Справа № 380/25725/21
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2022-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/25725/21 пров. № А/857/11480/22
А/857/12078/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Курильця А.Р., Кушнерика М.П.,

за участю секретаря судового засідання Гриньків І.С.,

представника позивача Єсіпова І.А.

представника відповідача Іщика В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Львові апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Комтех Аутдор» на рішення від 30 червня 2022 року та додаткове рішення від 15 липня 2022 року Львівського окружного адміністративного суду та у справі № 380/25725/21 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Комтех Аутдор» до Виконавчого комітету Луцької міської ради про визнання протиправним та скасування індивідуального акту (рішення суду першої інстанції прийняті суддею Гавдик З.В. в м. Львові Львівської області 31.05.2022 року 30.06.2022 та 15.07.2022 в порядку письмового провадження), -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Комтех Аутдор» (далі ТОВ «Комтех Аутдор», позивач, Товариство) звернулося з адміністративним позовом до Виконавчого комітету Луцької міської ради (далі також відповідач), в якому просить:

- визнати протиправними та скасувати рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 03.11.2021 № 898-1 «Про демонтаж засобів зовнішньої реклами» у частині, яка стосується демонтажу засобів зовнішньої реклами (далі також ЗЗР), встановлених ТОВ «Комтех Аутдор» на підставі дозволів на розміщення зовнішньої реклами № 332 (пр. Відродження, 23), № 338 (пр. Соборності вул. Чорновола), № 343 (пр. Відродження, 37) та № 357 (вул. Паркова вул. Глушець);

- відшкодувати ТОВ «Комтех Аутдор» за рахунок бюджетних асигнувань виконавчого комітету Луцької міської ради 576822,53 грн. реальних збитків, завданих внаслідок незаконно прийнятого рішення від 03.11.2021 № 898-1 «Про демонтаж засобів зовнішньої реклами».

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30 червня 2022 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення відповідача від 03.11.2021 № 898-1 «Про демонтаж засобів зовнішньої реклами» в частині, що стосується демонтажу ЗЗР, встановлених ТОВ «Комтех Аутдор» на підставі дозволів на розміщення зовнішньої реклами № 332 (пр. Відродження, 23), № 338 (пр. Соборності вул. Чорновола), № 343 (пр. Відродження, 37) та № 357 (вул. Паркова вул. Глушець).

В іншій частині позову відмовлено.

06.07.2022 року представник позивача подав до суду першої інстанції заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просив стягнути з відповідача на користь позивача 19500 грн., а також 3250 грн. винагороди за позитивний результат, разом 22750 грн.

Додатковим рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15 липня 2022 року заяву задоволено частково та стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого комітету Луцької міської ради на користь товариства понесені судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу на суму 500,00 грн.

Не погодившись із зазначеними судовими рішеннями, їх оскаржив позивач, який вважає, що вони прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення та додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким заявлені вимоги задовольнити в повному обсязі.

У доводах апеляційної скарги покликається на те, що згідно із наявною у справі копією проектно-кошторисної документації (далі ПКД) на виконання відновлюваних робіт відновна вартість незаконно демонтованих 11.11.2021 і 16.12.2021 ЗЗР (вартість реальних збитків, завданих позивачу оскаржуваним рішенням відповідача) становить 576822,53 грн. Звертає увагу на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, якими регулюється порядок відшкодування шкоди, що вплинуло на висновки суду при визначенні розміру такої шкоди. Також посилається на порушення норм процесуального права, оскільки суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, тоді як дана справа мала бути розглянута за правилами загального позовного провадження, що вплинуло на можливість надання позивачем відповідних пояснень та доказів. Щодо додаткового рішення, апелянт зазначає, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Враховуючи відсутність такого клопотання та підтвердження належними доказами понесених позивачем витрат на правничу допомогу, заява про відшкодування даних витрат підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу на рішення суду, в якому просив в задоволенні такої відмовити.

В судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні апеляційних скарг.

Представник відповідача, приймаючи участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, просив в задоволенні апеляційних скарг відмовити.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 03 листопада 2021 року відповідачем прийнято рішення № 898-1 «Про демонтаж засобів зовнішньої реклами» в якому зазначено:

«Керуючись законами України «Про рекламу» та «Про місцеве самоврядування в Україні» відповідно до Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003 № 2067, та Порядку розміщення зовнішньої реклами на території Луцької міської територіальної громади, затвердженого рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 19.02.2020 № 96-1, та з метою благоустрою міста виконавчий комітет міської ради

ВИРІШИВ:

1. Зобов`язати власників засобів зовнішньої реклами, вказаних у додатку, провести демонтаж рекламних конструкцій, розміщених без відповідних дозволів.

