Справа № 300/3118/22
Суддя: Шумей М.В.
Дата ухвалення: 2022-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" жовтня 2022 р. справа № 300/3118/22

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Шумея М.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Івано-Франківської міської ради, про визнання протиправним та скасування пункту 20.2. рішення від 10.06.2022 за №97-25, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-піприємець ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся до суду з позовом до Івано-Франківської міської ради (надалі - відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати пункт 20.2. рішення Івано-Франківської міської ради 25 сесії, восьмого демократичного скликання від 10.06.2022 за №97-25, яким відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення та передачі в користування земельної ділянки підприємцю ОСОБА_1 , площею 0,2579 га на АДРЕСА_1 , для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій, кадастровий номер :14:001:0270 (з правом оренди на 10 років); на території громадської забудови, магістральні вулиці міського значення, із врахуванням ст. 134 Земельного кодексу України (вільна від забудови): на вказану земельну ділянку претендує ТзОВ «КРИЦ-ІФБУД».

- зобов`язати Івано-Франківську міську раду затвердити проект землеустрою щодо відведення та передачі в користування земельної ділянки підприємцю ОСОБА_1 , площею 0,2579 га на АДРЕСА_1 , для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій, кадастровий номер :14:001:0270 (з правом оренди на 10 років) на підставі заяви ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) від 23.02.2022 за реєстровим номером №643103.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказав на те, що відповідач, відмовляючи ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою діяв в супереч чинного законодавства України, не навів нормативного обґрунтування такої відмови, не навів жодної підстави для відмови, яка передбачена частиною 3 статті 123 Земельного кодексу України. Так, позивач зазначає, що в жодному з нормативно-правових актів, якими керувався відповідач при винесенні спірного рішення (Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні», Земельний кодекс України, Закон України «Про оренду землі», Закон України «Про землеустрій») немає посилання на заборону затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі в користування земельної ділянки - з підстав «претендування іншої особи на вказану земельну ділянку». При цьому, незрозумілим є сам факт претендування іншої особи на спірну земельну ділянку, оскільки інших проектів землеустрою чи то від ТзОВ «КРИЦ-ІФБУД» чи від інших осіб на момент розгляду та прийняття оскарженого рішення відповідачем щодо спірної ділянки на розгляді у міської ради не було.

Водночас, позивач відмітив, що відносно даної земельної ділянки ОСОБА_1 звернувся з відповідною заявою щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою ще 23.09.2021. Однак, оскільки протягом 2 місяців з моменту подачі заяви про надання дозволу на розробку проекту землеустрою Івано-Франківська міська рада не прийняла жодного рішення, ОСОБА_1 скористався своїм правом «мовчазної згоди», передбаченим ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України, попередивши про це орган місцевого самоврядування та замовивши у ТзОВ «Зеніт Експерт» виготовлення проекту землеустрою. Після цього рішенням відповідача від 26.11.2021 за №424-18 ОСОБА_1. було відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою на земельну ділянку з підстав перебування частини земельної ділянки в межах червоних ліній магістральні вулиці міського значення. В подальшому, через місяць Івано-Франківська міська рада прийняла кардинально інше рішення відносно тієї самої земельної ділянки і надала дозвіл ТзОВ «КРИЦ-ІФБУД» на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, частина якої також перебуває в межах червоних ліній.

Після звернення позивача до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з позовом про визнання протиправними таких дій Івано-Франківської міської ради, в межах адміністративної справи №300/461/22, судом постановлено ухвалу від 22.02.2022 про забезпечення позову, якою зупинено дію пункту 2 Додатку 1 до п. 44 рішення Івано-Франківської міської 19 сесії, восьмого демократичного скликання від 23.12.2021 за № 469-19, яким ТзОВ «КРИЦ ІФБУД» надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1439 га на АДРЕСА_1 , для будівництва, обслуговування та ремонту об`єктів інженерної, транспортної, енергетичної інфраструктури, об`єктів зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу), до набрання законної сили рішенням суду по справі № 300/461/22. Заборонено Івано-Франківській міській раді погоджувати проект землеустрою ТзОВ «КРИЦ-ІФБУД» щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1439 га, на АДРЕСА_1 , для будівництва, обслуговування та ремонту об`єктів інженерної, транспортної, енергетичної інфраструктури, об`єктів зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу) та передавати ТзОВ «КРИЦ ІФБУД» в оренду вказану земельну ділянку до набрання законної сили рішення суду по справі № 300/461/22.

