Справа № 440/7133/22
Суддя: О.О. Кукоба
Дата ухвалення: 2022-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

03 жовтня 2022 року м. ПолтаваСправа №440/7133/22

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Кукоби О.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області про визнання протиправною та скасування постанови, стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

1. Стислий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.

ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) (надалі - відповідач, ВПВР УЗПВР у Полтавській області), у якому просив:

визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця від 12.08.2022 про закінчення виконавчого провадження №69079166;

стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 2481,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на те, що рішення державного виконавця про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання постанови Верховного Суду від 08.12.2021 у справі №440/2314/19 є протиправним, оскільки постанова суду, яка набрала законної сили, фактично боржником не виконана, а державний виконавець не вчинив усіх дій, передбачених чинним законодавством, з метою примусового виконання судового рішення. Наведеним, на переконання позивача, йому завдана моральна шкода, адже він зазнав розчарувань та незручностей внаслідок прийняття державним виконавцем спірної постанови.

2. Позиція відповідача та третьої особи.

Відповідач позов не визнав, у наданому до суду відзиві просив відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на їх необґрунтованість та безпідставність /а.с. 58-59/. Свою позицію мотивував посиланням на те, що державним виконавцем вжиті належні та достатні заходи з метою виконання судового рішення у справі №440/2314/19. Також зазначив про дискреційність повноважень державного виконавця при здійсненні заходів з примусового виконання рішень у виконавчому провадженні.

Третя особа у наданих до суду письмових поясненнях просила відмовити у задоволенні позовних вимог повністю /а.с. 29-31/. При цьому представник третьої особи зазначив, що постановою Верховного Суду від 08.12.2021 у справі №440/2314/19 зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області повторно розглянути поданий на погодження проект землеустрою, розроблений Товариством з обмеженою відповідальністю "Укр-Зем-Ресурс", щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 13,0 га в адміністративних межах Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області у відповідності до вимог статті 186-1 Земельного кодексу України. Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області листом від 28.06.2022 №31-16-0.6-1346/2-22 повідомило стягувача про те, що з 27.05.2022 із Земельного кодексу України виключено статтю 186-1, внаслідок чого положення про необхідність погодження з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність та/або користування втратили чинність. На цій підставі боржник вважав постанову Верховного Суду від 08.12.2021 у справі №440/2314/19 фактично виконаною. Вимоги про відшкодування моральної шкоди представник третьої особи вважав безпідставними з огляду на недоведеність жодними доказами її завдання позивачу.

3. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 21.09.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цій справі, а її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників (у порядку письмового провадження). Цією ухвалою до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача залучено Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області.

У ході розгляду справи по суті від позивача надійшла заява від 29.09.2022, у якій він просив залишити відзив на позов без розгляду з огляду на пропуск відповідачем визначеного в ухвалі суду від 21.09.2022 строку для його подання.

Розглянувши подану заяву суд звертає увагу на те, що КАС України не визначає правових наслідків пропуску відповідачем строку для подання відзиву на позов.

Натомість у силу частини п`ятої статті 121 КАС України пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію.

Передбачене у частині четвертій статті 159 КАС України право кваліфікувати факт неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов у якості визнання позовних вимог суд у спірних відносинах не застосовує, оскільки відзив відповідачем поданий до закінчення розгляду справи по суті.

За таких обставин, зважаючи на закріплений у статті 9 КАС України принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі, суд вважає за можливе прийняти поданий відповідачем відзив на позов та врахувати його під час розгляду справи по суті.

Стосовно доводів позивача про ненадіслання йому копій доданих до відзиву письмових доказів, суд враховує, що відповідно до частини дев`ятої статті 79 КАС України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Так, суд враховує, що долучені до відзиву на позов копії письмових доказів (зокрема, заява про відкриття виконавчого провадження, виконавчий лист №440/2314/19, постанова від 23.05.2022 про відкриття виконавчого провадження №69079166, вимога державного виконавця, лист Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 28.06.2022 №31-16-0.6-1346/2-22, постанова від 12.08.2022 про закінчення виконавчого провадження №69079166) наявні у позивача (про що свідчить факт надання цих доказів позивачем разом з позовною заявою), а тому правомірно йому не надсилались.

До того ж відповідні докази подані до суду у електронній формі, 30.09.2022 додані до матеріалів судової справи у електронній формі та того ж дня доставлені позивачу, що підтверджено довідкою /а.с. 73/.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Згідно з частиною четвертою статті 287 КАС України адміністративна справа з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця вирішується судом протягом десяти днів після відкриття провадження у справі.

Обставини справи

Постановою Верховного Суду від 08.12.2021 у справі №440/2314/19 зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області повторно розглянути поданий на погодження проект землеустрою, розроблений Товариством з обмеженою відповідальністю "Укр-Зем-Ресурс", щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 13,0 га в адміністративних межах Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області у відповідності до вимог статті 186-1 Земельного кодексу України /а.с. 44-55/.

20.04.2022 Верховний Суд на виконання цієї постанови видав виконавчий лист №440/2314/19 /а.с. 61 - зворот/.