2. Комунальному підприємству «Луцькреклама»:

2.1. У разі невиконання власниками засобів зовнішньої реклами пункту 1 даного рішення, провести демонтаж вказаних у додатку рекламних конструкцій, розміщених без відповідних дозволів за вказаними у додатку адресами.

2.2. Витрати, пов`язані з демонтажем засобів зовнішньої реклами, покласти на власників рекламних конструкцій.

3. Луцькому спеціальному комунальному автотранспортному підприємству «Луцькспецкомунтранс» забезпечити зберігання демонтованих рекламних конструкцій.

4. Контроль за виконанням рішення покласти на заступника міського голови відповідно до розподілу обов`язків».

У переліку ЗЗР позивача, що підлягають демонтажу (додаток до спірного рішення), причиною демонтажу зазначено відсутність дозволу.

Оцінюючи спірні правовідносини, що виникли між сторонами, апеляційний суд виходить з наступних міркувань.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції від 30 червня 2022 року у справі, що розглядається, оскаржене лише позивачем в частині, що стосується відмови в задоволенні позову щодо відшкодування збитків.

В частині задоволення позовних вимог щодо протиправності рішення відповідача про демонтаж ЗЗР рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржено.

Таким чином, суду апеляційної інстанції належить з`ясувати, чи підлягають задоволенню вимоги позивача про відшкодування Товариству збитків, завданих внаслідок прийняття відповідачем рішення, незаконність якого встановлена в судовому порядку.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з актом від 11.11.2021 про демонтаж рекламних конструкцій, які розміщувались на розі вул. Паркової та Глушець (дозвіл № 357), та на розі пр. Соборності - вул. Чорновола у м. Луцьку (дозвіл № 338), та актом від 16.12.2021 про демонтаж рекламних конструкцій, які розміщувались на пр. Відродження, 23 (дозвіл № 332), та на пр. Відродження, 37 (дозвіл № 343), ЗЗР після демонтажу знаходяться у демонтованому стані на складі Луцького спеціального комунального автотранспортного підприємства «Луцькспецкомунтранс» (далі ЛСКАП «Луцькспецкомунтранс»).

Також з матеріалів справи встановлено, що позивач не звертався ні до відповідача, ні до ЛСКАП «Луцькспецкомунтранс» з вимогою про повернення демонтованих ЗЗР.

Апелянт на спростування висновків суду першої інстанції зазначаєё що у нього відсутні залишки демонтованих ЗЗР, а розгляд питання про їх витребування у відповідача (або у третіх осіб) з метою проведення відновлювальних робіт неможливий у межах даного провадження, оскільки відшкодування шкоди (у грошовій формі або в натурі) і витребування залишків пошкодженого майна є різними способами захисту порушеного права.

Оцінюючи дані доводи апелянта, апеляційний суд зазначає, що суд першої інстанції не вирішував питання про відмінний від зазначеного в позові способу захисту порушеного права позивача, а послався на те, що позивачем, а також в наданих ним ПКД, не здійснено оцінки можливості відновлення демонтованих ЗЗР, які перебувають на зберіганні після демонтажу в ЛСКАП «Луцькспецкомунтранс».

Відповідно, позивач безпідставно враховує у вартості відновлювальних робіт повну вартість ЗЗР.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, а також доводами відповідача про те, що позивачем не доведено неможливість відшкодування шкоди шляхом відновлення з використанням демонтованих частин конструкцій ЗЗР.

Щодо невірного застосування судом першої інстанції норм матеріального права слід зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 22 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частина третя статті 22 ЦК України).

В даному випадку застосуванню підлягають також положення Глави 82 ЦК України «Відшкодування шкоди» і, зокрема, параграфу 1 даної Глави «Загальні положення про відшкодування шкоди».

Так, згідно частин першої та другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Частиною першою статті 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Крім загальних положень ЦК України підлягають також застосуванню положення норм спеціального законодавства, які регулюють правовідносини у сфері благоустрою.

Зокрема, Закон України від 6 вересня 2005 року № 2807-IV «Про благоустрій населених пунктів» (далі Закон № 2807-IV) визначає правові, економічні, екологічні, соціальні та організаційні засади благоустрою населених пунктів і спрямований на створення умов, сприятливих для життєдіяльності людини.

Згідно пункту 4 частини першої статті 21 Закону № 2807-IV елементами (частинами) об`єктів благоустрою є засоби зовнішньої реклами.