Також в межах даної справи судом 13.05.2022 винесено рішення, яким задоволено позов ОСОБА_1 та визнано протиправним і скасовано пункт 86.2. рішення Івано-Франківської міської ради, 18 сесії, восьмого демократичного скликання від 26.11.2021 за №424-18, яким відмовлено підприємцю ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) в наданні дозволу на складання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,3241 га, на АДРЕСА_1 , для будівництва, обслуговування та ремонту об`єктів інженерної, транспортної, енергетичної інфраструктури, об`єктів зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу). Довідка з МБК №28302: території громадської забудови, частина земельної ділянки в межах червоних ліній магістральні вулиці міського значення); згідно довідки МБК площа земельної ділянки 0,04га вільна від забудови. Зобов`язано Івано-Франківську міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.09.2021 та надати дозвіл на складання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,3241 га, на АДРЕСА_1 , для будівництва, обслуговування та ремонту об`єктів інженерної, транспортної, енергетичної інфраструктури, об`єктів зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу). Також вказаним рішенням визнано протиправним та скасовано пункт 2 Додатку 1 до п. 44 рішення Івано-Франківської міської ради, 19 сесії, восьмого демократичного скликання від 23.12.2021 за №469-19, яким ТзОВ «КРИЦ-ІФБУД» надано дозвіл на складання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1439 га, на АДРЕСА_1 , для будівництва, обслуговування та ремонту об`єктів інженерної, транспортної, енергетичної інфраструктури, об`єктів зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу).

Враховуючи викладене, позивач вважає, що відповідач упереджено ставиться до нього на всіх етапах виготовлення та погодження проектних документів на земельну ділянку та умисно і незаконно просуває для погодження документів на ту ж земельну ділянку іншій особі, яка звернулась із заявою тільки в грудні 2021 року, після того як позивач почав виготовляти проект землеустрою та повідомив орган місцевого самоврядування.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09.08.2022 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.

29.08.2022 від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого представник відповідача заперечив проти позовних вимог. У відзиві відповідач вказує, що ОСОБА_1 звернувся із заявою до Івано-Франківської міської ради про затвердження проекту землеустрою на земельну ділянку, площею 0,2579 на АДРЕСА_1 , із земель комунальної власності. Івано-Франківська міська рада взяла до уваги матеріали, які були додані до заяви та прийняла оскаржене рішення про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення та передачі в користування земельної ділянки підприємцю ОСОБА_1 площею 0,2579 на АДРЕСА_1 . Водночас, в оскарженому рішенні зазначено, що на вказану земельну ділянку претендує ТзОВ «КРИЦ-ІФЬУД». При цьому, дозвіл на складання проекту землеустрою на вказану земельну ділянку ОСОБА_1 не надавався. Також відповідач зазначив, що рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13.05.2022 в межах адміністративної справи №300/461/22, на яке посилається позивач, оскаржується в суді апеляційної інстанції, а тому представник відповідача вважає, що рішення Івано-Франківської міської ради від 26.11.2021, яким відмовлено ОСОБА_1 в наданні дозволу на складання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не можна вважати скасованим.

09.09.2022 представник позивача подав суду відповідь на відзив, згідно якої зазначив, що обставини, які викладені у відзиві на позовну заяву, жодним чином не спростовують доводів позовної заяви, відповідач посилається виключно на норми закону, які він трактує по своєму. Також представник позивача наголосив, що відповідачем жодним чином не обґрунтовано причини та підстави відмови ОСОБА_1 у затвердженні проєкту землеустрою, оскільки згідно ч. 15 ст. 123 ЗК України єдиною підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. При цьому, причину відмови, яку вказав відповідач у оскарженому рішенні, Земельним кодексом України не передбачено.