23.05.2022 ОСОБА_1 звернувся до ВПВР УЗПВР у Полтавській області із заявою про відкриття виконавчого провадження /а.с. 61/.

Того ж дня державний виконавець ВПВР УЗПВР у Полтавській області відкрив виконавче провадження №69079166 /а.с. 62/.

28.06.2022 боржник листом вих. №31-16-0.6-1346/2-22 повідомив ОСОБА_1 про те, що Законом України від 28.04.2021 №1423-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин" (набрав чинності 27.05.2022) статтю 186-1 Земельного кодексу України виключено, а чинним законодавством не передбачено необхідність погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність та/або користування з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин /а.с. 6, 39/. Також боржник зазначив, що експерт державної експертизи ОСОБА_2 звільнена з посади наказом Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 19.03.2021 №157-к.

Листом від 30.06.2022 вих.№11-16-0.6-1389/2-22 Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області повідомило державного виконавця про виконання постанови Верховного Суду від 08.12.2021 у справі №440/2314/19 шляхом направлення стягувачу листа від 28.06.2022 №31-16-0.6-1346/2-22 /а.с. 36-37, 63/.

22.07.2022 за вих.№1536-3 державний виконавець надіслав боржнику вимогу про виконання судового рішення /а.с. 38, 65/.

Листом від 09.08.2022 за вих.№11-16-0.164-2111/16-22 Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області повідомило державного виконавця, що постанову Верховного Суду від 08.12.2021 у справі №440/2314/19 слід вважати виконаною шляхом направлення стягувачу листа від 28.06.2022 №31-16-0.6-1346/2-22, оскільки Законом від 28.04.2021 №1423-ІХ із Земельного кодексу України виключено статтю 186-1, внаслідок чого положення про необхідність погодження з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність та/або користування втратили чинність /а.с. 33-35, 66-67/.

14.09.2021 державний виконавець прийняв постанову про закінчення виконавчого провадження №69079166 на підставі пункту 9 частини першої статті 39, статті 40 Закону України "Про виконавче провадження" /а.с. 68/.

Не погодившись з постановою державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Норми права, якими урегульовані спірні відносини

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України "Про виконавче провадження" від 02.06.2020 №1404-VІІІ, в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних відносин (далі - Закон №1404-VІІІ).

Згідно з частиною першою статті 1 Закону №1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом пункту 1 частини першої статті 3 Закону №1404-VІІІ відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів - виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

У частині першій статті 5 Закону №1404-VІІІ зазначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини другої статті 18 Закону №1404-VIII).

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону. Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом (пункт 1 частини третьої, частина четверта статті 18 Закону №1404-VIII).

У силу положень пункту 10 частини третьої статті 18 Закону №1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 39 Закону №1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Частинами другою, третьою цієї статті визначено, що постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини. Виконавчий документ надсилається разом із постановою про закінчення виконавчого провадження до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Оцінка судом обставин справи

Згідно з частиною другою статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Спір у цій справі стосується правомірності рішення державного виконавця у формі постанови від 12.08.2022 про закінчення виконавчого провадження №69079166 з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 39 Закону №1404-VIII.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Надаючи правову оцінку спірному індивідуальному акту суб`єкта владних повноважень, суд виходить з такого.

Умовою для закінчення виконавчого провадження з підстави, визначеної пунктом 9 частини першої статті 39 Закону №1404-VIII, є фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, тобто постанова про закінчення виконавчого провадження приймається у разі повного та безумовного виконання вимог виконавчого документа.

Такий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 30.06.2021 у справі №640/9998/20.

Суд враховує, що у межах виконавчого провадження №69079166 державний виконавець забезпечував виконання постанови Верховного Суду від 08.12.2018 у справі №440/2314/19, якою зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області повторно розглянути поданий на погодження проект землеустрою, розроблений Товариством з обмеженою відповідальністю "Укр-Зем-Ресурс", щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 13,0 га в адміністративних межах Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області у відповідності до вимог статті 186-1 Земельного кодексу України.

Зміст постанови від 12.08.2022 про закінчення виконавчого провадження №69079166 свідчить про те, що висновок про виконання боржником постанови Верховного Суду від 08.12.2018 у справі №440/2314/19 державний виконавець обґрунтував виключно посиланням на втрату чинності статтею 186-1 Земельного кодексу України.

Дійсно, Законом України від 28.04.2021 №1423-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин" статтю 186-1 Земельного кодексу України виключено, а порядок погодження і затвердження документації із землеустрою передбачено статтею 186 Земельного кодексу України.

Закон №1423-ІХ у відповідній частині набрав чинності з 27.05.2021.

При цьому статтею 186 Земельного кодексу України у редакції, чинній з 27.05.2021, не передбачено необхідності погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність та/або користування з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Разом з тим, на момент виникнення спірних відносин у справі №440/2314/19, аналізуючи які Верховний Суд прийняв постанову від 08.12.2021, відповідні положення статті 186-1 Земельного кодексу України були чинними.

З урахуванням наведеного, суд зауважує, що відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) у рішенні "Юрій Миколайович Іванов проти України" наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У такому контексті саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, ухвалені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

Отже, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, складовою права на справедливий суд.