Стаття 19 Закону № 2807-IV регулює порядок відшкодування збитків , завданих об`єкту благоустрою

Відповідно до частини першої зазначеної правової норми збитки, завдані об`єкту благоустрою в результаті порушення законодавства з питань благоустрою населених пунктів, підлягають відшкодуванню в установленому порядку.

Оцінка завданих збитків проводиться балансоутримувачем у разі протиправного пошкодження чи знищення елементів благоустрою (пункт 1 частини другої статті 19 Закону № 2807-IV).

Порядок визначення відновної вартості об`єктів благоустрою затверджується Кабінетом Міністрів України (абзац другий частини третьої статті 19 Закону № 2807-IV).

Згідно частини четвертої статті 19 Закону № 2807-IV розмір відшкодування збитків, завданих об`єкту благоустрою, визначається балансоутримувачем за методикою визначення відновної вартості об`єктів благоустрою, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з доводами апелянта про те, що розмір відшкодування збитків, завданих об`єкту благоустрою, визначається за методикою визначення відновної, а не залишкової вартості пошкоджених або знищених об`єктів благоустрою.

Відтак, суд першої інстанції дійшов хибних висновків про надання доказів залишкової (балансової) вартості демонтованих конструкцій ЗЗР згідно бухгалтерського та податкового обліку.

Разом з тим, враховуючи наведені вище норми Закону № 2807-IV, для визначення розміру відшкодування збитків слід керуватися нормами Методики визначення відновної вартості об`єкта благоустрою, затвердженої на виконання ст. 19 даного Закону наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 03.11.2008 № 326 та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 11.12.2008 за № 1181/15872 (надалі - Методика).

Згідно пункту 1.4 Методики відновною вартістю об`єктів благоустрою є вартість робіт з усунення пошкоджень (відновлення) елементів благоустрою до стану їх функціонального використання за призначенням, який відповідає вимогам державних стандартів, норм і правил.

Розмір відшкодування збитків, завданих об`єкту благоустрою, пов`язаний з усуненням пошкоджень об`єкта благоустрою, що виникли безпосередньо в результаті дій винної особи або як наслідок таких дій, і складається з вартості робіт на його відновлення до стану функціонального використання такого об`єкта, який відповідає вимогам державних стандартів, норм і правил (п. 1.7 Методики).

Відповідно до пункту 2.5 Методики до складу відновної вартості може входити вартість розроблення проектнокошторисної документації на відновлення (відбудову) об`єкта благоустрою у випадках, коли законодавством під час виконання робіт з усунення пошкоджень об`єктів благоустрою передбачено необхідність розроблення такої документації.

Як визначено пунктом 2.6 Методики у випадку відновлення об`єктів благоустрою шляхом проведення будівельномонтажних або ремонтно-будівельних робіт відновна вартість об`єктів благоустрою визначається за стандартами, нормами і правилами, які діють у будівництві.

Пунктами 1.5-1.6 Методики передбачено, що для визначення відновної вартості об`єкта благоустрою його балансоутримувач утворює комісію, до складу якої включаються представники балансоутримувача і власника зазначеного об`єкта, місцевої держадміністрації (виконавчого органу міської, селищної, сільської ради), спеціалісти з питань благоустрою населеного пункту (далі - комісія). До складу комісії можуть входити представники громадських організацій (за їх згодою). Головою комісії призначається представник балансоутримувача об`єкта благоустрою. До участі в роботі комісії запрошується юридична чи фізична особа, винна в пошкодженні чи знищенні об`єкта благоустрою. Комісія проводить обстеження об`єкта благоустрою, встановлює ступінь його пошкодження чи знищення, визначає відновну вартість робіт з його відновлення (відбудови) і складає відповідний акт обстеження об`єкта благоустрою при визначенні його відновної вартості встановленої форми, наведеної у додатку до цієї Методики.

Юридична чи фізична особа, винна в пошкодженні чи знищенні об`єкта благоустрою, яка бере участь у роботі комісії, підписує акт обстеження об`єкта. Якщо винна особа не погоджується з актом, вона підписує акт із зауваженнями, які є його невід`ємною частиною. У разі відмови винної особи взяти участь у роботі комісії або підписати акт - в акті робиться відповідна відмітка.

Жодного акту обстеження об`єкта благоустрою при визначенні його відновної вартості у встановленій Методикою формі позивачем не було складено та не було додано до матеріалів справи.

Більше того, в судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник позивача заявив, що Товариство не зверталося до відповідача з приводу утворення відповідної комісії, вважаючи таке звернення марним.

