Справа № 158/2129/22
Суддя: Сіліч Ю. Л.
Дата ухвалення: 2022-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 158/2129/22
Провадження № 2-а/0158/79/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2022 року м. Ківерці

Ківерцівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді - Сіліч Ю.Л.,

за участю секретаря - Оніщук Н.Є.,

представника позивача - Коваленко М.В.,

відповідача - ОСОБА_1 (ОСОБА_1),

представника відповідача - адвоката Вороб`я П.О.,

перекладача - Поліщук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ківерці справу за адміністративним позовом Управління Державної міграційної служби України у Волинській області до громадянина Республіки Куба ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) про продовження строку затримання, -

В С Т А Н О В И В

Управління Державної міграційної служби України у Волинській області звернулось до суду з адміністративним позовом до громадянина Республіки Куба ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) про продовження строку примусового затримання.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18.04.2022 року працівниками УДМС у Волинській області було виявлено громадянина Республіки Куба ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.04.2022 року, відповідача було затримано з метою забезпечення примусового видворення за межі території України. На підставі даного рішення відповідача поміщено до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України.

Для забезпечення виконання рішення суду про примусове видворення УДМС у Волинській області зверталось із листами до Департаменту консульської служби Міністерства закордонних справ України та до Посольства Республіки Куба в Республіка Польща. 18.08.2022 року працівниками УДМС у Волинській області спільно з працівниками ГУНП у Волинській області, з метою виконання рішення суду, було здійснено супровід відповідача до пункту пропуску через державний кордон «Мамалига» на кордоні з Республікою Молдова, однак Прикордонна служба Республіки Молдова (ПП «Крива») не погодила виїзд громадян Республіки Куба, зокрема відповідача на територію Молдови, при цьому прийнявши рішення про відмову у в`їзді осіб, через не підтвердження мети поїздки та загрозу національній безпеці, громадському порядку і здоров`ю громадян.

Вказує, що виконати рішення суду та видворити відповідача по справі до країни громадянської належності з території України на даний час не надається за можливе у зв`язку із введенням на території України воєнного стану на підставі Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», який триватиме до 21.11.2022 року та відсутністю будь-якого авіасполучення з території України, продовження терміну дії карантину через спалах COVID-19 до 31.12.2022 року.

З врахуванням наведеного, у зв`язку із неможливістю забезпечити примусове видворення за межі території України відповідача, просять продовжити строк затримання громадянина Республіки Куба ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.04.2022 року, у пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства строком на 6 місяців, з метою вжиття заходів щодо його примусового видворення за межі території України.

Ухвалою судді Ківерцівського районного суду Волинської області від 27.09.2022 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за окремою категорією термінових справ.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав викладених у ньому та просила позов задовольнити.

Відповідач громадянин Республіки Куба ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) та його представник - адвокат Воробей П.О. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Судом встановлено, що на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19.04.2022 року, затримано громадянина Республіки Куба ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні на термін до 6 (шести) місяців з метою забезпечення примусового видворення за межі території України. (а.с. 5-6).

Особу відповідача ідентифіковано національним паспортом серії НОМЕР_1 , виданого 02.09.2021 року, дійсний до 02.09.2027 року.

З метою забезпечення виконання вищевказаного рішення суду позивач звертався із листами до Департаменту консульської служби МЗС України (лист №0701.11-1331/0701.1.2-22 від 26.04.2022 року) та до посольства Республіки Куба в Республіці Польща (лист №0701.11-1976/0701.1.2-22 від 13.06.2022 року) (а.с. 8, 9-10).

11.08.2022 року працівниками сектору організації запобігання нелегальній міграції реадмісії та видворення здійснено виїзд до Волинського ПТПІ для проведення співбесіди та надання інформації відповідачу щодо можливості супроводу до КПП «Мамалига» та подальшого повернення у країну походження (а.с. 13).

18.08.2022 року міграційною службою з метою забезпечення виконання рішення суду про примусове видворення відповідача по справі з території України, було здійснено супровід громадянина Республіки Куба ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 із Волинського ПТПІ до пункту пропуску через державний кордон «Мамалига» (а.с. 21-22).

Рішенням від 18.08.2022 року прикордонної служби Республіки Молдова (ПП «Крива») відмовила громадянину Республіки Куба ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , в`їзд в Республіку Молдова у зв`язку із не підтвердження мети поїздки та загрозу національній безпеці, громадському порядку і здоров`ю громадян, а тому відповідача було повернуто до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців (а.с. 19).