Додатково представник ОСОБА_1 зазначив, що Івано-Франківська міська рада умисно допускала порушення закону відносно ОСОБА_1 і щодо не відображення на картографічній основі Державного земельного кадастру орієнтовного місця розташування земельної ділянки, на яку позивач виготовляв проект землеустрою, оскільки відповідно до положень пункту 3 ч. 3 ст. 123 ЗК України, дана інформація повинна була б бути оприлюднена протягом десяти робочих днів на безоплатній основі на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Також зазначено, що залишилось поза увагою відповідача і виготовлення та присвоєння земельній ділянці кадастрового номера та внесення її кадастрову карту України, оскільки після звернення ОСОБА_1 до компетентних органів з повним пакетом документів для виготовлення кадастрового номера, рішенням державного кадастрового реєстратора земельній ділянці, площею 0,2579 га на АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням: для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій було присвоєно кадастровий номер :14:001:0270.

Також відповідачем подано суду клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «КРИЦ-ІФБУД».

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.09.2022 відмовлено у залучено до участі у цій адміністративній справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «КРИЦ-ІФБУД».

Суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення на позов, встановив наступне.

23.02.2022 ОСОБА_1 звернувся із заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі в користування земельної ділянки площею 0,2579 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій, кадастровий номер :14:001:0270 (з правом оренди на 10 років), у встановленому законом порядку через органи ЦНАП м. Івано-Франківська.

До вказаної заяви позивачем подані всі необхідні документи, а саме: проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок від 03.11.2021, виконаний ТзОВ «Зеніт Експерт»; довідка з містобудівного кадастру; копія витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку; витяг з ЄДР; копію паспорта громадянина України та копію ідентифікаційного коду.

Заява позивача зареєстрована за №643103.

В подальшому, громадянин ОСОБА_1 отримав від Департаменту комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради лист №ДКР-643103 від 23.03.2022 з повідомленням, що звернення №643103 щодо передачі в користування земельної ділянки площею 0,2579 га на АДРЕСА_1 розглянуто Департаментом комунальних ресурсів та буде подано на розгляд виконавчого комітету та сесії міської ради.

06.07.2022 позивачем отримано витяг з рішення Івано-Франківської міської ради 25 сесії, восьмою демократичною скликання від 10.06.2022 за №97-25 про земельні питання, відповідно до якого Івано-Франківська міська рада вирішила відмовити у затвердженні проекту землеустрою, щодо відведення та передачі в користування земельної ділянки підприємцю ОСОБА_1 , площею 0,2579 га на АДРЕСА_1 , для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій, кадастровий номер :14:001:0270 (з правом оренди на 10 років); на території громадської забудови, магістральні вулиці міського значення, із врахуванням ст. 134 Земельного кодексу України (вільна від забудови): на вказану земельну ділянку претендує ТзОВ «КРИЦ-ІФБУД».

Дане рішення відповідача про відмову ОСОБА_1 у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, на думку позивача, є протиправним та суперечить нормам чинного законодавства, підлягає скасуванню, і, як наслідок, з метою захисту свого порушеного права позивач звернувся із позовною заявою до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно статті 13 Конституції України, земля є об`єктом права власності Українського народу; від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України.

Зі змісту частини 2 статті 19 Конституції України слідує, що органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, та керуються у своїй у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, кабінету Міністрів України.

Абзацом 1 статті 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначено Законом України від 21.05.1997 за №280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні»» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №280/97-ВР).

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування», сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Положеннями статті 25 Закону №280/97-ВР визначено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Статтею 59 Закону №280/97-ВР встановлено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймаються на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради.

Відповідно до пункту 34 частини 1 статті 26 Закону №280/97-ВР, виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

Частиною 1 статті 3 Земельного кодексу України визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до пунктів «а» - «в» частини 1 статті 12 ЗК України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Згідно із пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

У відповідності до підпунктів 9, 10 пункту «б» частини 1 статті 33 Закону №280/97-ВР, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження: організація і здійснення землеустрою, погодження проектів землеустрою; здійснення контролю за впровадженням заходів, передбачених документацією із землеустрою.

Частиною 5 статті 46 Закону №280/97-ВР передбачено, що сесія ради скликається в міру необхідності, але не менше одного разу на квартал, а з питань відведення земельних ділянок та надання документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності - не рідше ніж один раз на місяць.