Апеляційний суд погоджується з доводами відповідача, що відновна вартість згідно Методики повинна визначатися у тому порядку, який визначає сама Методика і з документами встановленої, а не довільної форми. Дана обставина також підтверджує, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх вимог про відшкодування збитків.

Позивач не позбавлений можливості у визначеному законодавством порядку звернутися до відповідача щодо утворення відповідної комісії для визначення розміру шкоди.

Лише у випадку відмови у створенні комісії або ж незгоди з визначеним нею розміром шкоди, відмови у її відшкодуванні чи неповному відшкодуванні у позивача виникають підстави для звернення за захистом порушеного права на відшкодування завданої йому шкоди.

В межах даної справи, з огляду на надані суду докази, таке звернення є передчасним.

Таким чином, апеляційний суд вважає за необхідне змінити мотивувальну частину оскаржуваного судового рішення.

Оцінюючи посилання апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, апеляційний суд вважає, що порушень, які на думку позивача, тягнуть за собою обов`язкове скасування рішення суду допущено не було.

Так, апелянт стверджує, що, виходячи із заявлених позовних вимог, справа повинна була розглядатися за правилами загального позовного провадження.

Одночасно апелянт погоджується з тим, що заявлені позовні вимоги не передбачають обов`язкового розгляду справи за правилами загального позовного провадження і такий розгляд є правом, а не обов`язком суду.

Відтак, зважаючи на обставини справи, апеляційний суд переконаний, що суд першої інстанції цілком правомірно призначив її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами. Жодного порушення прав позивача чи відповідача такий розгляд не потягнув, оскільки позивач мав можливість надати відповідні докази для доведення обґрунтованості позову.

Щодо оскаржуваного додаткового судового рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин першої та сьомої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно із частиною першою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Стаття 134 КАС України передбачає, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частина 7 статті 139 КАС України передбачає, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, про здійснення відшкодування витрат на правничу допомогу позивачем було заявлено у клопотанні про відшкодування витрат із доказами їх понесення.

Відповідно до статей 1, 30 Закону України від 5 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано договір про надання правової допомоги від 21.05.2019 №20-05/19/1, акт-рахунок № КА/380/25725/21 від 04.07.2022.

З акту-рахунку встановлено, що адвокатом були надані клієнту юридичні послуги згідно наступного переліку: гонорар за виконану роботу (39000 грн.), у тому числі за: підготовку процесуальних документів (26000 грн.) та ведення справи в суді (13000 грн.); винагорода за позитивний результат (3250).

При визначенні суми відшкодування колегія суддів виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На думку апеляційного суду дана справа не є складною ні з точки зору збору доказів для встановлення обставин, ні з точки зору правового обґрунтування.

Відтак, заявлений розмір відшкодування наданої правничої допомоги є явно завищений.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відшкодуванню підлягають судові витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 5500 грн, оскільки такий розмір витрат є цілком обґрунтованим, а також співмірний з виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Отже, понесені позивачем витрати на правничу допомогу підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у справі - Виконавчого комітету Луцької міської ради в розмірі 5500 грн.

З огляду на викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення слід змінити в частині мотивів, а додаткове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями ст.ст. 132, 134, 139, 242, 243, 252, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Комтех Аутдор» на рішення від 30 червня 2022 року та додаткове рішення від 15 липня 2022 року Львівського окружного адміністративного суду та у справі № 380/25725/21 задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 червня 2022 року у справі № 380/25725/21 змінити в частині мотивів.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Комтех Аутдор» на додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 липня 2022 року у справі № 380/25725/21 задовольнити частково.

Додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду 15 липня 2022 року у справі № 380/25725/21 скасувати та прийняти нову постанову, якою заяву представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Комтех Аутдор» у справі № 380/25725/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Комтех Аутдор» до Виконавчого комітету Луцької міської ради про визнання протиправним та скасування індивідуального акта і відшкодування шкоди, заподіяної його прийняттям, - задовольнити частково.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого комітету Луцької міської ради (43025, м. Луцьк, вул. Б. Хмельницького, буд. 19, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Комтех Аутдор» (79035, м. Львів, вул. Зелена, буд.109, кім. 316, ) понесені судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу на суму 5500 (п`ять тисяч п`ятсот) грн.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає за виключенням підстав та випадків, передбачених статтею 328 КАС України.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді А. Р. Курилець
М. П. Кушнерик
Повне судове рішення складено 29.09.2022