Судом також встановлено, що відповідач не звертався із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на території України.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України

Відповідно до частини одинадцятої статті 289 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Частина тринадцята статті 289 КАС України встановлює, що умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є:

1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації;

2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи; наявність хоча б однієї з яких надає підстави для прийняття адміністративним судом рішення про продовження затримання такої особи в межах максимально можливого строку (18 місяців).

Зазначений перелік умов є вичерпним, що також зазначено у постанові Верховного Суду від 28 січня 2021 року (справа № 743/1046/20).

В судовому засіданні не встановлено підстав, передбачених ч. 13 ст. 289 КАС України, за наявності яких неможливо виконати судове рішення про примусове видворення іноземця, особу якого ідентифіковано.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства від 22.09.2011 № 3773-VI (надалі - Закон № 3773).

Так, згідно ч. 4 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більше як на 18 місяців.

Відповідно до п. 30 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Зокрема, відповідно до п. «f» ч.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

У п. 103 Рішенні Європейського суду з прав людини від 17 квітня 2014 року «Справа «Анатолій Руденко проти України» стало остаточним 17 липня 2014 року (№ 50264/08) вказано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин (див. для застосування цих принципів у контексті підпункту «e» п.1 ст.5 Конвенції рішення у справах «Вітольд Літва проти Польщі», заява N 26629/95, п. 78, ЄСПЛ 2000-III, та «Станєв проти Болгарії» [ВП], заява N 36760/06, п. 143, ЄСПЛ 2012).

Суд наголошує, що п.1 ст.5 Конвенції має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків стосовно права на свободу, яке гарантує п.1 ст.5, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті цього положення.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ливада проти України» (від 26 червня 2014 року) зазначено, що проголошуючи право на свободу, пункт ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободмає на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків із права на свободу, яке гарантує п.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті положення п.1 ст.5 про захист прав людини і основоположних свобод. Застосування адміністративного затримання для забезпечення доступності особи для подальшого кримінального провадження становить свавільне позбавлення свободи.

Європейський суд з прав людини у справі «Амюр проти Франції» (рішення від 25 червня 1996 року) та у справі «Дугуз проти Греції» (рішення від 6 березня 2001 року) вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

Отже, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України затримання треба розуміти і як тимчасовий запобіжний кримінально-процесуальний, і як адміністративно-процесуальний заходи, застосування яких обмежує право на свободу та особисту недоторканність людини (абзац п`ятий пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 26.06.2003р. №12-рп/2003).

Таким чином, затримання відповідача на новий строк буде суперечити п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Судом також встановлено, що відповідач по справі виявив своє бажання співпрацювати з органами міграційної служби, під час процедури його ідентифікації, надавши свій паспорт та висловив бажання повернутися до країни походження. За таких умов, судом не встановлено наявність обставин передбачених п. п. 1, 2 ч. 13 ст. 289 КАС України для можливості продовження строку затримання іноземця, відповідно до положень закону.

Також, суд зауважує, що відсутність можливості виконання судового рішення про примусове видворення відповідача за межі території України з незалежних від сторін причин протягом тривалого часу не може бути підставою для продовження строку затримання відповідача.

Враховуючи вищевказане та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що адміністративний позов Управління Державної міграційної служби України у Волинській області до задоволення не підлягає.

Керуючись статтями 9, 72-77, 241, 244, 246, 268-272, 288, 289 КАС України, суд -

У Х В А Л И В

В задоволенні адміністративного позову Управління Державної міграційної служби України у Волинській області до громадянина Республіки Куба ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) про продовження строку затримання - відмовити.

Рішення суду звернути до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення.

На виконання п. 4 ч. 5 ст. 246 КАС України суд зазначає повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач: Управління Державної міграційної служби України у Волинській області, юридична адреса: м. Луцьк, вул. Градний Узвіз, 4 Волинської області, ;

Представник позивача: Коваленко Мирослава Вікторівна, діє на підставі довіреності №0701.6/3223-22 від 11.03.2022 року.

Відповідач: громадянин Республіки Куба ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце перебування: АДРЕСА_1 .

Представник відповідача - адвокат Воробей Петро Олексійович, діє на підставі доручення від 27.09.2022 року та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ВЛ № 822 від 20.11.2015 року.

Повний текст рішення складений 30 вересня 2022 року.

Суддя Ківерцівського районного суду Ю.Л. Сіліч