Згідно із частиною 1 статті 60 Закону №280/97-ВР, територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Частиною 2 статті 60 Закону №280/97-ВР установлено, що підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

Статтею 122 ЗК України визначено повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування.

Згідно з частиною 1 та 4 вищезазначеної статті сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб, тоді як центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною 8 цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що в силу приписів Закону №280/97-ВР та Земельного кодексу України саме відповідач наділений виключною компетенцією щодо передачі земельних ділянок територіальних громад у власність чи користування громадян та юридичних осіб. Вирішення питань про передачу земель територіальної громади у власність чи користування є виключним правом селищної ради як суб`єкта права власності на землю. Як наслідок, саме відповідач, відповідно до покладених на нього завдань, розпоряджається землями комунальної власності в порядку, визначеному чинним законодавством.

Згідно положень частини 1 статті 123 ЗК України, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

Суд звертає увагу, що в даному випадку 23.02.2022 позивач звернувся до відповідача із заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі в користування земельної ділянки площею 0,2579 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій, кадастровий номер :14:001:0270 (з правом оренди на 10 років), через органи ЦНАП м. Івано-Франківська. При цьому, до вказаної заяви позивачем були подано проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок від 03.11.2021, виконаний ТзОВ «Зеніт Експерт».

Позивач з цього приводу послався на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13.05.2022 яким, крім іншого, зобов`язано Івано-Франківську міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.09.2021 та надати дозвіл на складання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Однак, суд погоджується із відповідачем, що посилання на дане рішення є помилковим, оскільки на сьогодні останнє не набрало законної сили.

Водночас, судом встановлено, що ще 23.09.2021 ОСОБА_1 звернувся із заявою про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 для передачі у користування з метою «будівництва та обслуговування об`єктів інженерної, транспортної, енергетичної інфраструктури, об`єктів зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу)», орієнтовною площею 0,3241 га до Івано-Франківської міської ради у встановленому законом порядку через органи ЦНАП м. Івано-Франківська.

При цьому, не отримавши в місячний термін з моменту звернення до Івано-Франківської міської ради дозволу на розробку проекту землеустрою або мотивовану відмову, ОСОБА_1 уклав з ТзОВ «Зеніт Експерт» Договір на виконання землевпорядних робіт № 0112/21 від 01.12.2021 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,2800 га, для будівництва та обслуговування об`єктів інженерної, транспортної, енергетичної інфраструктури, об`єктів зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу) в АДРЕСА_1.

Надалі ОСОБА_1 , на підтвердження своїх зобов`язань, у відповідності до умов вказаного договору, сплатив на користь ТОВ «Зеніт Експерт» авансовий платіж в розмірі 50 % від загальної вартості робіт, що становить 10 000,00 грн.

У відповідності до вимог ч. 3 статті 123 ЗК України, після укладення договору та сплати авансу, ОСОБА_1 письмово повідомив Івано-Франківську міську раду про укладення відповідного договору на розробку проекту землеустрою та надав належним чином засвідчену копію договору на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Суд зазначає, що абзацом 3, частини 3, статті 123 ЗК України передбачено, що у разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення документації із землеустрою або мотивовану відмову у його наданні, особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, і якій належить право власності на об`єкт нерухомості (жилий будинок, іншу будівлю, споруду), розташований на такій земельній ділянці, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення документації із землеустрою без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Умови і строки розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок визначаються договором, укладеним замовником з виконавцем цих робіт відповідно до типового договору. Типовий договір на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки затверджується Кабінетом Міністрів України.

Принцип «мовчазної згоди», визначений статтею 123 Земельного кодексу України, передбачає виключно право громадянина замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу та жодним чином не позбавляє його права на отримання від уповноваженого органу дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або вмотивованої відмови у його наданні, а також права на судовий захист у випадку неможливості реалізації права на отримання відповідного дозволу або відмови.