Статтею 370 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно з частинами другою, четвертою статті 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.

За змістом частин першої, третьої статті 378 КАС України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Наведені положення процесуального закону кореспондують згаданим вище приписам пункту 10 частини третьої статті 18 Закону №1404-VIII, у силу яких державний виконавець наділений правом на звернення до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення.

Таким чином, Закон №1404-VIII покладає на виконавця функції із забезпечення виконання обов`язкового рішення суду, з метою чого останній має вжити усі передбачені Законом заходи в межах встановлених повноважень.

Такий висновок наведеного у постанові Верховного Суду від 02.02.2022 у справі №200/10827/21.

Аналізуючи наведені вище обставини цього спору, суд зауважує, що сам лише факт надсилання боржником на виконання вимог постанови Верховного Суду від 08.12.2021 у справі №440/2314/19 листів боржнику та державному виконавцю з посиланням на втрату чинності положеннями статті 186-1 Земельного кодексу України на підставі норм Закону №1423-ІХ не є свідченням повного та належного виконання ним приписів судового рішення.

Натомість суд погоджується з доводами позивача, що описані вище факти були підставою для звернення державного виконавця до Верховного Суду з відповідною заявою в порядку, визначеному статтею 378 КАС України.

Суд повторює, що Закон №1404-VIII зобов`язує державного виконавця перед прийняттям постанови про закінчення виконавчого провадження встановити факт виконання відповідного судового рішення боржником.

Однак, у спірному випадку державний виконавець не вжив всіх можливих та залежних від нього заходів для повного виконання судового рішення згідно з вимогами Закону №1404-VIII, зокрема не звернувся до суду, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення.

Таким чином, у державного виконавця були відсутні достатні правові підстави для закінчення виконавчого провадження згідно з пунктом 9 частини першої статті 39 Закону №1404-VIII.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що постанова від 12.08.2022 про закінчення виконавчого провадження №69079166 є передчасною та прийнята всупереч частини другої статті 2 КАС України у поєднанні з частиною другою статті 19 Конституції України.

А тому, зазначену постанову державного виконавця належить визнати протиправною та скасувати, а позов ОСОБА_1 в цій частині - задовольнити.

Щодо наявності підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди, суд виходить з таких міркувань.

У силу статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно зі статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Поняття доказів наведено у статті 72 КАС України, відповідно до якого доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

У силу статей 73, 74 КАС України надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до частин першої, четвертої якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Докази суду надають учасники справи.

Таким чином, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, у такому випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків тощо.

Такий висновок щодо застосування норм права у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, наведений у постанові Верховного Суду від 10.09.2020 у справі №460/1060/19.

Крім того, у постанові від 10.06.2021 у справі №640/963/19 Верховний Суд зауважив, що психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

Необхідною умовою виникнення відповідальності у вигляді обов`язку відшкодувати заподіяну майнову і немайнову шкоду є неправомірність дій або бездіяльність особи, яка заподіяла шкоду, наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і шкодою, вини особи у заподіянні шкоди.

За обставин цього спору суд зазначає, що позивач не довів завдання їй моральних страждань у тій мірі, з якою пов`язується наявність підстав для відшкодування моральної шкоди у матеріальному виразі.

Так, позовна заява не містить посилань на конкретні фактичні дані, що свідчили б про завдання ОСОБА_1 моральних страждань внаслідок прийняття державним виконавцем спірної постанови, а долучені до позовної заяви письмові докази так само не свідчать про те, що відповідні моральні страждання мали місце та що їх завдано саме відповідачем.

Доводи позивача про те, що внаслідок прийняття державним виконавцем спірної постанови він зазнав розчарувань та незручностей, оскільки був змушений звертатись до суду з цим позовом, у сукупності зі встановленими вище фактичними обставинами справи, не свідчать про завдання позивачу моральних страждань.

А тому, сам факт визнання судом порушення відповідачем прав позивача і поновлення його права шляхом визнання протиправною і скасування постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження є достатньою та справедливою сатисфакцією у спірних відносинах, внаслідок чого у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди належить відмовити.

Зважаючи на встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи та враховуючи вищенаведені норми законодавства, якими урегульовано спірні відносини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 частково.

Розподіл судових витрат

Згідно з частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивач від сплати судового збору звільнений, оскільки є особою з інвалідністю другої групи.

Відповідач та третя особа доказів понесення судових витрат суду не надали.

Отже, підстав для розподілу судових витрат у цій справі немає.

Керуючись статтями 2, 3, 6-10, 72-77, 90, 241-246, 262, 268-272, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, Полтавський окружний адміністративний суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області про визнання протиправною та скасування постанови, стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Лукмасла Миколи Миколайовича від 12 серпня 2022 року про закінчення виконавчого провадження №69079166.

У задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди - відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ).

Відповідач: відділ примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) (код ЄДРПОУ юридичної особи Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) 43316700; вул. Героїв-пожежних, 13, м. Полтава, Полтавська область, 36014).

Третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області (; вул. Уютна, 23, м. Полтава, Полтавська область, 36039).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Другого апеляційного адміністративного суду або через Полтавський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня його складення.

Суддя О.О. Кукоба