягають «правомірні очікування» / «законні сподівання» вчиняти певні дії відповідно до виданого державними органами дозволу, наприклад правомірні сподівання буди здатним здійснювати запланований розвиток території з огляду на чинний на той час дозвіл.

Отже, підсумовуючи суд висновує, що оскаржуване рішення Житомирської міської ради не відповідає пункту 1 частини 3 статті 18 Закону України №3038-VI, суперечить попереднім рішенням щодо запитуваних земельних ділянок та не відповідає практиці Європейського суду з прав людини, у зв`язку з чим є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача надати дозвіл, суд вважає, що Житомирська міська рада, у даному випадку, вичерпала свої дискреційні повноваження щодо розгляду та прийняття рішення за заявами позивача, розглянула заяви, перевірила їх на відповідність чинному законодавству та відмовила у їх задоволенні з єдиної причини, що визнана судом протиправною, у зв`язку з чим суд задовольняє адміністративний позов.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд у відповідності до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України стягує усі понесені судові витрати позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 9, 72, 77, 143, 243-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

вирішив:

Задовольнити адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Житомирської міської ради (10014, м. Житомир, майдан ім. С.П. Корольова, 4/2, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Департамент містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради (10014, м.Житомир, вул. Покровська, 6, ), про визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити певні дії.

Визнати протиправним та скасувати рішення Житомирської міської ради №465 від 24.12.2021 у частині, що стосується ОСОБА_1 .

Зобов`язати Житомирську міську раду повторно розглянути заяви ОСОБА_1 №9398, №9399 від 20.08.2021 і надати дозволи на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1 га з метою оформлення права власності, та на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,17 га з метою оформлення права оренди.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Житомирської міської ради на користь ОСОБА_1 992 грн 40 коп. на відшкодування витрат зі сплати судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати до Сьомого апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу на рішення суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.М. Гурін