Таким чином, враховуючи обставини справи, суд вважає, що ОСОБА_1 , враховуючи ненадання відповідачем в місячний термін з моменту звернення до Івано-Франківської міської ради дозволу на розробку проекту землеустрою або мотивованої відмови, правомірно скористався своїм правом «мовчазної згоди», передбаченим ч. 3 ст. 123 ЗК України, попередивши про це орган місцевого самоврядування та замовив у ТзОВ «Зеніт Експерт» виготовлення проекту землеустрою, який в подальшому подав 23.02.2022 відповідачу разом із заявою про затвердження такого проекту землеустрою щодо відведення та передачі в користування земельної ділянки площею 0,2579 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій, кадастровий номер :14:001:0270 (з правом оренди на 10 років).

Відповідно до ч. 6 ст. 123 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про надання земельної ділянки у користування.

Згідно частин 1, 2 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» рада в межа своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

З огляду на викладене, чинним законодавством встановлено, що за результатами розгляду клопотання заінтересованої особи у вирішенні питання щодо затвердження проекту землеустрою чи відмову у затвердженні повинно прийматись рішення, що є виключною компетенцією органів місцевого самоврядування чи органів виконавчої влади виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

При цьому, слід зазначити, що за наслідком розгляду саме на пленарних засіданнях органу місцевого самоврядування питань щодо земельних відносин, приймається одне із двох рішень, зокрема затверджується проект або мотивована відмова у його затвердженні.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах №826/8858/16 від 05.05.2020.

Разом із тим, частиною 15 ст. 123 ЗК України визначено, що підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Водночас, відповідно до ч. 16 згаданої статті ЗК України, відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

У свою чергу, порядок затвердження документації із землеустрою визначений статтею 186 ЗК України. Так, згідно з пунктом 6 частини третьої статті 186 ЗК України, проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Частинами восьмою-десятою статті 186 ЗК України встановлено, що підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.

Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади, органам місцевого самоврядування, іншим суб`єктам, визначеним цією статтею, при погодженні та затвердженні документації із землеустрою забороняється вимагати:

? додаткові матеріали та документи, не включені до складу документації із землеустрою, визначеного Законом України "Про землеустрій";

? надання погодження документації із землеустрою будь-якими іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами чи організаціями, погодження яких не передбачено цією статтею;

? проведення будь-яких обстежень, експертиз чи робіт.

Кожен орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, інший суб`єкт, визначений цією статтею, розглядає та погоджує документацію із землеустрою самостійно та незалежно від погодження такої документації іншими органами.

Висновок (рішення) органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, іншого суб`єкта, визначеного цією статтею, щодо відмови у погодженні або затвердженні документації із землеустрою має містити вичерпний перелік недоліків документації із землеустрою з описом змісту недоліку та посиланням на відповідні норми законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, затверджену документацію із землеустрою або містобудівну документацію. Повторна відмова у погодженні або затвердженні документації із землеустрою допускається лише у разі, якщо розробник не усунув недоліки, зазначені у попередньому висновку (рішенні), а також якщо підстава для відмови виникла після надання попереднього висновку (рішення). Повторна відмова у погодженні або затвердженні не позбавляє розробника документації із землеустрою права усунути недоліки такої документації та подати її на погодження або затвердження.

Отже, підставою для відмови у затвердженні документації із землеустрою Земельний кодекс України визначає невідповідність положень документації із землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації. Також Земельний кодекс України встановлює обов`язок відповідного органу місцевого самоврядування у рішенні про відмову у затвердженні проекту землеустрою вказувати вичерпний перелік недоліків документації із землеустрою з описом змісту недоліку та посиланням на відповідні норми законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, затверджену документацію із землеустрою або містобудівну документацію.

Аналіз вищенаведених вимог законодавства дає підстави дійти висновку, що в даному випадку відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені ЗК України, що свідчить про допущення відповідачем як суб`єктом владних повноважень протиправного рішення стосовно відмови у наданні позивачу дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з огляду на наступне.

Так, суд погоджується із позивачем, що у спірному рішенні, а саме пункті 20.2. рішення Івано-Франківської міської ради 25 сесії, восьмого демократичного скликання від 10.06.2022 за №97-25 відповідачем не наведено жодної законної підстави для відмови, яка, зокрема, передбачена частиною 15 статті 123 ЗК України або ж частиною 8 статті 186 ЗК України. При цьому, відповідачем вказано підставу для відмови у затвердженні проекту землеустрою - «претендування іншої особи на вказану земельну ділянку». Однак, як уже зазначено, згідно вимог частини 15 статті 123 ЗК України, підставою для такої відмови може бути лише невідповідність проекту землеустрою земельної ділянки вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. В даному випадку, в нормативно-правових актах, якими керувався відповідач при винесенні спірного рішення, а саме: Законі України «Про місцеве самоврядування в Україні», Земельному кодексі України, Законі України «Про оренду землі», Законі України «Про землеустрій» відсутні посилання на заборону затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі в користування земельної ділянки з підстав «претендування іншої особи на вказану земельну ділянку.

Окрім того, щодо претендування іншої особи на спірну земельну ділянку, суд зазначає наступне.

Так, судом встановлено що згідно відомостей Єдиного державно реєстру судових рішень, ухвалою Івано-Франківського адміністративного суду від 22.02.2022 в межах адміністративної справи №300/461/22 було зупинено дію пункту 2 Додатку 1 до п. 44 рішення Івано-Франківської міської 19 сесії, восьмого демократичного скликання від 23.12.2021 за № 469-19, яким ТзОВ «КРИЦ ІФБУД» надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1439 га на АДРЕСА_1, для будівництва, обслуговування та ремонту об`єктів інженерної, транспортної, енергетичної інфраструктури, об`єктів зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу), до набрання законної сили рішенням суду по справі № 300/461/22. Заборонено Івано-Франківській міській раді погоджувати проект землеустрою ТзОВ «КРИЦ-ІФБУД» щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1439 га, на АДРЕСА_1, для будівництва, обслуговування та ремонту об`єктів інженерної, транспортної, енергетичної інфраструктури, об`єктів зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу) та передавати ТзОВ «КРИЦ ІФБУД» в оренду вказану земельну ділянку до набрання законної сили рішення суду по справі № 300/461/22.

Дана ухвала набрала законної сили негайно після її підписання суддею та її скарження не зупиняє її виконання. Тобто, на момент звернення позивача 23.02.2022 із заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі в користування відповідної земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій, кадастровий номер :14:001:0270 (з правом оренди на 10 років), відповідачу було заборонено погоджувати проект землеустрою ТзОВ «КРИЦ-ІФБУД» щодо відведення земельної ділянки та, як наслідок, третя особа на час виникнення спірних правовідносин не була претендентом на відповідну земельну ділянку. Ба більше, як уже констатовано судом, згідно чинного законодавства, відсутня така підстава для відмови у затвердженні проекту землеустрою земельної ділянки, як «претендування іншої особи на вказану земельну ділянку».

Окрім цього, суд погоджується із позивачем, що у випадку недопущення відповідачем порушення вимог абзацу 4 ч. 3 ст. 123 ЗК України, що не спростовано відповідачем, щодо не відображення на картографічній основі Державного земельного кадастру орієнтовного місця розташування земельної ділянки, на яку позивач виготовляв проект землеустрою, жодних третіх сторін в якості можливих претендентів на земельну ділянку і не було б.

Так, відповідно до згаданого абзацу 4 ч. 3 ст. 123 ЗК України, у разі надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи виконавчої влади чи органи місцевого самоврядування, що передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність та користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня прийняття рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або з дня повідомлення особою, зацікавленою в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, про замовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у порядку, передбаченому цією частиною, відобразити на картографічній основі Державного земельного кадастру орієнтовне місце розташування земельної ділянки, зазначити дату та номер відповідного рішення, а також майбутнє цільове призначення земельної ділянки. Зазначена інформація оприлюднюється на безоплатній основі на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин

Однак, як уже зазначено судом та не спростовано відповідачем, івано-Франківською міською радою не виконано вказаних вимог законодавства.

Крім того, як слідує із матеріалів справи, поза увагою відповідач залишив і факт виготовлення та присвоєння земельній ділянці кадастрового номера та внесення її до кадастрової карти України. Так, суд встановив, що рішенням державного кадастрового реєстратора земельній ділянці, площею 0,2579 га на АДРЕСА_1, з цільовим призначенням: для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій було присвоєно кадастровий номер :14:001:0270.

Суд також встановив, що ОСОБА_1 звернувся 04.05.2022 до відповідача та міського голови м. Івано-Франківська Марцінківа Р.Р. із заявою щодо можливості укладення договору оренди земельної ділянки на підставі поданою проекту землеустрою, а також з метою прояву свого інтересу до даної земельної ділянки та надійності в якості майбутнього орендаря, здійснив трьох місячну оплату оренди (березень-травень 2022 року) за дану земельну ділянку відповідно до нормативно грошової оцінки земельної ділянки та розміру ставок орендної плати, встановленої органом місцевого самоврядування в сумі 14 397 грн, що підтверджується квитанцією №0.0..1 від 15.04.2022, яка міститься в матеріалах справи.

Таким чином, суд погоджується із позивачем, що відповідач у даному випадку діяв протиправно та недобросовісно, на відміну від позивача, який звернувся до відповідача із заявою щодо затвердження проекту землеустрою на земельну ділянку із земель комунальної власності, при цьому здійснив всі необхідні дії для державної реєстрації земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номеру, тобто ним фактично була сформована нова земельна ділянка на яку раніше ніхто не претендував, з метою подальшого отримання її у користування (оренду).

Суд звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.09.2020 по справі №688/2908/16-ц сформувала правовий підхід щодо вирішення спорів у справах про визнання незаконними актів органів державної влади або органів місцевого самоврядування про надання у власність (користування) земельних ділянок у ситуації, коли дозвіл на розроблення проекту землеустрою на земельну ділянку надається кільком особам щодо однієї і тієї ж самої земельної ділянки, який полягає у наступному.

Відсутність договірних відносин між сторонами до моменту укладення договору не означає, що на переддоговірній стадії сторони не несуть жодних обов`язків по відношенню одна до одної. Добросовісність та розумність належать до фундаментальних засад цивільного права (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Отже, і на переддоговірній стадії сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Прояви таких обов`язків та недобросовісної чи нерозумної поведінки є численними і не можуть бути визначені у вичерпний спосіб. Зокрема, недобросовісну поведінку може становити необґрунтоване припинення переговорів, пропозиція нерозумних умов, які завідомо є неприйнятними для контрагента, вступ у переговори без серйозних намірів (зокрема з метою зірвати укладення договору з третьою особою, наприклад з конкурентом недобросовісної сторони переговорів), нерозкриття необхідної контрагенту інформації тощо.

При цьому обов`язок діяти добросовісно поширюється на обидві сторони.

Так, може кваліфікуватися як недобросовісна така поведінка власника земельної ділянки (в особі органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування), коли він необґрунтовано зволікає з наданням дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не повідомляє чи несвоєчасно повідомляє про відмову у наданні дозволу або не наводить вичерпні мотиви такої відмови, надає дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, завідомо знаючи про перешкоди у наданні земельної ділянки в оренду, необґрунтовано зволікає з розглядом проекту землеустрою щодо відведення, безпідставно відмовляє у його затвердженні і у той же час надає дозвіл на розробку проекту землеустрою та затверджує цей проект щодо іншої особи.

Велика Палата Верховного Суду констатувала, що не можна вважати справедливим і розумним надання землі особі, яка раніше за інших дізналася про існування вільної земельної ділянки і звернулася з відповідною заявою. Крім того, такий підхід є одним із проявів корупції, а тому є неприпустимим. Тим більше, не можна вважати справедливим і розумним надання землі особі, яка пізніше за інших звернулася з відповідною заявою, але якій тим не менше надано перевагу. Такий підхід може створювати підґрунтя для розвитку корупції.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що законодавець, запроваджуючи регулювання щодо надання землі у користування, не міг мати на меті стимулювання зловживань, посилення соціальної нерівності і спрямованість на неправовий та непрозорий перерозподіл основного національного багатства - землі.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 24.11.2021 по справі №461/5777/16-а.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також при розгляді справи, суд враховує, що правова процедура (fair procedure - справедлива процедура) є складовою принципу законності та принципу верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади. Відповідно правова процедура як складова принципу законності та принципу верховенства права, є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій, які повинні забезпечувати справедливе ставлення до особи.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що встановлені обставини справи свідчать про активну позицію позивача щодо узаконення права користування спірною земельною ділянкою. При цьому, враховуючи вищенаведену позицію Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 по справі №688/2908/16-ц, суд вважає, що відмова у затвердженні проекту землеустрою з подальшою передачею землі у користування ОСОБА_1 з підстав претендування іншої особи суперечить нормам чинного законодавства та без обґрунтування самих підстав претендування, вказує, що такий підхід Івано-Франківської міської ради не може вважатись справедливим та розумним.

Більше того, сам факт того, що жодних інших проектів землеустрою щодо спірної земельної ділянки на розгляді у Івано-Франківської міської ради не було, при цьому зазначення про претендування іншої особи на таку земельну ділянку, яка ще навіть не звернулась з відповідним пакетом документів і якій надається перевага, може розцінюватись як пряма ознака корупції, про яку зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.09.2020 по справі №688/2908/16-ц.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994, серія A, №303-A, пункт 29).

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (пункт 1); обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (пункт 3); безсторонньо (пункт 4); добросовісно (пункт 5); з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації (пункт 7); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (пункт 8); своєчасно, тобто протягом розумного строку (пункт 10).

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Крім того, адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення) не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.

Суд також зазначає, що згідно з пунктом 2 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Відповідно до частини 3 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

З системного аналізу вищезазначених норм слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача.

Так, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Суд також бере до уваги висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 28.05.2020 у справі №819/654/17, згідно якої у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення. За загальним правилом, застосування такого способу захисту прав та інтересів позивача як зобов`язання уповноваженого органу прийняти конкретне рішення є правильним, коли уповноважений орган розглянув клопотання заявника та прийняв рішення, яким протиправно відмовив в його задоволенні.

Так, умови, за яких орган місцевого самоврядування відмовляє у затвердженні проекту землеустрою земельної ділянки, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою відповідної земельної ділянки. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - затвердити проект землеустрою земельної ділянки або відмовити в такому затвердженні, однак виключно у тому випадку, коли для цього є законні підстави. За законом в спірних правовідносинах у відповідача немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

З огляду на викладене та враховуючи досліджені обставини справи, суд дійшов висновку, що єдиним ефективним засобом правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який повністю виключить для Івано-Франківської міської ради можливість невиконання чи неналежного виконання рішення суду, буде визнання відповідного рішення суб`єкта владних повноважень протиправним та зобов`язання вчинити певні дії, а саме: затвердити проект землеустрою щодо відведення та передачі в користування земельної ділянки підприємцю ОСОБА_1 .

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем не дотримано приписів частини 2 статті 2 КАС України, а тому позовні вимоги є обґрунтованими, а позов таким, що підлягає до задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини 1 статті 132 цього Кодексу судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Таким чином, враховуючи, що заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення, то в силу вимог частини 1 статті 132, частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України за рахунок бюджетних асигнувань Івано-Франківської міської ради на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати пункт 20.2. рішення Івано-Франківської міської ради 25 сесії, восьмого демократичного скликання від 10.06.2022 за №97-25, яким відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення та передачі в користування земельної ділянки підприємцю ОСОБА_1 , площею 0,2579 га на АДРЕСА_1 , для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій, кадастровий номер :14:001:0270 (з правом оренди на 10 років); на території громадської забудови, магістральні вулиці міського значення, із врахуванням ст. 134 Земельного кодексу України (вільна від забудови): на вказану земельну ділянку претендує ТзОВ «КРИЦ-ІФБУД».

Зобов`язати Івано-Франківську міську раду затвердити проект землеустрою щодо відведення та передачі в користування земельної ділянки підприємцю ОСОБА_1 , площею 0,2579 га на АДРЕСА_1 , для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій, кадастровий номер :14:001:0270 (з правом оренди на 10 років) на підставі заяви ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) від 23.02.2022 за реєстровим номером №643103.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Івано-Франківської міської ради (, вул. Грушевського, 21, м. Івано-Франківськ, 76004) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) сплачений судовий збір у розмірі 2481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одна) грн 00 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ;

відповідач - Івано-Франківська міська рада: , вул. Грушевського, 21, м. Івано-Франківськ, 76004.

Суддя Шумей М.В.